Дата документу 28.03.2023 Справа № 337/1668/22
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 337/1668/22 Головуючий у 1 інстанції: Салтан Л.Г.
Провадження № 22-ц/807/695/23 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
Провадження № 22-ц/807/695/23-2
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2023 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого: Полякова О.З.,

суддів: Кухаря С.В.,

Крилової О.В.

секретар: Бєлова А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 23 грудня 2022 року та додаткове рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 24 січня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Шаповалова Олена Георгіївна, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про скасування рішення про державну реєстрацію права власності,-

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2022 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом, який у подальшому уточнювала, до ОСОБА_1 , треті особи: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Шаповалова О.Г., ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про скасування рішення про державну реєстрацію права власності.

В обґрунтування своїх вимог ОСОБА_2 зазначала, що вона є рідною тіткою спадкодавця ОСОБА_5 . У процесі оформлення права на спадщину дізналася, що квартира АДРЕСА_1 була відчужена ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу квартири, посвідченим приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Шаповаловою О.Г. 13.01.2022 за № 24. Право власності ОСОБА_1 на вказану квартиру зареєстроване державним реєстратором прав на нерухоме майно - приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Шаповаловою О.Г. 13.01.2022, номер рішення 62833330, номер запису про право власності - 46146926.

Зазначений договір купівлі-продажу від імені ОСОБА_6 підписав ОСОБА_3 , який діяв на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Шаповаловою О.Г. 28 жовтня 2021 року № 1178. З огляду на те, що ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , 28 жовтня 2021 року видати довіреність на ім`я ОСОБА_3 вона не могла. Підпис на вказаній довіреності вчинений невстановленою особою.

За цим фактом відділом поліції № 5 Запорізького РУП ГУНП в Запорізькій області 21.01.2022 відкрите кримінальне провадження № 0000080 за ознаками складу злочину, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України, в якому її визнано потерпілою.

За таких обставин, зазначена довіреність є невчиненою, а договір купівлі-продажу від 13.01.2022, за яким на підставі цієї довіреності була продана спірна квартира, неукладеним. Такі правочини не створили жодних правових наслідків, права і обов`язки за такими правочинами сторони не набули. Оскільки договір купівлі-продажу квартири від 13 січня 2022 року є неукладеним, правова підстава набуття ОСОБА_1 кв. АДРЕСА_1 відсутня. Реєстрація права власності на квартиру за ОСОБА_1 унеможливлює подальше оформлення спадщини позивачем.

Посилаючись на означені обставини, ОСОБА_2 просила суд скасувати рішення державного реєстратора речових прав на нерухоме майно - приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Шаповалової О.Г. від 13 січня 2022 року, індексний номер 62833330 про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 та стягнути з відповідача на її користь судовий збір у розмірі 3000 грн та витрати на професійну правничу допомогу.

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 23 грудня 2022 року позовні вимоги задоволено.

Скасовано рішення державного реєстратора речових прав на нерухоме майно, приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу, Шаповалової О.Г. від 13.01.2022, індексний номер 62833330 про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 3000 гривень.

Додатковим рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 24 січня 2023 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати на професійну правову допомогу, пов`язані із розглядом справи в сумі 12000 грн.

Не погоджуючись із зазначеними рішеннями суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального права та неправильне застосування матеріального права, просить рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 23 грудня 2022 року та додаткове рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 24 січня 2023 року скасувати, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 .

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що він є добросовісним набувачем квартири АДРЕСА_1 , адже на законних підставах набув на неї права власності шляхом укладення договору купівлі-продажу від 13 січня 2022 року, який посвідчено приватним нотаріусом ЗМНО Шаповаловою О.Г. Зазначає, що під час посвідчення зазначеного договору, приватний нотаріус не виявив жодних перепон для цього. На думку скаржника, належним способом захисту порушених прав позивача є розгляд цивільного позову про стягнення грошового відшкодування у кримінальному провадженні, в якому ОСОБА_2 визнано потерпілою, так як вона не була власником майна на час укладання спірного договору купівлі-продажу.

Крім того, скаржник зазначає, що вважає безпідставним стягнення з нього судових витрат у справі, зокрема, сума правничої допомоги, стягнута з нього оскаржуваним рішенням, значно перевищує розміри, що існують на ринку послуг професійної правничої допомоги на цей час.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 адвокат Кравченко О.В. заперечує проти її доводів, просить залишити її без задоволення, рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 23 грудня 2022 року та додаткове рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 24 січня 2023 року залишити без змін.

У судовому засіданні представник ОСОБА_2 адвокат Кравченко О.В. заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 23 грудня 2022 року та додаткове рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 24 січня 2023 року просила залишити без змін.

Інші часники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені відповідно до вимог чинного законодавства (т. 2, а.с. 85-99), своїх представників до суду не направили. Клопотання про відкладення розгляду справи до апеляційного суду не надходили.

Згідно з ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому колегія суддів вирішила розглядати справу за відсутності осіб, які не з`явились.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, доводи представника позивача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення з огляду на таке.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Судове рішення, згідно зі ст. 263 ЦПК України, повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані рішення суду відповідають повною мірою.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_6 не виявляла волі на видання довіреності від 28 жовтня 2021 року, не підписувала її, і не могла підписати, оскільки померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто до її видання та посвідчення. За таких обставин, зазначена довіреність є невчиненою, а договір купівлі-продажу від 13 січня 2022 року, за яким на підставі вказаної довіреності була продана спірна квартира, неукладеним. Такі правочини не створили жодних правових наслідків, права і обов`язки за такими правочинами сторони не набули. А, оскільки договір купівлі-продажу квартири від 13 січня 2022 року є неукладеним, навіть за добросовісності його дій та відповідності дій нотаріуса Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, сама правова підстава набуття ОСОБА_1 кв. АДРЕСА_1 відсутня.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Суд першої інстанції встановив та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є матір`ю ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який є племінником ОСОБА_2 (а.с. 22)

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 померла (а.с. 14).

Після смерті ОСОБА_6 відкрилась спадщина, до складу якої входить квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 34,0 кв.м., житловою площею 16,8 кв.м.

ОСОБА_6 заповіту не залишила.

Спадкоємцем за законом першої черги, був її син, ОСОБА_7 , який в силу положень ч. 3 ст. 1268 ЦК України прийняв спадщину після смерті ОСОБА_6 (а.с. 22)

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 помер (а.с. 16).

До складу спадщини, входить і спірна квартира, що належала ОСОБА_6 , спадкоємцем якої був ОСОБА_7 , який прийняв спадщину, але не оформив своїх спадкових прав.

ОСОБА_7 заповіту не залишив. Спадкоємці першої та другої черги у ОСОБА_7 відсутні.

Відповідно до ч. 1 ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України).

Згідно з ч. 2 ст. 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.

Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Згідно з положеннями ст. 1263 ЦК України у третю чергу право на спадкування за законом мають рідні дядько та тітка спадкодавця.

Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Згідно з ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

09 лютого 2022 року ОСОБА_2 , яка є рідною тіткою спадкодавця ОСОБА_7 , та, відповідно, є спадкоємцем третьої черги, звернулась до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Мельник О.Г. із заявою про прийняття спадщини.

21 січня 2022 року до приватного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини звернулась двоюрідна тітка спадкодавця ОСОБА_4 , яка є спадкоємцем четвертої черги.

Квартира АДРЕСА_1 була відчужена ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу квартири, посвідченим приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Шаповаловою О.Г. 13 січня 2022 року за № 24.

Право власності ОСОБА_1 на вказану квартиру зареєстроване державним реєстратором прав на нерухоме майно, приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Шаповаловою О.Г. 13 січня 2022 року, номер рішення 62833330, номер запису про право власності 46146926 (а.с. 9).

Зазначений договір купівлі-продажу від імені ОСОБА_6 підписав ОСОБА_3 , який діяв на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Шаповаловою О.Г. 28 жовтня 2021 року за № 1178.

Відповідно до ч. 4 ст. 25 ЦК України, цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті.

З огляду на те, що ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції у тому, що 28 жовтня 2021 року вона не могла надати довіреність на ім`я ОСОБА_3 , отже, підпис на вказаній довіреності вчинений невстановленою особою.

За цим фактом ВП № 5 Запорізького РУП ГУНП в Запорізькій області 21 січня 2022 року відкрило кримінальне провадження № 0000080 за ознаками складу злочину, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України (а.с. 23).

Відповідно до ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Згідно із ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до законодавчого визначення правочином є, перш за все, вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів). У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права.

Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису ч.1 ст. 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.

Як у частині першій статті 215 ЦК України, так і у статтях 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто, у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину.

У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків, правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним не виникли.

Відповідно до ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з чч. 1, 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

Якщо правочин не підписаний його учасником (стороною), такий правочин є невчиненим і не створює будь-яких правових наслідків.

При цьому, суд першої інстанції правильно врахував правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 145/2047/16-ц від 16 червня 2020 року.

Відповідно до ст. 237 ЦК України, представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акту органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Згідно з положеннями ст. 244 ЦК України, представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Відповідно до ст. 239 ЦК України правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє.

З урахування того, що ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , 28 жовтня 2021 року вона не могла виявити волю на видання довіреності та не могла її підписати, оскільки померла до її видання та посвідчення. За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що зазначена довіреність є невчиненою, а посвідчений на підставі цієї довіреності договір купівлі-продажу спірної квартири від 13 січня 2022 року, є неукладеним. Такі правочини не створили жодних правових наслідків, права і обов`язки за такими правочинами сторони не набули.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення про повернення безпідставно набутого, збереженого майна застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала. Отже, для виникнення зобов`язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося (Постанова Верховного Суду у справі № 212/3593/16-ц від 07.06.2018).

Згідно із ч. 1 ст. 1213 ЦК України набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі.

Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 16 ЦК України, одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів є відновлення становища, яке існувало до порушення.

Доводи скаржника, що право власності на спірну квартиру він набув на законних підставах, і є добросовісним набувачем квартири АДРЕСА_2 є неспроможними, оскільки судом встановлено, що відсутня сама правова підстава для набуття ним права власності на вказану квартиру, адже договір купівлі-продажу є неукладеним, навіть за добросовісності його дій та відповідності дій нотаріуса Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України.

Відповідно до абз. 2 ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 № 1952-IV у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. У разі якщо в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, або якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, обтяження речових прав, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними.

Кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Відповідно висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених в постанові від 02.02.2021 у справі № 925/642/19, порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. При цьому особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту.

Оцінюючи належність обраного позивачами способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок щодо нього, судам слід виходити із його ефективності (стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), а це означає, що вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, а також забезпечувати поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Суд першої інстанції правильно визначив, що реєстрація права власності на квартиру за ОСОБА_1 унеможливлює подальше оформлення спадщини позивачем.

З урахуванням викладеного, ефективним способом захисту порушених прав позивача є скасування рішення про державну реєстрацію права власності відповідача на квартиру. Такий спосіб захисту забезпечить повернення майна відповідачем і надасть позивачу можливість оформити право на спадщину.

Доводи скаржника про те, що ОСОБА_2 обрала неналежний спосіб захисту своїх порушених прав, звернувшись до суду з позовом у цивільній справі, а не з цивільним позовом про стягнення грошового відшкодування у кримінальному провадженні, в якому її визнано потерпілою, колегія суддів не приймає, оскільки в силу вимог процесуального законодавства, особа, якій завдано шкоди кримінальним правопорушенням, має право на захист своїх порушених прав як у кримінальному (шляхом подання цивільного позову у кримінальному провадженні), так і в цивільному судочинстві, обираючи спосіб захисту на власний розсуд.

Крім того, колегія суддів зауважує, що, як слушно зазначив суд першої інстанції скаржник може захистити своє право на отримання сплачених ним грошових коштів за договором купівлі-продажу від 13 січня 2022 року, шляхом пред`явлення відповідного позову до особи, яка діяла недобросовісно, вживаючи «право на зло», представляючи інтереси померлої особи під час укладання цього договору.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України зокрема встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд, відповідно до частини третьої статті 137 ЦПК України, враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

В силу частин третьої, четвертої статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частиною п`ятою статті 137 ЦПК встановлено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно з частиною шостою статті 137 ЦПК обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»)

У своїй практиці ЄСПЛ керується трьома ключовими принципами під час вирішення питань про відшкодування судових витрат. Звернення про відшкодування таких витрат задовольняються тоді, коли судові витрати, що підтверджено доказами: фактично понесені; необхідні, щоб запобігти порушенню або отримати відшкодування за нього; визначені у розумному розмірі.

У Практичних рекомендаціях: вимоги щодо справедливої компенсації (стаття 41 Конвенції), виданих Головою Європейського суду з прав людини відповідно до Правил 32 Регламенту Суду від 28 березня 2007 року, з поправками від 09 червня 2022 року, ЄСПЛ зазначає, що витрати, понесені (як на національному рівні, так і під час розгляду справи в самому Суді) у спробі запобігти порушенню чи з метою отримання компенсації після того, як воно сталося, мають бути фактично понесені. Фактично понесені означає, що «заявник мав сплатити їх або бути зобов`язаним сплатити їх відповідно до юридичного або договірного зобов`язання. Документи, що підтверджують те, що заявник сплатив або зобов`язаний сплатити такі витрати, мають бути надані суду» (пункт 18)(офіційний сайт ЄСПЛ, за посиланням: https://www.echr.coe.int/Documents/PD_satisfaction_claims_eng.pdf ).

Відповідно до позиції Верховного Суду, що висвітлена у постановах КЦС ВС від 09.06.2020 року по справі №466/9758/16-ц та від 15 квітня 2020 року у справі №199/3939/18-ц, аналізовані витрати сторони судового процесу мають бути документально підтверджені та доведені. Поза як склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі, на підтвердження цих обставин до суду повинні бути надані: договір про надання правової допомоги, який повинен містити детальний опис послуг, що надаються, їхню вартість, порядок обчислення гонорару адвоката (фіксований розмір або погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо; документи, що містять детальний опис робіт та послуг, виконаних (наданих) адвокатом у рамках справи відповідно до умов договору (акти виконаних робіт або наданої допомоги, специфікації витраченого часу адвоката тощо); оформлені у встановленому законом порядку документи, що свідчать про здійснення оплати гонорару адвоката та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги на підставі договору (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку, касові чеки або інший банківський документ, що підтверджує здійснення оплати послуг адвоката в рамках конкретної справи).

Ухвалюючи додаткове рішення у цій справі, думку апеляційного суду, суд першої інстанції з урахуванням приписів статей 137, 141 ЦПК України дійшов правильного висновку про стягнення судових витрат з відповідача, оскільки позивач довела свої витрати на правову допомогу належними доказами.

Так, розглядаючи заяву представника ОСОБА_2 адвоката Кравченко О.В. про відшкодування витрат на правничу допомогу, суд першої інстанції дослідив докази на підтвердження понесених нею витрат на правову допомогу та правильно встановив їх розмір. Зокрема, в матеріалах справи наявний договір про надання правничої допомоги від 28 липня 2022 року; Додаток № 1 до Договору про надання правничої допомоги від 28 липня 2022 року, який є розрахунком наданих послуг за договором, Акт №6 приймання-передачі виконаних робіт від 26 грудня 2022 року квитанція про здійснення оплати на суму 12000 грн. (а.с.32-34).

При цьому, суд першої інстанції правильно врахував висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року у справі № 910/4277/21, у якій зазначено, що участь у судовому засіданні являє собою не формальну присутність на ньому, а підготовку адвоката до цього засідання та у зворотному напрямку, його очікування та безпосередню участь у судовому засіданні. Такі стадії представництва інтересів у суді, як прибуття на судове засідання та очікування цього засідання є невідворотними та не залежать від волі чи бажання адвоката. При цьому одночасно вчиняти якісь інші дії на шляху до суду чи під залом судового засідання адвокат не може та витрачає на це свій робочий час. Такі стадії як прибуття до суду та очікування є складовими правничої допомоги , які в комплексі з іншими видами правничої допомоги сприяють забезпеченню захисту прав та інтересів клієнта. Отже час, який адвокат витрачає на дорогу для участі в судовому засіданні, - є складовою правничої допомоги і підлягає компенсації нарівні з іншими витратами.

Інші приведені в апеляційній скарзі доводи є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Апеляційний суд перевірив доводи апелянта та дійшов висновку, що вони є безпідставними, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

При цьому, колегія суддів враховує усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа "Проніна проти України", № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не дають підстав для висновку про порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить. Доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів.

Тож, аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання обґрунтованості висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстави для їх скасування відсутні, у зв`язку з чим, апеляційну скаргу ОСОБА_1 належить залишити без задоволення, а рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 23 грудня 2022 року та додаткове рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 24 січня 2023 року залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 23 грудня 2022 року та додаткове рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 24 січня 2023 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дняїї прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 05 квітня 2023 року.

Головуючий:

Судді: