Номер провадження: 22-ц/813/3755/23
Справа № 509/1326/20
Головуючий у першій інстанції Бочаров А. І.
Доповідач Пузанова Л. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.03.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (суддя-доповідач) Пузанової Л.В.,

суддів: Кутурланової О.В.,

Орловської Н.В.,

секретар Зєйналова А.Ф.к.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якої діє ОСОБА_2 , на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 18 серпня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 , від імені якої діяв ОСОБА_3 , до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про витребування майна з чужого незаконного володіння та за зустрічним позовом ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у здійсненні права користування майном шляхом виселення,

встановив:

У березні 2020 року ОСОБА_1 , від імені якої діяв адвокат Акуліч Олексій Олександрович, звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про витребування майна з чужого незаконного володіння.

В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько- ОСОБА_7 , який при житті заповіту не склав, тому спадкування після нього відбувається за законом.

Спадкоємцями за законом, які у встановлений законом строк прийняли спадщину після ОСОБА_7 , є вона- позивачка, та її мати, а дружина спадкодавця- ОСОБА_4 .

За життя ОСОБА_7 був членом Громадської організації "Отрада" та користувався земельними ділянками №№ НОМЕР_1 та НОМЕР_2 , які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . На цих земельних ділянках батьком побудовано дачний будинок АДРЕСА_2 , у якому вона ще за його життя почала проживати та проживає зараз, бо іншого житла не має.

З метою користування земельними ділянками та дачним будинком на законних підставах, вона звернулася до ГО "Отрада" із заявою про включення її до членів цієї громадської організації, однак отримала відмову із посиланням на те, що 07.10.2017 року відповідач ОСОБА_4 була прийнята до членів зазначеної організації та на неї відкрито особові рахунки, зокрема №509 та №510.

З приводу користування наведеним нерухомим майном, яке вона вважає спадковим майном після ОСОБА_7 , між нею та ОСОБА_4 виникли конфлікти. Остання чинить їй перешкоди та намагається створити такі умови, щоб вона виселилася з будинку, від`єднавши його від мереж електропостачання.

Наразі їй стало відомо про те, що 12.10.2019року державним реєстратором Комунального підприємства "Агенція реєстраційних послуг" Мельник Т.І. право власності на спірний будинок зареєстровано в рівних частках за: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 . Підставою для виникнення у відповідачів права власності на нерухоме майно у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно значиться декларація про готовність об`єкта до експлуатації ОД 5, видана Інспекцією ДАБІ в Одеській області 19.04.2011 року.

Посилаючись на те, що відповідачі не могли здійснювати забудову спірної земельної ділянки, оскільки не були її користувачами та на те, що ОСОБА_5 - її син, на момент видачі декларації був неповнолітнім, а ОСОБА_6 - її дочка, лише в січні 2019 року досягла повноліття, тому вони не могли самостійно вчиняти наведені дії чи вкладати кошти в будівництво, яке насправді здійснив її батько, якому і належить дачний будинок на праві власності, позивачка як спадкоємець за законом, з посиланням на статті 328, 1218, 1268, 1278 ЦК України, просила суд витребувати з чужого незаконного володіння відповідачів належну їй в порядку спадкування за законом після ОСОБА_7 1/2 частку дачного будинку АДРЕСА_1 та вказати, що рішення суду є підставою для скасування реєстрації права власності відповідачів на спірне нерухоме майно та для реєстрації права власності на 1/2 частку спірного дачного будинку на її ім`я.

У квітні 2020 року ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод у здійсненні права користування майном шляхом виселення.

В обґрунтування позовних вимог зазначили, що вони є співвласниками дачного будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Наразі у наведеному будинку без будь-яких на те підстав мешкає ОСОБА_1 , яка є рідною дочкою ОСОБА_4 та матір`ю ОСОБА_5 і ОСОБА_6 , однак родинних відносин з ними не підтримує, до будинку не допускає, а вселяє в будинок своїх співмешканців, які облаштували на земельній ділянці несанкціоновану автомайстерню та ремонтують автомобілі, не дотримуючись при цьому необхідних правил безпеки, що призводить до псування належного їм (позивачам) майна та викликає скарги сусідів.

Посилаючись на те, що добровільно залишити дачний будинок відповідачка відмовляється, позивачі з посиланням на статті 386, 387, 391 ЦК України, просили суд усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні належним їм дачним будинком шляхом виселення з нього ОСОБА_1 та інших осіб, що займають будинок за домовленістю з нею.

Ухвалою від 03 вересня 2020 року суд справу №509/1326/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про витребування майна з чужого незаконного володіння об`єднав із справою №509/1888/20 за позовом ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про усунення перешкод у здійсненні права на користування майном шляхом виселення, присвоївши справі єдиний реєстраційний номер 509/1326/20.

10 березня 2020 року Овідіопольський районний суд Одеської області, розглянувши заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову до подання позовної заяви (справа №509/1091/20) наклав арешт із забороною відчуження на дачний будинок АДРЕСА_1 , право власності на який зареєстровано на ім`я ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 (т.1, а. с.100-102).

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 18 серпня 2022 року постановлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 витребування майна з чужого незаконного володіння - відмовити у повному обсязі.

Позов ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у здійсненні права користування майном шляхом виселення - задовольнити повністю.

Усунути ОСОБА_4 (РНОКПП: НОМЕР_3 ), ОСОБА_5 (РНОКПП: НОМЕР_4 ) та ОСОБА_6 (РНОКПП: НОМЕР_5 ) перешкоди у користуванні та розпорядженні належним їм дачним будинком за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом виселення ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_6 ) та інших осіб, що займають будинок за домовленістю з нею, з цього будинку.

Суд вирішив питання щодо розподілу судових витрат та стягнув із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 судові витрати у розмірі 20 840,80 грн (двадцять тисяч вісімсот сорок гривень, 80 коп.) кожному.

Цим же рішенням суд скасував заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 10 березня 2020 року, постановленою до пред`явлення позову, у справі № 509/1091/20.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Атаманчук Наталія Сергіївна, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити її позов та відмовити у задоволенні пред`явлених до неї ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 позовних вимог.

Доводи скарги обґрунтовані тим, що висновки суду у спірних правовідносинах не відповідають встановленим судом обставинам щодо правомірності набуття відповідачами за її позовом права власності на спірне нерухоме майно, враховуючи, що нею надано достатньо належних доказів на підтвердження того, що саме її батько - ОСОБА_7 був членом ГО "Отрада" і користувачем земельних ділянок та відповідно до положень Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" (в редакції, чинній на момент реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації) мав право здійснити і здійснив зведення на них дачного будинку, право власності на який в порядку спадкування після його смерті набули вона, його дочка, та ОСОБА_4 - його дружина.

Вказала, що висновки суду про обрання нею неналежного способу захисту прав суперечать вимогам статті 16 ЦК України та правовим висновкам, викладеним з цього приводу у постановах Верховного Суду, зокрема у постанові від 14.07.2021 року у справі №757/920/20-ц, згідно із якими після реєстрації права власності на збудований об`єкт нерухомості на підставі оспорюваної позивачем декларації про готовність об`єкта до експлуатації, остання вичерпала свою дію фактом виконання, тому скасування реєстрації вищевказаної декларації не буде нести будь-яких правових наслідків, в той час як віндикаційний позов забезпечує введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. Вважає, що помилкові висновки суду щодо необґрунтованості пред`явлених нею позовних вимог щодо витребування належного їй в порядку спадкування нерухомого майна призвели до безпідставного задоволення позову про її виселення із належного їй направі власності майна.

Скаржник вважає, що суд не мав права задовольняти вимогу про стягнення з неї судових витрат на правову допомогу, враховуючи той факт, що у першій заяві по суті спору-позовній заяві від 27.04.2020 року про усунення перешкод у здійсненні права користування майном шляхом виселення позивачами зазначений попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вони понесли і які очікують понести в зв`язку із розглядом справи у розмірі 2 522,40грн( витрат на сплату судового збору). Посилання на можливі витрати на оплату правової допомоги в цій заяві відсутні, тому суд необґрунтовано включив їх до судових витрат, що підлягають розподілу між сторонами. Крім того вказала, що розмір витрат позивачів за пред`явленим до неї позовом є неспівмірним із складністю виконаних адвокатом робіт, часом, витраченим адвокатом на виконання робіт (надання послуг), враховуючи, що ці послуги для кожного із позивачів були аналогічними, а звідси- і з їх обсягом.

У письмовому відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 - адвокат Колеснікова Ю.С. викладені в ній доводи не визнала, висновки суду у спірних правовідносинах вважає правильними та обґрунтованими.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, визначених статтею 367 ЦПК України, апеляційний суд зробив висновок про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Рішення суду мотивовано тим, що позивачкою не доведено, як те, що вона чи її померлий батько мали чи мають право власності на витребуване нею нерухоме майно, так і факт вибуття цього майна з її володіння, а також не спростовано право власності відповідачів за первісним позовом на нього. Суд вважав, що доводи позивачки про нібито незаконність підстав для проведення державної реєстрації прав власності на спірне нерухоме майно із посиланням на декларацію про готовність об`єкта до експлуатації, видану Інспекцією ДАБІ в Одеській області 19.04.2011року, не є підставою для задоволення віндикаційного позову та свідчить про неправильно обраний спосіб захисту прав у спірних правовідносинах.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , суд виходив з того, що позивачі як власники дачного будинку, мають право на усунення перешкод у користуванні та розпорядженні їх власністю шляхом виселення відповідачки, яка проживає в будинку без достатніх правових підстав.

В процесі розгляду справи суд встановив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько ОСОБА_1 - ОСОБА_7 , що підтверджено свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_7 , виданим Ширяївським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області від 13.07.2017 року (а. с. 11, 13).

Після смерті ОСОБА_7 відкрилася спадщина, заповіту спадкодавець при житті не складав.

Спадкоємцями за законом першої черги після смерті ОСОБА_7 , які прийняли спадщину в установлений статтею 1270 ЦК України строк, є його дочка ОСОБА_1 та дружина ОСОБА_4 , зареєстрований шлюб із якою укладено 03 вересня 1961року, що підтверджено витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу № 4, складеним Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Одеській області 28.09.2017 року. Шлюб на час смерті спадкодавця не розірвано (т.1, а. с. 14, 15-16)

За життя ОСОБА_7 був членом Громадської організації «Отрада» та користувався земельними ділянками АДРЕСА_3 , які не належали йому на праві власності, а перебувають в оренді ГО «Отрада», за укладеним із Таїровською селищною радою договором (т. 1, а. с. 119).

На вказаних земельних ділянках станом на 31.12.2012 року Комунальним підприємством Овідіопольської районної ради "Овідіополь-Сервіс" зафіксовано наявність двох садових будинків АДРЕСА_4 та АДРЕСА_5 , правовстановлюючі документи на які відсутні, а за даними технічної інвентаризації, виконаної 23.07.2007 року Овідіопольським районним бюро технічної інвентаризації, ці будинки значаться як самочинно збудовані (т.1, а. с. 17-25).

Після смерті ОСОБА_7 його дружина ОСОБА_4 була прийнята в члени ГО "Отрада" та відбулося закріплення за нею особових рахунків № НОМЕР_8 із закріпленими за ними земельними ділянками (т. 1, а. с. 27,119).

17.10.2019 року державним реєстратором Мельник Т.І, Комунальне підприємство "Агенція реєстраційних послуг",Одеська область, прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 49219202, згідно із яким об`єкт нерухомого майна: дачний будинок, об`єкт житлової нерухомості, загальною площею 146,4кв.м., житловою площею 55кв.м., який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано на праві приватної, спільної часткової власності на ім`я ОСОБА_4 (1/3 частка), ОСОБА_5 (1/3 частка), ОСОБА_6 (1/3 частка).

Підставою виникнення права власності зазначено технічний паспорт, виготовлений ТОВ "АБТІ" 09.10.2019року та декларація про готовність об`єкта до експлуатації, серія та номер:ОД5, видана Інспекцією ДАБІ в Одеській області 19.04.2011року (т.1, а. с.28-29).

ОСОБА_4 є бабусею ОСОБА_5 та ОСОБА_6 ОСОБА_10 є донькою ОСОБА_4 та матір`ю ОСОБА_5 і ОСОБА_6 .

21 листопада 2018 року ОСОБА_4 та ОСОБА_1 уклали договір суборенди земельної ділянки, за умовами якого ОСОБА_4 як орендар передала ОСОБА_1 як суборендарю у тимчасове володіння та користування земельні ділянки № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 , розташовані в ГО "Отрада", на яких зведений спірний дачний будинок, строком на три роки, тобто до 21 листопада 2021року.

Відповідно до пункту 8.1 договору, після закінчення строку оренди за договором, у разі отримання від орендаря письмового повідомлення про закінчення строку договору та необхідність повернення майна, суборендар зобов`язаний протягом трьох днів повернути орендарю майно, що орендується.

На виконання вимог пункту 8.1. зазначеного договору, 20 листопада 2021 року та 22 листопада 2021року-повторно ОСОБА_4 на адресу ОСОБА_1 було направлено повідомлення про закінчення строку договору суборенди земельної ділянки від 21 листопада 2018 року та вимогу про повернення майна, однак, ОСОБА_1 не виконала умов договору та не повернула ОСОБА_4 земельну ділянку, а також відмовляється звільнити дачний будинок, яким вона користується без будь-яких правових підстав (т.2, а. с.128-131, 132-135).

Відповідачка не допускає позивачів за зустрічним позовом - власників майна до належного їм будинку, стверджує, що вона мешкатиме в ньому і ніколи не звільнить його та постійно вселяє у зазначений будинок різних співмешканців, які також не дають власникам будинку до нього потрапити та вільно ним користуватись. Відповідачка дозволяє зазначеним особам користуватись майном позивачів без отримання на це їх згоди.

На ОСОБА_1 постійно надходять скарги від сусідів. У зв`язку з зазначеними обставинами ОСОБА_4 зверталась до поліції для захисту своїх прав, що підтверджено заявою від 01.02.2020року та повідомленням Овідіопольського відділу поліції ГУ НП в Одеській області від 29.02.2020 року (т. 1 а. с. 170-171). Однак, проведені поліцією в результаті зазначених звернень бесіди з відповідачем жодних змін у її поведінці не викликали. У зв`язку з наведеними обставинами будинок було відключено від енерго- та водопостачання, що підтверджується витягом з протоколу № 14/19 засідання правління ГО «Отрада» від 21.12.2019 року (т.1, а. с. 172-173).

Позивачі не мають доступу до спірного майна: вони не можуть у нього зайти, знаходитись у ньому, володіти та вільно користуватися ним, оскільки воно перебуває у незаконному фактичному володінні ОСОБА_1 .

ОСОБА_1 не сплачує жодних платежів за комунальні послуги. Утримання будинку повністю відбувається за рахунок ОСОБА_4 , що підтверджується відповідними платіжними документами (т.1, а. с. 174-179).

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Частиною першою статті 388 ЦК України закріплено право власника на витребування майна від добросовісного набувача у випадку, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно зі статтею 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов`язків, що зазначені у статті 1219 ЦК України (статті 1218, 1231 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою.

Частиною першою статті 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Згідно з частиною третьою статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК України).

Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України).

Статтею 396 ЦК України встановлено, що особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права відповідно до положень глави 29 ЦК України, в тому числі і на витребування цього майна від добросовісного набувача.

У спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України. Якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, право розпорядження нерухомим майном виникає в нього з моменту державної реєстрації цього майна. Спадкоємець, який прийняв у спадщину нерухоме майно, ще до його державної реєстрації має право витребовувати це майно від його добросовісного набувача з підстав, передбачених статтею 388 ЦК України, зокрема у разі, якщо воно вибуло з володіння спадкодавця поза волею останнього.

Зазначене відповідає правовій позиції, висловленій Верховним Судом України у постанові від 23 січня 2013 року у справі № 6-164цс12 та у постановах Верховного Суду, зокрема у постанові від 20.05.2020року, справа №303/6974/16.

Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Однак, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України).

Отже, системний аналіз зазначених норм права та їх тлумачення свідчить про те, що спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку.

При цьому, відповідно до підпункту 4.16 пункту 4 глави 10 розділу ІІ Прядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 №296/5, з послідуючими змінами та доповненнями, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна ( у разі коли державну реєстрацію права власності на земельну ділянку та об`єкт нерухомого майна проведено без видачі документа, що посвідчує таке право або у зв`язку із втратою, пошкодженням чи псуванням відповідного державного акта на право власності, свідоцтва про право власності на нерухоме майно, нотаріальна дія щодо такого майна вчиняється на підставі інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, отриманої шляхом безпосереднього доступу до нього - пункт 3 глави 7 розділу І Порядку).

Згідно із приписами статті 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом.

Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна).

Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.

Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації (частини перша-друга статті 331 ЦК України).

Право власності на нерухомі речі підлягає державній реєстрації (частина перша статті 182 ЦК України).

Умови та порядок державної реєстрації права власності на нерухоме визначено Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", відповідно до частини другої статті 5 якого, якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію нерухомого майна, державна реєстрація прав на таке майно проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку, крім випадків, передбачених статтею 31цього Закону (винятком є об`єкти нерухомого майна, що були закінчені будівництвом до 05.08.1992року).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним із юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для підтвердження права власності, а самостійного значення для виникнення права власності немає. Така реєстрація визначає лише момент, з якого держава визнає та підтверджує право власності за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення такого права. Зміст приписів статті 376 ЦК України підтверджує неможливість застосування інших, ніж ті, що встановлені цією статтею, способів легітимізації (узаконення) самочинного будівництва та набуття права власності на такі об`єкти. Реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, яка його здійснила, не змінює правовий режим такого будівництва як самочинного ( постанова від 7 квітня 2020 року у справі № 916/2791/13 (пункти 6.31-6.33)).

Відповідно до частини п`ятої статті 34 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» контроль за виконанням підготовчих та будівельних робіт здійснюється органами державного архітектурно-будівельного контролю.

У частині першій статті 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» передбачено, що прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1), та об`єктів, будівництво яких здійснювалося на підставі будівельного паспорта, здійснюється шляхом реєстрації відповідним органом державного архітектурно-будівельного контролю на безоплатній основі поданої замовником декларації про готовність до експлуатації об`єкта протягом десяти робочих днів з дня реєстрації заяви.

Згідно з положеннями частини першої статті 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, що належать до I-III категорій складності, та об`єктів, будівництво яких здійснювалося на підставі будівельного паспорта, здійснюється шляхом реєстрації органом державного архітектурно-будівельного контролю на безоплатній основі поданої замовником декларації про готовність об`єкта до експлуатації.

Датою прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта є дата реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації або видачі сертифіката (частина п`ята статті 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»).

Відповідно до частини дев`ятої статті 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», в редакції, що діяла на час державної реєстрації права власності на спірне нерухоме майно, зареєстрована декларація про готовність об`єкта до експлуатації або сертифікат є підставою, зокрема, для оформлення права власності на нього.

Замовник відповідно до закону несе відповідальність за повноту та достовірність даних, зазначених у поданій ним декларації про готовність об`єкта до експлуатації, та за експлуатацію об`єкта без зареєстрованої декларації або сертифіката (частина десята статті 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»).

За правилами статті 26 цього Закону завершальним етапом будівництва об`єкту містобудування є реєстрація права власності на такий об`єкт.

Пунктом 14 частини першої статті 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" визначено, що державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі інших документів, що відповідно до законодавства підтверджують набуття, зміну або припинення прав на нерухоме майно.

Згідно із Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 року №1127, державна реєстрація прав проводиться на підставі документів, необхідних для відповідної реєстрації, передбачених статтею 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" та цим Порядком.

Для державної реєстрації права власності на новозбудований об`єкт нерухомого майна подаються:

1) документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта;

2) технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна;

3) документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси;

4) письмова заява або договір співвласників про розподіл часток у спільній власності на новозбудований об`єкт нерухомого майна (у разі, коли державна реєстрація проводиться щодо майна, що набувається у спільну часткову власність);

5) договір про спільну діяльність або договір простого товариства (у разі, коли державна реєстрація проводиться щодо майна, будівництво якого здійснювалось у результаті спільної діяльності).

Документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, не вимагається у разі, коли реєстрація такого документа здійснювалася в Єдиному реєстрі документів.

У такому разі державний реєстратор відповідно до наданих заявником у відповідній заяві відомостей про реєстраційний номер документа, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, обов`язково перевіряє наявність реєстрації такого документа в Єдиному реєстрі документів, відсутність суперечностей між заявленими правами та відомостями, що містяться в цьому Реєстрі.

Документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси, не вимагається у разі, коли державна реєстрація права власності проводиться на індивідуальний (садибний) житловий будинок, садовий, дачний будинок, збудований на земельній ділянці, право власності на яку зареєстровано в Державному реєстрі прав. У такому разі заявник в поданій заяві обов`язково зазначає відомості про кадастровий номер відповідної земельної ділянки.

Документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси, також не вимагається у разі, коли адреса отримана під час реалізації експериментального проекту з присвоєння адрес об`єктам будівництва та об`єктам нерухомого майна та зазначена в документі, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта. У такому разі державний реєстратор відповідно до зазначених заявником у відповідній заяві відомостей про реєстраційний номер документа, що згідно з вимогами законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, обов`язково перевіряє відсутність суперечностей між заявленою адресою та відомостями, що містяться в цьому Реєстрі.

Аналіз наведених норм матеріального права, що регулює спірні правовідносини, та встановлені судом обставини, які жодною із сторін не спростовані, дають підстави зробити висновок про те, що державна реєстрація прав власності на спірне нерухоме майно здійснена на підставі визначених законом документів: технічного паспорта на об`єкт нерухомого майна та документа, що засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, яким є декларація про готовність об`єкта до експлуатації, зареєстрована Інспекцією ДАБІ в Одеській області, і що саме цей документ-декларація, відповідно до частини дев`ятої статті 39 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", є підставою для оформлення права власності ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 на спірний садовий будинок.

Ця декларація датована 19.04.2011року, а отже: є зареєстрованою при житті спадкодавця ОСОБА_7 , який серед забудовників не значиться.

Таким чином, враховуючи, що правовстановлюючі документи на спірний дачний будинок на ім`я ОСОБА_7 в установленому законом порядку не видавалися та державна реєстрація його права власності на це нерухоме майно не здійснювалася, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що дачний будинок АДРЕСА_1 , не входить до спадкової маси, тому не може бути витребуваним позивачкою за первісним позовом як спадкоємцем із наведених нею підстав, оскільки віндикація - це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей.

Враховуючи, що правова мета віндикаційного позову полягає у поверненні певного майна законному власнику як фактично, тобто у його фактичне володіння, так і у власність цієї особи, тобто шляхом відновлення відповідних записів у державних реєстрах, що у спірних правовідносинах неможливе через відсутність таких записів на ім`я спадкодавця, суд зробив правильний висновок про те, що обраний позивачкою спосіб захисту її прав як спадкоємця є неефективним, а її доводи про те, що спірний дачний будинок зведений на земельній ділянці, користувачем якої був спадкодавець, який і є його одноосібним власником, без порушення питання про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав відповідачів за первісним позовом на це майно та про визнання речових прав позивачки на нього як спадкоємця власника із визначенням його та її частки у цьому майні, не мають правового значення для вирішення спору, що виник між сторонами, зважаючи на предмет та підстави позову.

При цьому доводи скаржника з приводу того, що після реєстрації права власності на збудований об`єкт нерухомості на підставі зареєстрованої декларації про готовність об`єкта до експлуатації, остання вичерпала свою дію фактом виконання, тому скасування реєстрації вищевказаної декларації не буде нести будь-яких правових наслідків, із посиланням на висновки Верховного Суду, викладені, зокрема у постанові від 14.07.2021року у справі №757/920/20, колегія суддів вважає такими, що підлягають врахуванню залежно від обставин конкретної справи, яка розглядається судом, а висновки Верховного Суду не є висновками в розумінні частини четвертої статті 263 ЦПК України та зроблені щодо спору у справі, яка була предметом перегляду в касаційному порядку. Така позиція апеляційного суду ґрунтується на положеннях Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" щодо визначення статусу декларації про готовність об`єкта до експлуатації як підстави для оформлення прав власності на цей об`єкт та висновках Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 23.06.2020 року у справі №680/214/16ц, згідно із якими Велика Палата з огляду на встановлені обставини у справі висновок суду першої інстанції про задоволення вимоги про скасування реєстрації декларації вважала правильним та необхідним для відновлення становища власника у спірних правовідносинах.

Згідно з частиною першою статті 391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Речове право на чуже майно, яке полягає у праві володіти чи користуватися чужим майном, виникає на підставі договору з власником або особою, якій майно було передано власником, а також на інших підставах, встановлених законом (статті 398, 401-405 ЦК України).

Своє право на користування спірним дачним будинком ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що вона вселилася в цей будинок з дозволу власника- свого батька ОСОБА_7 , однак належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження вказаних фактів не надала.

Не підтверджено належними доказами і право ОСОБА_1 як спадкоємиці власника користуватися та володіти спірним майном, оскільки це майно не входить до спадкової маси після ОСОБА_7 .

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо необхідності захисту прав власників у обраний ними спосіб, врахувавши при цьому, що відбувається покладення індивідуального та надмірного тягаря на власників майна, вони поставлені в набагато гірше становище порівняно з відповідачкою за зустрічним позовом - особою, яку власники хочуть виселити з приміщення, що порушує справедливий баланс, в даному випадку відбувається порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до якої кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. У аналогічній ситуації ЄСПЛ констатував порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. (рішення ЄСПЛ у справі Kopytok v. Russia від 15 січня 2019 року, заява № 48812/09, § 37-39).

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що висновки суду відповідають обставинам справи в межах наданих сторонами та досліджених в судовому засіданні доказів, нормам матеріального права, що регулює спірні правовідносини та висновкам Верховного Суду щодо застосування цих норм права.

Доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на законі, належних та достатніх доказах і як такі, що висновків суду не спростовують, підлягають відхиленню.

Зокрема, доводи скаржника про те, що відповідачі протиправним чином отримали декларацію про готовність об`єкта до експлуатації, не маючи права користування земельними ділянками та не будучи членами ГО "Отрада" станом на час реєстрації декларації, в той час як спадкодавець ОСОБА_7 є єдиною особою, яка мала право на забудову земельних ділянок та введення спірного будинку в експлуатацію, тому є його власником, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки при житті ОСОБА_7 не вчинив дій, необхідних для оформлення права власності на спірне майно, зведення якого відбувалося в період зареєстрованого шлюбу з ОСОБА_4 . Правомірність реєстрації декларації не була предметом спору у цій справі, як і не порушувалося питання про оспорення права кожного із відповідачів за первісним позовом на дачний будинок та підтвердження речових прав на нього ОСОБА_1 . З врахуванням викладеного колегія суддів вважає, що надання оцінки наведеним вище фактам є передчасним.

Необґрунтованими колегія суддів вважає доводи скаржника щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права при розподілі судових витрати, зокрема витрат на професійну правничу допомогу, розмір яких вважає завищеним з тих підстав, що зазначений адвокатом час, витрачений на надання послуг відповідачам за первісним позовом, є перебільшеним, адже ці послуги для кожного із трьох відповідачів є аналогічними.

Так, доводи скаржника про те, що витрати іншої сторони на професійну правничу допомогу не підлягали розподілу, враховуючи той факт, що у першій заяві по суті спору- позовній заяві від 27.04.2020року про усунення перешкод у здійсненні права користування майном шляхом виселення позивачами зазначений попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, який складається виключно із суми судового збору у розмірі 2 522,40грн та в ньому не йдеться про витрати на правову допомогу, спростовуються матеріалами справи, зокрема у поданому 17.02.2021року відзиві на позовну заяву ОСОБА_11 про витребування майна з чужого незаконного володіння адвокат ОСОБА_12 зазначила попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які відповідачі понесли і які очікують понести в зв`язку з розглядом справи в сумі 60 000грн, які включають в себе витрати на професійну правничу допомогу. Цей відзив направлено на адресу ОСОБА_1 15.02.2021року (т.2, а. с.53-58).

18 серпня 2022року, до судових дебатів, адвокат Колеснікова Ю.С. надала суду першої інстанції докази (договори про надання правової (правничої) допомоги, детальний опис робіт, виконаних адвокатом та квитанції про сплату кожним із відповідачів за первісним позовом гонорару у розмірі по 20 000грн). Наведені докази були направлені на адресу ОСОБА_1 15.08.2022року (т.2, а. с.194-208).

Отже, адвокатом Колесніковою Ю.С. дотримано встановлений ЦПК України порядок вирішення питання щодо розподілу судових витрат між сторонами, в той час як у разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат, суд має право, а не обов`язок (як про це зазначив скаржник), відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого судового збору (частина друга статті 134 ЦПК України), а згідно із частиною третьою статті 134 ЦПК України попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Що ж стосується доводів апеляційної скарги щодо неспівмірності цих витрат, то колегія суддів вважає, що вони носять суб`єктивний характер при оцінці представником скаржника-адвокатом Атаманчук Н.С. складності справи і виконаних адвокатом Колесніковою Ю.С. робіт та є недоведеними, тому не можуть бути підставою для зменшення визначеного судом першої інстанції до розподілу між сторонами розміру витрат на професійну правничу допомогу, в той час як суд першої інстанції при розподілі судових витрат між сторонами дійшов висновку про те, що розмір витрат на оплату послуг адвоката є обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін тощо. Підстав для переоцінки цих висновків суду колегія суддів не вбачає.

З огляду на наведене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що рішення ухвалено судом з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстави для його скасування та ухвалення нового судового рішення відсутні.

На підставі викладеного, керуючись статтями 367, 374, 375 ЦПК Мукраїни, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якої діє ОСОБА_2 , залишити без задоволення, а рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 18 серпня 2022 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий Л. В. Пузанова

Судді: О. В. Кутурланова

Н. В. Орловська

Повний текст постанови складено 06 квітня 2023 року

Суддя Л.В. Пузанова