печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 серпня 2023 року Печерський районний суд м. Києва у складі:

головуючого - судді Новака Р.В.,

при секретарі судового засідання - Бурячок А.І.,

за участі:

представника позивача: Андросович Г.С.

представника відповідача: Редевич О.М.

сторони:

позивач: ОСОБА_2

відповідач: АТ «Українська залізниця»

предмет та підстави позову - « про зобов`язання звільнити з роботи та стягнення вихідної допомоги

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до АТ «Українська залізниця» про зобов`язання звільнити з роботи та стягнення вихідної допомоги,

ВСТАНОВИВ:

До суду звернувся позивач з вимогами до АТ «Українська залізниця» про зобов`язання звільнити з роботи та стягнення вихідної допомоги. В обґрунтування позивач зазначив, що позивач був влаштований на підприємстві на підставі трудового договору від 11.09.2019, укладеного з АТ «Українська залізниця» призначений на посаду керівника служби внутрішнього аудиту - директора департаменту внутрішнього аудиту та контролю АТ «Укрзалізниця». Цей договір діє з 11.10.2019 по 10.10.2022 включно. Пунктом 5.3. трудового договору передбачено, що у разі звільнення працівника у зв`язку із припиненням дії договору, працівнику виплачується вихідна допомога у розмірі шести посадових окладів відповідно до п. 5.1.1 цього договору. Відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 №69/2022 «Про загальну мобілізацію» позивача мобілізовано та зараховано до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 з 05.04.2022, що підтверджується витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 05.04.2022 №65. 01.08.2022 адвокат Андросович Г.С. звернулась до відповідача з адвокатським запитом в інтересах позивача, в якому просила роботодавця, зокрема, розглянути можливість звільнення позивача за згодою сторін. У відповіді відповідача від 08.08.2022 зазначено, що трудовий договір діє до 10.10.2022 включно, у зв`язку із закінченням строку дії трудового договору будуть прийняті відповідні управлінські рішення та проведено остаточний розрахунок з дотриманням законодавства про працю. Повідомленням роботодавця від 07.10.2022 позивача проінформовано, що у зв`язку із закінченням 10.10.2022 строку дії трудового договору, наглядовою радою відповідача протоколом від 19.09.2022 прийнято рішення не продовжувати його дію. Із посиланням на ч. 3 ст. 119 КЗпП України зазначено, що після завершення періоду увільнення (до дня фактичної демобілізації), трудові відносини із ним будуть урегульовані відповідно до вище зазначеного рішення наглядової ради та діючого законодавства України. Враховуючи таку обставину, позивач 20.10.2022 нотаріально посвідчив заяву про відмову від гарантій, передбачених ст. 119 КЗпП України та звільнення у зв`язку із припиненням дії трудового договору, яку направив відповідачу через свого адвоката. Реєстровий номер 412 від 20.10.2022, посвідчено приватним нотаріусом КМНО Гороховою Н.В. Проте, відповідач відмовив позивачу у звільненні та виплаті вихідної допомоги, посилаючись на ст. 119 та ст. 9 КЗпП України. Так, відповідач вважає, що позивач не може відмовитися від гарантій, передбачених ст. 119 КЗпП України. На підставці викладеного позивач просить суд зобов`язати відповідача звільнити позивача з роботи з 26.10.2022 у зв`язку із закінченням строку дії трудового договору, про що видати відповідний наказ. Стягнути із відповідача на користь позивача вихідну допомогу, передбачену п. 5.3. трудового договору у розмірі 1680000,00 грн. (після утримання податків, зборів та інших обов`язкових платежів з фізичних осіб згідно з законодавством України), а також покласти на відповідача судові витрати.

Ухвалою суду від 23.11.2022 у справі за вказаним позовом відкрито провадження за правилами (загального) позовного провадження.

17.04.2023 через канцелярію суду від представника відповідача Редевич О.М. надійшов по справі відзив. Відповідно до якого, представник відповідача з позовом не погоджувалась в повному обсязі, вважала необґрунтованим та зазначила про наступні обставини. Представник відповідача вказала, що повідомленням від 06.09.2022 №ЦПК-40 АТ «Укрзалізниця» повідомило позивача, що строк дії трудового договору закінчується 10.10.2022 згідно з пунктом 8.1. розділу 8 трудового договору. Трудові відносини за трудовим договором будуть припинені згідно з чинним законодавством. Листом від 07.10.2022 №Ц-3-89/17-22 АТ «Укрзалізниця» повідомило позивача, що наглядовою радою АТ «Укрзалізниця» 19.09.2022 (протокол № А-10/18-22 ком.т.) прийнято рішення не продовжувати його дію. З наведеного представник відповідача зазначає, що АТ «Укрзалізниця» висловило свій намір припинити строковий трудовий договір з позивачем та не бажало продовжувати строк його дії. Проте, звільнення позивача у останній день строку дії його трудового договору з підстав, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України порушувало б ч. 3 ст. 119 КЗпП України з огляду на призов позивача на військову службу під час мобілізації. Так, на виконання ч. 3 ст. 119 КЗпП України у зв`язку із зарахуванням до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 під час мобілізації наказом АТ «Укрзалізниця» від 06.04.2022 №424/ос ОСОБА_2 увільнено від роботи з 04.04.2022 до дня фактичної демобілізації зі збереженням місця роботи, посади і середнього заробітку. Згідно ч. 3 ст. 119 КЗпП України (в редакції станом на дату призову позивача на військову службу під час мобілізації - 04.04.2022), за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Таким чином, з 19.07.2022 ч. 3 ст. 119 КЗпП України не передбачає збереження за працівником, який призваний на військову службу за призовом під час мобілізації середнього заробітку, проте обов`язок зберігати місце роботи та посаду залишився. Таким чином, АТ «Укрзалізниця» на виконання ч. 3 ст. 119 КЗпП України зберігає за ОСОБА_2 місце роботи та посаду, а також виплачує йому середній заробіток (але не більше розміру двох мінімальних заробітних плат, встановлених в Україні на дату розрахунку). На думку представника відповідача, заява позивача від 20.10.2022, в якій позивач просить не застосовувати до нього гарантії, передбачені ч. 3 ст. 119 КЗпП України фактично є пропозицією внести зміни до трудового договору, які погіршують становище працівника порівняно з законодавством України про працю.

Ухвалою суду від 27.04.2023 у справі за вказаним позовом закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.

06.05.2023 через канцелярію суду від представника позивача Андросович Г.С. надійшла по справі відповідь на відзив. Де представник позивача зазначила, що позивач категорично не погоджується з доводами, викладеними відповідачем у своєму відзиві, зважаючи на наступне. Так, у зв`язку з закінченням строку дії трудового договору позивач не бажав продовження трудових відносин з відповідачем, про що повідомив останнього. Окрім цього, позивач свідомо відмовився від гарантій, передбачених ч. 3 ст. 119 КЗпП України, що підтверджується нотаріально посвідченою заявою від 20.10.2022 про відмову від гарантій, передбачених ст.. 119 КЗпП України та звільнення у зв`язку із припиненням дії трудового договору (реєстровий номер заяви №412 від 20.10.2022, посвідчена приватним нотаріусом КМНО Гороховою Н.В.). Відповідно, гарантії, передбачені ст. 119 КЗпП не можуть примусово бути застосовані до працівника, оскільки він офіційно від них відмовився, про що повідомив роботодавця. Натомість відповідач примусово застосовує до позивача гарантії, передбачені ст. 119 КЗпП, що прямо суперечить ст.43 Конституції України і є порушенням конституційних прав позивача.

20.06.2023 через канцелярію суду від представника відповідача Редевич О.М. були подані заперечення, в яких зазначила, що з позовної заяви та відповіді на відзив вбачається, що свої позовні вимоги позивач обґрунтовує своєю відмовою від гарантій, передбачених ст. 119 КЗпП України. Позивач стверджує, що він має право на відмову від гарантій, керуючись ст. 43 Конституції України. Проте, на думку відповідача, ст. 43 Конституції України не закріплює право на відмову від гарантій, передбачених трудовим законодавством. Згідно висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 15.09.2021 у справі №414/2586/20, гарантії щодо збереження за працівником місця роботи (посади) та середнього заробітку на підприємстві, в установі, організації, установлені згідно з указаними нормами, є безумовними. Наведене свідчить, що навіть така підстава, як звільнення за власним бажанням (ч. 1 ст. 38 КЗпП України) не може бути реалізована працівником, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації, оскільки ст. 119 КЗпП України надає працівнику гарантії, які є безумовними. Таким чином, представник відповідача вважає, що позивач підлягає звільненню за п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України в день його фактичної демобілізації. Допоки такий день не настав, підстави для його звільнення відсутні. Підсумовуючи представник відповідача зазначає, що у зв`язку з тим, що позивач перебуває з відповідачем в трудових відносинах, а керуючись ч. 3 ст. 119 КЗпП України та зазначеними висновками Верховного Суду, відповідач зобов`язаний звільнити позивача з роботи в день фактичної демобілізації, вимога про стягнення вихідної допомоги є передчасною.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримувала в повному обсязі, просила задовольнити.

В судовому засіданні представник відповідача проти позову заперечувала, вважала безпідставним та необґрунтованим, просила відмовити.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, встановивши фактичні обставини справи та характер спірних правовідносин, об`єктивно оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, виходячи з наступних підстав.

Статтею 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Згідно статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Згідно статті 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Основні засади судочинства, установлені частиною другою статті 129 Конституції України, доповнюють основоположний принцип верховенства права, який визнається і діє в Україні відповідно до статті 8 Основного Закону, і означена норма є визначальною у системі державної політики щодо захисту прав та свобод людини і громадянина. Такі конституційні положення кореспондуються із положеннями статтей 2, 4 ЦПК України, статті 5-1 КЗпП України, статті 15 ЦК України.

За приписами частин першої, другої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Отже, судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_2 , на підставі Трудового договору від 11.09.2019 (надалі - трудовий договір), укладеного з АТ «Українська залізниця» (надалі - відповідач) призначений на посаду керівника служби внутрішнього аудиту - директора департаменту внутрішнього аудиту та контролю АТ «Укрзалізниця». Відповідно до додаткової угоди від 07.10.2020 до трудового договору та п. 5.1.1. договору, розмір посадового окладу становить 280000,00 грн. (до утримання податків, зборів та інших обов`язкових платежів з фізичних осіб згідно з законодавством України). Цей договір діє з 11.10.2019 року по 10.10.2022 року включно (п. 8.1. Трудового договору). Пунктом 5.3. трудового договору передбачено, що у разі звільнення працівника у зв`язку із припиненням дії договору, працівнику виплачується вихідна допомога у розмірі шести посадових окладів відповідно до п. 5.1.1 цього договору.

Відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 №69/2022 «Про загальну мобілізацію» позивача мобілізовано та зараховано до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 з 05.04.2022, що підтверджується витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 05.04.2022 №65.

Листом від 19.07.2022 позивача повідомлено про припинення нарахування та виплати йому середнього заробітку з 19.07.2022, посилаючись на внесення змін до ст. 119 КЗпП України та відповідний наказ АТ «Укрзалізниця» від 19.07.2022 №1053/ос.

01.08.2022 адвокат Андросович Г.С. звернулась до відповідача з адвокатським запитом в інтересах позивача, в якому просила роботодавця, зокрема, розглянути можливість звільнення позивача за згодою сторін.

У відповіді відповідача від 08.08.2022 зазначено, що дана пропозиція взята до відома.

Повідомленням роботодавця від 06.09.2022 вих.№40 позивача повідомлено про те, що відповідно до п.п. 2.3.5 пункту 2.3. трудового договору, строк дії трудового договору закінчується 10.10.2022 згідно п. 8.1 розділу 8 трудового договору. Трудові відносини за вищезазначеним договором будуть припинені згідно із чинним законодавством України.

16.09.2022 адвокат Андросович Г.С. звернулась до відповідача з адвокатським запитом в інтересах позивача, в якому просила роботодавця повідомити, в який спосіб та строки роботодавцем буде виплачена працівнику вихідна допомога, враховуючи, що роботодавець повідомляє про припинення трудових відносин; які дії необхідно вчинити працівнику з метою отримання такої вихідної допомоги.

У відповіді відповідача від 08.08.2022 зазначено, що трудовий договір діє до 10.10.2022 включно, у зв`язку із закінченням строку дії трудового договору будуть прийняті відповідні управлінські рішення та проведено остаточний розрахунок з дотриманням законодавства про працю.

Повідомленням роботодавця від 07.10.2022 позивача проінформовано, що у зв`язку із закінченням 10.10.2022 строку дії трудового договору, наглядовою радою відповідача протоколом від 19.09.2022 прийнято рішення не продовжувати його дію. Із посиланням на ч. 3 ст. 119 КЗпП України зазначено, що після завершення періоду увільнення (до дня фактичної демобілізації), трудові відносини із ним будуть урегульовані відповідно до вище зазначеного рішення наглядової ради та діючого законодавства України.

Так, відповідно до ч. 3 ст. 119 КЗпП України за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи і посада на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Враховуючи таку обставину, позивач 20.10.2022 нотаріально посвідчив заяву про відмову від гарантій, передбачених ст. 119 КЗпП України та звільнення у зв`язку із припиненням дії трудового договору, реєстровий номер 412 від 20.10.2022, посвідчено приватним нотаріусом КМНО Гороховою Н.В., яку направив відповідачу через свого адвоката.

25.10.2022 відповідачем отримано адвокатський запит адвоката Андросович Г.С. разом із нотаріально посвідченою заявою позивача про відмову від гарантій та звільнення.

Листом від 31.10.2022 року вих. №цууп-9/184 відповідач відмовив позивачу у звільненні та виплаті вихідної допомоги, посилаючись на ст. 119 та ст. 9 КЗпП України. Так, відповідач вважає, що позивач не може відмовитися від гарантій, передбачених ст. 119 КЗпП України.

Відповідно до ст. 21 Конституції України усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними.

Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується (ст. 43 Конституції України).

Відповідно до ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Підставами припинення трудового договору є, зокрема, закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення (п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України).

В розумінні українського законодавства гарантії реалізації конституційних прав та свобод людини і громадянина - це умови та засоби, принципи та норми, які забезпечують здійснення, охорону і захист зазначених прав, є порукою виконання державою та іншими суб`єктами правовідносин тих обов`язків, які покладаються на них, з метою реалізації конституційних прав та свобод людини і громадянина.

Гарантії є обов`язковими для виконання роботодавцем стосовно працівника.

Проте, гарантії не можуть бути обов`язком працівника, якщо вони порушують його права, а відповідно - працівник може і має право від них відмовитися.

Відповідно, гарантії, передбачені ст. 119 КЗпП не можуть примусово бути застосовані до працівника, оскільки він офіційно від них відмовився, про що повідомив роботодавця.

Відмовляючи позивачу у звільненні за ст. 36 КЗпП України, враховуючи його письмову нотаріально посвідчену відмову від гарантій на залишення на роботі, відповідач фактично примушує його до залишення в трудових відносинах, що порушує право на вільний вибір праці позивача.

Більше того, необхідно врахувати, що відповідач не бажає продовження трудових відносин із позивачем, позивач не отримує заробітну плату, проте, не може отримати передбачену трудовим договором вихідну допомогу та влаштуватися на іншу роботу через відмову відповідача оформити його звільнення у передбачений законом строки та спосіб.

Оскільки заяву позивача про звільнення та відмову від гарантій, передбачених ст.. 119 КЗпП України, відповідач отримав 25.10.2022, то днем звільнення та розрахунків із ним мав бути наступний робочий день - 26.10.2022.

Україна, як соціальна, правова держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, а також право на належні умови праці, своєчасне отримання винагороди (ст. 1, ч. 1, 2, 4, 7 ст. 43 Конституції України).

Так, відповідно до п.8.1. трудового договору від 11.10.2019 сторони погодили: «Цей договір діє з 11.10.2019 по 10.10.2020 включно.»

Відповідно п.2.ст.36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є закінчення строку (п. 2 і 3 ст. 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення.

Так, у зв`язку з закінченням строку дії трудового договору позивач не бажає продовження трудових відносин з відповідачем, про що повідомив останнього.

Окрім цього, позивач свідомо відмовився від гарантій, передбачених ч. 3 ст. 119 КЗпП України, що підтверджується нотаріально посвідченою заявою від 20.10.2022 про відмову від гарантій, передбачених ст. 119 КЗпП України та звільнення у зв`язку із припиненням дії трудового договору (реєстровий номер заяви №412 від 20.10.2022, посвідчена приватним нотаріусом КМНО Гороховою Н.В.).

В Україні право на працю закріплено в статті 43 Конституції України, яка проголошує, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.

Використання примусової праці забороняється. Не вважається примусовою працею військова або альтернативна (невійськова) служба, а також робота чи служба, яка виконується особою за вироком чи іншим рішенням суду або відповідно до законів про воєнний і про надзвичайний стан.

В розумінні українського законодавства гарантії реалізації конституційних прав та свобод людини і громадянина - це умови та засоби, принципи та норми, які забезпечують здійснення, охорону і захист зазначених прав, є порукою виконання державою та іншими суб`єктами правовідносин тих обов`язків, які покладаються на них, з метою реалізації конституційних прав та свобод людини і громадянина.

Гарантії є обов`язковими для виконання роботодавцем стосовно працівника. Проте, гарантії не можуть бути обов`язком працівника, якщо вони порушують його права, а відповідно - працівник може і має право від них відмовитися.

Відповідно, гарантії, передбачені ст.. 119 КЗпП не можуть примусово бути застосовані до працівника, оскільки він офіційно від них відмовився, про що повідомив роботодавця.

Натомість відповідач примусово застосовує до позивача гарантії, передбачені ст. 119 КЗпП, що прямо суперечить ст.43 Конституції України і є порушенням конституційних прав позивача.

Суд оцінює критично посилання представника відповідача щодо застосування висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 25.07.2018 №761/33202/16-ц «чинне законодавство не передбачає можливості розірвання трудових відносин з працівником, призваним на військову службу. Припинення трудового договору на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України з працівником, призваним на військову службу, можливе тільки після закінчення проходження військової служби. Частиною 2 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» передбачено, що громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими ч.ч. 3 та 4 статті 119 КЗпП України. Гарантії щодо збереження за працівником місця роботи (посади) та середнього заробітку на підприємстві, в установі, організації, установлені згідно з указаними нормами, є БЕЗУМОВНИМИ.»

Безумовно, така постанова Верховного Суду має місце при розгляді судом справ тоді, коли предметом спору є незаконне звільнення мобілізованого працівника. Проте, предметом спору в даній справі є звільнення позивача за його заявою та власним бажанням, на підставі п.2 ч.1 ст. 36 КЗпП України, тобто за угодою сторін. Звільнення за угодою сторін - це окрема підстава припинення відносин між співробітником і роботодавцем, встановлена п. 1 ст. 36 КЗпП. В такому випадку, законодавством не передбачено прямої заборони на звільнення відповідно до п. 1 ст. 36 КЗпП. Але ініціатива має належати мобілізованому працівнику.

Процедура припинення трудового договору за згодою сторін відрізняється від звільнення за власним бажанням, а саме: ініціатива припинити трудові відносини може надходити від будь-якої зі сторін; звільнення може відбутись у будь-який момент, про який домовилися роботодавець та працівник, навіть в той самий день, коли було повідомлено про намір однієї із сторін; заяву про звільнення можна подати в будь-який момент, у тому числі в день звільнення; ні роботодавець, ні працівник не зобов`язані попереджати про свої наміри за два тижні; звільнення може відбутися без відпрацювання, в термін менший, ніж два тижні, і для цього працівнику необов`язково мати поважну причину.

Щодо вимоги позивача про стягнення на його користь вихідної допомоги, передбаченої п. 5.3 Трудового договору, у розмірі 1680000,00 грн., то слід зазначити наступне.

Так, відповідно до ст.117 Кодексу законів про працю в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

В даному випадку має місце спір про право на належні звільненому працівнику суми, а саме право звільненого позивача на отримання вихідної допомоги.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги у цій частині наразі є передчасними, фактично спрямовані на урегулювання тих відносин, які відбудуться в майбутньому, тобто на даний момент право позивача на отримання вихідної допомоги не є порушеним, а тому не підлягають задоволенню.

При цьому, суд вважає за необхідне роз`яснити позивачу, що після остаточного розрахунку з позивачем та в разі невиплати йому належних сум вихідної допомоги при звільненні, він набуде право звернутись до суду із відповідним позовом про виплату йому належної суми вихідної допомоги.

Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності та взаємному зв`язку позовна заява підлягає часткову задоволенню.

У зв`язку із частковим задоволенням позову, судові витрати, які підлягають стягненню пропорційно до задоволених вимог у вигляді судового збору у становлять 6698,7 грн відповідно до ст. 141 ЦПК України покладаються на відповідача.

На підставі ст.ст. 8, 21, 43, 55 Конституції України, ст. 15 ЦК України, ст.ст. 5-1, 9, 36, 47, 117, 119 Кодексу законів про працю України, ст.ст. 2, 4, 76-81, 141, 142, 259, 263-265, 268, 272, 273 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_2 до АТ «Українська залізниця» про зобов`язання звільнити з роботи та стягнення вихідної допомоги - задовольнити частково.

Зобов`язати відповідача звільнити позивача з роботи з 26.10.2022 у зв`язку із закінченням строку дії трудового договору, про що видати відповідний наказ.

Стягнути з акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_2 судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 6698,70 грн.

В задоволенні інших вимог - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення, безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Учасник справи, якому повне рішення не були вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

позивач: ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , ІПН: НОМЕР_2 )

відповідач: акціонерне товариство «Українська залізниця» (03150,м. Київ, вул. Єжи Гедройця, 5, )

Суддя Р.В. Новак