ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2023 року

м. Хмельницький

Справа № 674/1549/20

Провадження № 22-ц/4820/506/23

Хмельницький апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Костенка А.М. (суддя-доповідач), Гринчука Р.С., Спірідонової Т.В.

секретар судового засідання Кошельник В.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 674/1549/20 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від 18 листопада 2022 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з доводами апеляційної скарги, суд

в с т а н о в и в :

В грудні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом та, з врахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 14.07.2022 року, просив ухвалити рішення, яким стягнути з відповідачки заборгованість за договором позики в розмірі 150000 грн., а також понесені судові витрати.

Обґрунтовуючи позовні вимоги вказував, що 04 червня 2018 року дав у борг ОСОБА_1 150000 гривень. Відповідачка зобов`язалась їх повернути на протязі п`яти років, сплачуючи кожного місяця по 2500 гривень до 20 числа включно, що підтверджується розпискою позичальника про отримання коштів у борг від 04.06.2018 року. Проте, відповідачка взяті на себе зобов`язання за договором позики не виконала, а тому позивач звернувся до суду з даним позовом.

Рішенням Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від 18 листопада 2022 року позов було задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позикки згідно розписки в розмірі 150000 гривень. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 1500 гривень.

Не погоджуючись із вказаним рішенням ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, посилаючись на недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішенні, ухвалити нове рішення, яким повністю відмовити в позові ОСОБА_2 .

Так, апелянт вказує, що при вирішенні справи неодноразово наводила суду докази того, що громадянин ОСОБА_2 є неналежним позивачем до неї - громадянки ОСОБА_1 за предметом і підставами його позову. А саме, вважає, що матеріали справи не містять жодних доказів будь-яких цивільно-правових відносин між позивачем та відповідачкою. Так, в мотивувальній частині рішення суд, визнав встановленим факт, що ОСОБА_1 заборгувала ФОП ОСОБА_2 150000 грн., однак в резолютивній частині вказує про стягнення коштів з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 .

Вказує, що розписку ОСОБА_2 фактично змусив її написати в день припинення трудових відносин між ними - 04.06.2018 року. Свою вимогу обґрунтовував тим, що за час її роботи, самостійно, замість неї сплачував до бюджету податок на доходи фізичних осіб, військовий збір та єдиний соціальний внесок, однак, ці податки вона повинна була сплачувати самостійно, що це її фінансові зобовязання, тому відповідно, вказану суму заборгувала йому і повинна повернути. Оскільки такої суми коштів в неї не було, то написала розписку.

При вирішенні вказаного спору, судом суд не врахував правову позицію, викладену в постанові Верховного Суд від 14.04.2021р. по справі № 642/4200/17, а саме, що розписка від 04.06.2018 р. не може підтверджувати укладення між сторонами договору, адже не містить умови отримання ОСОБА_1 від ФОП ОСОБА_2 в борг коштів із зобов`язання їх повернути та дати отримання коштів. Також вказує, що під час розгляду справи не досліджено та, відповідно, не встановлено факт передання коштів.

У відзиві ОСОБА_2 вважає оскаржуване рішення законним і справедливим. Тому просить відхилити апеляційну скаргу, рішення Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від 18 листопада 2022 року залишити без змін.

Сторони належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи в апеляційному суді, що підтверджується відповідними поштовими повідомленнями про вручення судових повісток, однак в судове засідання апеляційного суду не прибули.

Заслухавши учасника справи, перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

У відповідності до ст. 375 Цивільного процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Так судом встановлено, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 04 червня 2018 року було укладено договір позики в формі розписки, яка була підписана позичальником.

Відповідно з умовами вказаного договору (розписки), ОСОБА_1 заборгувала приватному підприємцю ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 150 000 грн., які зобов`язалась повернути на протязі п`яти років, сплачуючи щомісяця по 2500 грн. до 20 числа кожного місяця.

Цей факт підтверджується розпискою ОСОБА_1 від 04 червня 2018 року, підписання якої нею не заперечується.

Свої зобов`язання відповідач не виконує, грошові кошти не повертає.

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно частини другої статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передання грошової суми позичальнику.

Зазначений правовий висновок викладений Верховним Судом України у постановах від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або за рахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Відповідно до правового висновку, викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18), за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

З урахуванням наведених норм права правильним є висновок суду про укладення між сторонами договору позики у формі письмової розписки, ця розписка є не лише підтвердженням факту укладення договору, а й доказом передачі позикодавцем грошової суми позичальнику в розмірі 150000 грн.

Доводи апеляційної скарги, що відповідач грошові кошти від позивача не отримувала, написала розписку на вимогу позивача, з яким перебувала у трудових відносинах, з метою, як вказав позивач, погашення, сплачених роботодавцем податків з її заробітної плати слід відхилити.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності до статті 1051 Цивільного кодексу України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти насправді не були ним одержані від позикодавця.

Однак, відповідач договір позики від 04 червня 2018 року на підставі статті 1051 Цивільного кодексу не оспорила, вказану нею в апеляційній скарзі обставину щодо не отримання позики в судовому порядку не довела, відповідних доказів в обґрунтування своїх тверджень про безгрошовитість розписки суду не надала жодним іншим чином не підтвердила факту не отримання грошових коштів.

В той же час, наявна письмова розписка позичальника є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. При цьому за змістом розписки сама відповідач зазначила, що заборгувала приватному підприємцю ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 150 000 грн., які зобов`язалась повернути на протязі п`яти років, сплачуючи щомісяця по 2500 грн. до 20 числа кожного місяця, що спростовує її твердження про неотримання коштів.

Також не заслуговують на увагу посилання апелянта на правові висновки Верховного Суду у справах №№ 642/4200/177 та 629/5364/13, оскільки обставини в даних справах є абсолютно іншими, ніж обставини в даній цивільній справі.

Рішення суду ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від 18 листопада 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 06 квітня 2023 року.

Судді А.М. Костенко

Р.С. Гринчук

Т.В. Спірідонова