28.03.2023 Єдиний унікальний номер 205/8785/21
Провадження № 2/205/483/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 березня 2023 року Ленінський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючого судді - Терещенко Т.П.,

за участю секретаря судового засідання Кривозуб О.С.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження у м. Дніпрі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення боргу та штрафних санкцій за договором позики,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом, мотивуючи свої вимоги з урахуванням уточнених позовних вимог тим, що 26 березня 2019 року ним та ОСОБА_4 укладено договір позики на суму 215 113,09 грн., який посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Мельником О.І. та зареєстровано в реєстрі за №189, зі змісту п. п. 1, 5 якого позикодавець передає у власність позичальнику грошові кошти в сумі 215 113,09 грн., що є еквівалентом 8 000 доларів США за курсом НБУ на день його підписання та зобов`язується повернути їх позикодавцеві не пізніше 26 березня 2021 року, а позика вважається повернутою в момент передачі грошової суми визначеної в п. 1 даного договору, готівкою в м. Дніпрі. Зазначає, що станом на дату позову існує прострочення боржника, а він багато разів намагався вирішити спір з відповідачем шляхом переговорів. 25 серпня 2021 року він звернувся до відповідача з листом із нагадуванням про наявність заборгованості, вимогою про її погашення та пропозицією щодо участі у перемовинах стосовно вирішення існуючого цивільного спору на 14 вересня 2021 року о 15 год. 00 хв. у приміщенні приватного нотаріуса ДМНО Кравченко О.О., але відповідач не з`явилась та не повідомила про причини відсутності, що підтверджується актом, складеним його представником у присутності приватного нотаріуса. Відповідачем у рахунок виконання грошових зобов`язань за договором позики було сплачено на користь позивача грошові кошти, еквівалентні 6 000 доларів США (14 травня 2019 року екв. 1 000 доларів США; 23 липня 2019 року екв. 4 000 доларів США; 23 квітня 2021 року екв. 1 000 доларів США). На підставі викладеного позивач звернувся до суду з цим позовом, в якому просив стягнути з відповідача на його користь суму боргу в розмірі 53 778,27 грн., 3% річних за період з 27 березня 2021 року по 21 вересня 2021 року в розмірі 941,49 грн., суму компенсації інфляційних витрат в розмірі 2 016,019 грн., а також стягнути з відповідача судові витрати.

Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 08 жовтня 2021 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

10 листопада 2021 року представником відповідача було подано до суду відзив на позовну заяву, у якому вона просила суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, в обґрунтування зазначила, що за договором позики від 26 березня 2021 року відповідач грошових коштів не отримувала, тому такий договір в розумінні ст. 1046 ЦК України є неукладеним і у його сторін не виникло будь-яких зобов`язань щодо виконання цього договору, зокрема, щодо повернення грошових коштів. Чоловік відповідача ОСОБА_5 разом з ОСОБА_6 03 травня 2017 року взяли у борг на розвиток бізнесу у ОСОБА_1 20 000 доларів США, а згодом, 10 серпня 2017 року ще взяли у борг 18 000 доларів США, про що ОСОБА_5 була складена позивачу розписка на загальну суму 38 000 доларів США із строком виконання зобов`язання щодо повернення 08 березня 2018 року, але ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер. Після смерті ОСОБА_5 позивач звернувся до відповідача з пропозицією погашати зазначений борг, на що вона погодилась і протягом 2018-2019 року нею було повернуто частину боргу у розмірі 12 000 доларів США (10 000 доларів США - у серпні 2018 року та 2 000 доларів США 24 січня 2019 року). Залишок боргу у розмірі 26000 доларів США було переоформлено наступним чином: 26 березня 2019 року між позивачем та відповідачем було укладено нотаріально посвідчений договір позики на суму 215 113,09 грн., що є еквівалентом 8 000 доларів США із зобов`язанням повернення суми позики до 26 березня 2021 року, та цього ж дня між позивачем та ОСОБА_6 було укладено договір позики на суму 484 004,66 грн., що є еквівалентом 18 000 доларів США із зобов`язанням повернення суми позики до 26 березня 2021 року. Зазначає, що після укладання та нотаріального посвідчення вищезазначених договорів позики від 26 березня 2019 року, цього ж дня ОСОБА_1 написав розписку про те, що грошові кошти в сумі 38 000 доларів йому повернуті у повному розмірі і будь-яких зобов`язань ОСОБА_5 не має та повернув розписку відповідачу. Вказує, що відповідачем було повернуто частину позики: 14 травня 2019 року в розмірі 1 000 доларів США; 23 липня 2019 року - 4 000 доларів США; 23 квітня 2021 року - 1 000 доларів США. Вказує, що відповідачем було повернуто позивачу усю суму боргу, але він навмисно вказував, що борг повертав ОСОБА_6 , але незважаючи на повне повернення боргу, позивач звернувся з позовом.

Позивачем було направлено до суду відповідь на відзив, в обґрунтування якої зазначив, що зі змісту п. 2 договору позики вбачається, що сума позики в розмірі 215 113,09 коп., що є еквівалентом 8 000 доларів США отримана позичальником від позикодавця в повному обсязі до підписання договору. Крім того, зі змісту п. 12 договору позики вбачається, що відповідач, підписуючи договір позики, свідчить, що вона так само, як і він, розуміє умови договору, його правову природу, правові наслідки вчинення договору; підтверджує, що бажає настання наслідків, які створюються договором; підтверджує, що договором визначені всі істотні умови. Вказує, що з огляду на вищезазначене, вважає факт отримання позики від позивача доведеним у повному обсязі належними та допустимими доказами, а нотаріальне посвідчення договору позики є свідченням відповідності договору загальним вимогам ст. 203 ЦК України. Стосовно компенсації витрат відповідача на правничу допомогу звертає увагу не необґрунтованість таких витрат з огляду на складність справи та об`єм виконаних адвокатом робіт у цій справі на не співмірність з ціною позову.

07 грудня 2021 року від представника відповідача судом було отримано заперечення на відповідь на відзив позивача в обґрунтування якого зазначила, що будь-яких коштів від позивача за договором позики від 26 березня 2019 року відповідач не отримувала, а зазначений договір є неукладеним, тому у сторін не виникло будь-яких зобов`язань щодо його виконання.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 серпня 2022 року здійснено перехід з розгляду в порядку спрощеного провадження з повідомленням (викликом) сторін цивільної справи у розгляд справи за правилами загального позовного провадження та заміну засідання для розгляду по суті підготовчим судовим засіданням.

18 серпня 2022 року у підготовчому судовому засіданні, без виходу до нарадчої кімнати, судом ухвалено про закриття підготовчого судового засідання з призначенням справи до розгляду по суті.

Позивач та його представник у судовому засіданні позов підтримали та просили його задовольнити у повному обсязі.

У судовому засіданні представник відповідача заперечувала проти позову та просила відмовити у його задоволенні.

Заслухавши думку учасників справи, дослідивши матеріали справи, вивчивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши надані докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов таких висновків.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Мельником О.І. та зареєстрований в реєстрі за №189 (а. с. 10-11).

Відповідно до п. 1 вищевказаного договору ОСОБА_1 передав у власність ОСОБА_4 , яка прийняла у власність грошові кошти в сумі 215 113 грн., що є еквівалентом 8 000 доларів США за курсом НБУ на день підписання договору, та зобов`язується повернути їх позикодавцеві не пізніше 26 березня 2021 року.

Крім того, п. 2 договору позики визначено, що сума позики отримана позичальником від позикодавця до моменту підписання даного договору в повному обсязі.

Наявними в матеріалах справи розписками ОСОБА_1 підтверджено, що в рахунок погашення позики ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_4 грошові кошти в розмірі 1 000 доларів США - 14 травня 2019 року; грошові кошти в розмірі 104 000 грн., що еквівалентно 4 000 доларів США 23 липня 2019 року; грошові кошти в розмірі 1 000 доларів США 23 квітня 2021 року було отримано від ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , і стосовно зазначеної суми позивач у судовому засіданні зазначав, що в рахунок повернення боргу у розмірі 1 000 доларів США з позичальників він враховує по 500 доларів США від кожного з них (а. с. 41-43).

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Статтею 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Таким чином, підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту є порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права.

При вирішенні спору, суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого - вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно із ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною 2 статті 1047 ЦК України встановлено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом, як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 545 ЦК України передбачено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника.

Розписка є документом, який боржник видає кредитору, підтверджуючи як укладення договору позики, так і його умови, а також, засвідчуючи отримання певної грошової суми.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови.

Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.

Згідно із статтею 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні. Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом з тим частина друга статті 524 та частина друга статті 533 ЦК України допускають, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

Судом під час розгляду справи було встановлено, що при укладенні договору позики від 26 березня 2019 року між позивачем та відповідачем в письмовій формі були погоджені всі істотні умови такого договору, а саме: розмір позики, строк та умови її повернення. Таким чином вказаний договір позики вважається укладеними та підлягає виконанню.

Крім того, суд також враховує, що згідно п. п. 11, 12 вищевказаного договору позики нотаріусом роз`яснено сторонам положення чинного законодавства щодо порядку укладання договорів позики, підстав та наслідків визнання їх недійсними, зміст статей 203, 545, 1046-1053 ЦК України, статей 59-65, 74 СК України. Сторони підтверджують, що договір відповідає їх дійсним намірам і не носить характеру фіктивного та удаваного правочину, укладається ними у відповідності зі справжньою їх волею, без будь-якого застосування фізичного чи психічного тиску та на вигідних для них умовах і не є результатом впливу тяжких обставин, договір укладається ними без застосування обману чи приховування фактів, які мають істотне значення, вони однаково розуміють значення, умови договору, його природу і правові наслідки, бажають настання саме таких правових наслідків, що створюються цим договором, а також свідчать, що договором визначені істотні умови, про що свідчать їх особисті підписи у договорі.

Отже, відповідно до змісту зазначеного договору позики від 26 березня 2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Мельником О.І., ОСОБА_1 виконав зобов`язання перед відповідачем та передав грошові кошти ОСОБА_4 , яка взяла на себе зобов`язання щодо їх повернення не пізніше 26 березня 2021 року.

З матеріалів справи судом було встановлено, що зобов`язання ОСОБА_4 в частині повернення грошових коштів за договором позики не були виконані в повному обсязі.

Так, ОСОБА_4 було здійснено часткове повернення грошових коштів на загальну суму 4 000 доларів США, що підтверджується наявними в матеріалах справи розписками, які були долучені до матеріалів справи стороною відповідача, і надавались позивачем відповідачу, та сам факт їх надання позивачем не заперечується.

Таким чином, сума основного боргу відповідача перед позивачем за Договором позики становить 53 778,27 гривень, що є еквівалентом 2 000 доларів США, як було зазначено позивачем і вказану суму не було спростовано відповідачем.

Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що за договором позики від 26 березня 2019 року грошові кошти не були отримані ОСОБА_4 від позивача, відповідачем та її представником суду не надано.

При цьому, в матеріалах справи наявні докази часткового погашення заборгованості ОСОБА_4 за договором позики, про що свідчать надані безпосередньо стороною відповідача і зазначені вище копії розписок.

З приводу висловлених відповідачем заперечень щодо факту передання грошових коштів суд вважає необхідним додатково звернути увагу на те, що з метою захисту майнових інтересів позичальника від недобросовісного позикодавця згідно зі статтею 1051 ЦК України позичальник має право оспорювати договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Обставину стосовно передання, чи навпаки, непередання грошових коштів або речей доводить та сторона, яка посилається на таку обставину. При встановленні судом факту неотримання позичальником від позикодавця грошей або речей, визначених родовими ознаками, договір позики вважається неукладеним. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Вказаний висновок наведено у постанові Верховного Суду від 01 червня 2022 року у справі №559/2587/19.

Верховний Суд звернув увагу, що сам факт підписання договору позики за умови відсутності належних та допустимих доказів на спростування цього факту, свідчить про укладення сторонами договору позики, на зазначених у ньому умовах, а також засвідчує отримання боржником від кредитора обумовленої цим договором суми грошових коштів.

Посилання відповідача в якості доказу відсутності фактичної передачі грошових коштів за договором позики, та існування іншої заборгованості за борговими розписками перед ОСОБА_1 у її померлого чоловіка ОСОБА_5 , а також на те, що саме в рахунок минулої заборгованості між нею та ОСОБА_1 було укладено спірний договір позики, та здійснюється погашення заборгованості відповідачем, також викликає у суду сумніви через наявну в матеріалах справи копію розписки від 26 березня 2019 року, зі змісту якої ОСОБА_1 підтвердив, що грошові кошти в сумі 38 000 доларів США були повернуті йому у повному обсязі і будь-яких зобов`язань ОСОБА_5 не має (а. с. 40).

Більш того, відповідно до п. 2 договору позики від 26 березня 2019 року сума позики, встановлена п. 1 цього договору, отримана позичальником від позикодавця до моменту підписання договору в повному обсязі.

За наявності вищезазначених обставин у своїй сукупності, твердження про відсутність факту отримання відповідачем грошових коштів за договором позики не можуть бути враховані судом, а також враховуючи наявність доказів часткового виконання відповідачем умов оспорюваного договору позики, що свідчить про реальність існування боргового зобов`язання у відповідача перед позивачем.

При цьому суд також враховує, що відповідач договір позики відповідно до положень ст. 1051 ЦК України не оспорював та вчиняв дії на його фактичне виконання, цей договір недійсним у встановленому законодавством порядку не визнано.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За змістом ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором.

Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором.

З наведених підстав, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 щодо стягнення з відповідача на його користь суми боргу відповідно до договору позики від 26 березня 2019 року у сумі 53 778,27 грн.

Відповідальність позичальника за порушення умов договору передбачена ч. 1 ст. 1050 ЦК України, відповідно до якої, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Крім того, пунктом 7 договору позики від 26 березня 2019 року сторонами погоджено, що у разі прострочення виконання зобов`язання позичальником за даним договором останній зобов`язаний сплатити позикодавцю суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення.

Відповідно до наданого у позовній заяві, з урахуванням уточнених позовних вимог, позивачем розрахунку 3% річних та суми інфляційного збільшення суми боргу судом встановлено, що він просить стягнути 3% річних у розмірі 941,49 грн. та інфляційне збільшення суми боргу в розмірі 2 016,02 грн. за період з 24 квітня 2021 року по 23 листопада 2021 року в кількості 213 календарних днів, хоча в прохальній частині позову зазначає період з 27 березня 2021 року по 21 вересня 2021 року, але в судовому засіданні було уточнено в частині періоду розрахунку прострочення виконання грошового зобов`язання саме з дати останнього платежу 23 квітня 2021 року.

З приводу вищезазначеного розрахунку суд зазначає, що період з 24 квітня 2021 року по 23 листопада 2021 року (включно) фактично становить 214 календарних днів. Розмір 3% річних від суми боргу в розмірі 53 778,27 грн. за 214 календарних днів складає 945,91 грн. та інфляційне збільшення вищезазначеної суми боргу складає 2 349,89 грн., але суд в цьому випадку не може виходити за межі позовних вимог і враховує саме заявлений позивачем період і розмір штрафних санкцій, та вважає можливим захистити право позивача шляхом стягнення з відповідача на його користь 3 % річних та інфляційні витрати у заявленому позивачем розмірі, з урахуванням того, що відповідачем не було спростовано такий розрахунок, а заявлений розмір є таким, що відповідає положенням ч. 2 ст. 625 ЦК України.

За змістом ч. ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності.

Згідно із ст. 81 ч. 1 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже, з наявних в матеріалах справи доказів судом встановлено, що між сторонами склалися правовідносини в результаті укладеного між ними у письмовому вигляді та посвідченому нотаріально договору позики від 26 березня 2019 року, однак відповідач на цей час не виконала свої зобов`язання у повному обсязі, а тому суд вважає можливим захистити право позивача шляхом стягнення з відповідача на його користь суми основного боргу в розмірі 53 778,27 грн. за договором позики з урахуванням 3% річних у розмірі 941,49 грн. та суми компенсації інфляційних витрат у розмірі 2 016,20 грн., як просив позивач.

Аналізуючи зібрані у справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог щодо стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором позики, оскільки заявлені позивачем вимоги є обґрунтованими.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 141 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача документально підтверджені судові витрати у справі, а саме сплачену суму судового збору в розмірі 908 грн., оскільки позовні вимоги задоволенні повністю.

Керуючись ст. ст. 202, 203, 207, 526, 545, 610-612, 625, 1046, 1047, 1049-1051 ЦК України, ст. ст. 2, 4, 12, 76-81, 89, 133, 141, 223, 247, 259, 263-265, 273, 280, 354, 355 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення боргу та штрафних санкцій за договором позики задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_4 (ІПН НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_2 ) суму боргу в розмірі 53 778,27 грн., 3% річних у розмірі 941,49 грн., суму компенсації інфляційних втрат у розмірі 2 016,02 грн.

Стягнути з ОСОБА_4 (ІПН НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_2 ) понесені та документально підтверджені судові витрати у справі у вигляді судового збору в розмірі 908 грн.

Рішення може бути оскаржено безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення суду виготовлено 06 квітня 2023 року.

Сторони:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ІПН НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 .

Суддя: Т.П. Терещенко