ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4679/23 Справа № 196/245/21 Суддя у 1-й інстанції - Руснак А. І. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 червня 2023 року Дніпровський Апеляційний суд у складі: головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Пищиди М.М.,

за участю секретаря Лопакової А.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про звільнення від сплати аліментів та стягнення аліментів у частці від доход

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на заочне рішення Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 01 грудня 2021 року, -

В С Т А Н О В И В:

18 березня 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про звільнення від сплати аліментів та стягнення аліментів у частці від доходу. В обґрунтування позову позивач посилається на те, що 20 січня 2020 року Царичанським районним судом Дніпропетровської області було видано судовий наказ про стягнення з нього на користь його колишньої дружини ОСОБА_2 аліментів на утримання їхнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки з усіх видів його заробітку (доходу), але не менш ніж 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи стягувати з 16 січня 2020 року і до досягнення сином повноліття. Проте, у вересні 2020 року відповідачка перестала піклуватись про дитину та виїхала з місця проживання. З того часу дитина проживає разом із ним та перебуває на повному його утриманні, у зв`язку з чим маються підстави для звільнення його від сплати вказаних аліментів на користь ОСОБА_2 . Вказує, що відповідачка про дитину не піклується, не надає коштів на утримання сина, хоча згідно приписів ст.180 СК України зобов`язана утримувати дитину. ОСОБА_2 аліменти нікому не платить, працює, а отже має можливість сплачувати аліменти на утримання сина, який проживає разом із позивачем. На підставі викладеного, прохає звільнити його від сплати аліментів на користь ОСОБА_2 на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки з усіх видів його заробітку (доходу), але не менш ніж 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, до досягнення сином повноліття, а також стягувати на його користь із ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки з усіх видів його заробітку (доходу), але не менш ніж 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи стягувати з дня подачі позову до досягнення сином повноліття (а.с.1).

Заочним рішенням Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 01 грудня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про звільнення від сплати аліментів та стягнення аліментів у частці від доходу - задоволенні.

Звільнено ОСОБА_1 від сплати аліментів на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття, на користь ОСОБА_2 , які були стягнуті на підставі судового наказу Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 20 січня 2020 року в справі №196/56/20.

Судовий наказ Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 20 січня 2020 року в справі №196/56/20 щодо стягнення з ОСОБА_1 аліментів на утримання неповнолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття, на користь ОСОБА_2 - визнано таким, що не підлягає виконанню.

Стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої дитини: сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини з усіх видів її заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 18 березня 2021 року і до повноліття дитини. Допущено негайне виконання рішення в межах суми платежу аліментів за один місяць.

Також вирішено питання щодо судових витрат (а.с.55-57).

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_2 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі (а.с. а.с.141-144,172-177).

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони від проживання у зареєстрованому шлюбі, який на даний час розірвано, мають спільного неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 13.10.2009 року (а.с. 6).

Судовим наказом Царичанського районного суду Дніпропетровської області в справі №196/56/20 від 20 січня 2020 року стягнуто із ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця села Гупалівка Магдалинівського району Дніпропетровської області, ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженки м.Дніпропетровськ, ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , та проживаючої за адресою: АДРЕСА_2 , аліменти на утримання неповнолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 16 січня 2020 року, до досягнення дитиною повноліття (а.с. 7).

Довідкою №59 від 15 лютого 2021 року, виданою виконкомом Царичанської селищної ради підтверджується, що позивач в справі ОСОБА_1 зареєстрований в АДРЕСА_3 та фактично проживає на території Царичанської селищної ради в АДРЕСА_4 та має наступний склад сім`ї: син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с. 8).

Як вбачається із довідки №151 від 03 серпня 2021 року, виданої виконкомом Царичанської селищної ради, гр. ОСОБА_1 проживає без реєстрації з сином ОСОБА_3 , 2009 р.н., за адресою: АДРЕСА_4 . Дружина ОСОБА_2 за даною адресою не проживала і не проживає (а.с. 28).

Згідно акту обстеження матеріально-побутових умов проживання, позивач ОСОБА_1 дійсно проживає за адресою: АДРЕСА_4 , має всі необхідні умови для проживання своєї дитини (а.с. 29).

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачка залишила сина ОСОБА_3 на проживання з позивачем в справі, тобто з батьком дитини - ОСОБА_1 , самоусунулась від участі у його вихованні та утриманні.

Задовольняючи позовні вимоги, суд 1 інстанції виходив з їх доведеності та обґрунтованості.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Так, відповідно до ч. ч. 1, 2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27.02.1991 року та набула чинності для України 27.09.1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до ст. 182 СК України та п.17 постанови Пленуму Верховного суду України №3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Частиною 1 статті 192 СК України передбачено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Статтею 273 СК України, передбачено підстави зміни розміру аліментів та звільнення від їх сплати. Якщо матеріальний або сімейний стан особи, яка сплачує аліменти, чи особи, яка їх одержує, змінився, то суд може за позовом будь-кого з них змінити встановлений розмір аліментів або звільнити від їх сплати.

Частина 4 ст. 273 ЦПК України передбачає, якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них.

Враховуючи вищевикладене та те, що неповнолітній ОСОБА_3 на час розгляду справи проживав з батьком, який його утримував та піклувався про його нормальний розвиток, а також те, що аліменти на утримання дитини мають використовуватися за цільовим призначенням, суд 1 інстанції прийшов до правильного висновку, з яким погоджується колегія суддів, що відпала підстава для одержання матір`ю аліментів з позивача на утримання неповнолітнього сина, а тому позовна вимога про звільнення позивача від сплати аліментів на користь ОСОБА_2 на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки з усіх видів його заробітку (доходу), але не менш ніж 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, до досягнення сином повноліття, підлягає задоволенню.

Крім того, у відповідності до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення необхідних умов для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України.

Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до її повноліття.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

При визначенні розміру аліментів суд, відповідно до ст. 182 СК України, враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Відповідно до ч. 1, 5 ст. 183 СК України частка заробітку(доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину однієї чверті, на двох дітей однієї третини, на трьох і більше дітей половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину.

Оскільки неповнолітня дитина на час розгляду справи проживала разом з позивачем ОСОБА_1 та перебувала на повному його утриманні, то відповідачка, як мати дитини, зобов`язана згідно до вимог Сімейного кодексу України також брати участь в її утриманні.

З урахуванням зазначеного, суд 1 інстанції дійшов вірного висновку, з яким погоджується апеляційний суд, щодо задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідачки на користь позивача аліментів на утримання неповнолітнього сина в повному обсязі та на підставі ст. 183 СК України вважає можливим визначити розмір аліментів на законодавчо встановлених загальних підставах у розмірі 1/4 частки всіх видів заробітку (доходу) відповідачки, але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з дати подачі позову і до повноліття дитини.

Посилання апелянта на те, що суд 1 інстанції розглядаючи справу вийшов за межі позовних вимог, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки визнання судового наказу таким, що не підлягає виконання є похідною процесуальною дією від позовної вимоги про звільнення ОСОБА_1 від сплати аліментів, які були стягнуті на підставі судового наказу.

Щодо посилань апелянта на те, що її син ОСОБА_4 в 2021 році не проживав зі своїм батьком, а проживав з бабусею - ОСОБА_5 , а відповідачка регулярно перераховувала кошти на його утримання, оскільки працювала в Чеській Республіці, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки апелянтом на підтвердження своїх доводів не надано жодних належним та допустимих доказів.

А фотокопія візового документу Чеської Республіки про те, що її син ОСОБА_4 з 25.04.2022 року проживає в даній країні не спростовує факту встановленого судом щодо проживання дитини з батьком станом на 2021 рік та не підтверджує проживання дитини з відповідачкою в 2021 році. У разі постійного проживання дитини разом з матір`ю вона не позбавлена можливості звернутися до суду з відповідним позовом.

Інші доводи апеляційної скарги, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи є безпідставними, не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо наявності підстав для задоволення позову в повному обсязі, та зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, власним тлумаченням норм права, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції. Крім того, вказані доводи були предметом розгляду у суді першої інстанції та судом першої інстанції їм було надано обґрунтовану оцінку, а тому вони додатковому правовому аналізу не підлягають.

Крім того, апелянт не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої позовні вимоги та доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи даний спір, суд першої інстанції повно, всебічно та об`єктивно з`ясувавши обставини справи, оцінивши надані сторонами докази, дійшов вірного висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Оскаржуване рішення як таке, що відповідає нормам матеріального та процесуального права повинне бути залишене без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Заочне рішення Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 01 грудня 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: