Справа № 466/4676/22 Головуючий у 1 інстанції: Едер П.Т.
Провадження № 22-ц/811/504/23 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2023 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Копняк С.М.,

суддів: Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретар судового засідання - Зеліско-Чемерис К.Р.,

з участю - представника апелянта - адвоката Тарасенка Л.Л., представника позивача - адвоката Довганя В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , на заочне рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 05 грудня 2022 року, у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про зобов`язання до вчинення дій,

В С Т А Н О В И В:

в липні 2022 року ОСОБА_3 звернувся в суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просив:

- зобов`язати ОСОБА_1 усунути перешкоди ОСОБА_3 в користуванні коридором загального користування площею 36,5 кв. м. четвертого поверху першого під`їзду будинку АДРЕСА_1 (позначено цифрою І в плані четвертого поверху будинку) шляхом зобов`язання ОСОБА_1 , за власні кошти знести самочинно встановлену цегляну стіну та двері в коридорі загального користування четвертого поверху;

- стягнути з відповідача на користь позивача суму сплаченого судового збору у розмірі 992,40 грн. та витрати на надання професійної правової допомоги в розмірі 6 000,00 грн.

В обґрунтування позову зазначав, що ОСОБА_3 є власником квартири АДРЕСА_1 .

Згідно з технічним паспортом квартири та поверхового плану четвертого поверху будинку вхід до його квартири здійснюється через коридор загального користування четвертого поверху загальною площею 36,5 кв. м.

Власником квартир АДРЕСА_3 та АДРЕСА_4 у вказаному будинку, які сусідні до його квартири, є відповідач ОСОБА_1 .

У 2020 році відповідач самочинно, без дозвільних документів та дозволу інших співвласників будинку, встановила цегляну стіну в коридорі загального користування на четвертому поверсі зазначеного будинку та двері (перегородку з дверима), чим відгородила частину коридору загального користування четвертого поверху розмірами 1,5м х 3,65 м.

Позивач вважає, що встановленою перегородкою з дверима, порушуються його права та законні інтереси по користуванню загальним коридором будинку

Проведення відповідачем самочинного встановлення цегляної стіни підтверджується: зверненнями позивача, листами-відповідями ОСББ «Вайт-Хаус» від 16 червня 2020 року та від 22 лютого 2021 року, фотофіксацією.

Для вирішення питання демонтажу влаштованої відповідачем перегородки позивач звертався із заявами до ОСББ «Вайт-Хаус» та до Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради. Однак такі по суті не були вирішені, ОСББ «Вайт-Хаус» позивачу роз`яснило про право самостійно захищати свої права як співвласника будинку в судовому порядку, а Шевченківська районна адміністрація Львівської міської ради звернення та інформаційні запити позивача переадресувала до ОСББ «Вайт-Хаус».

У зв`язку з викладеним змушений звернутися до суду за захистом свого порушеного права.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 05 грудня 2022 року позовні вимоги задоволено.

Зобов`язано ОСОБА_1 усунути перешкоди ОСОБА_3 в користуванні коридором загального користування площею 36,5 кв.м. четвертого поверху першого під`їзду будинку АДРЕСА_1 (позначено цифрою І в плані четвертого поверху будинку) шляхом зобов`язання ОСОБА_1 за власні кошти знести самочинно встановлену цегляну стіну та двері в коридорі загального користування четвертого поверху.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 суму сплаченого судового збору у розмірі 992,40 грн.

Не погоджуючись із таким рішенням адвокат Тарасенко Леонід Леонідович в інтересах ОСОБА_1 оскаржив таке в апеляційному порядку, подавши апеляційну скаргу.

Апеляційна скарга мотивована тим, що, на думку заявка, суд першої інстанції прийняв незаконне та необгрунтоване рішення по справі, в якому висновки суду не відповідають обставинам справи, має місце неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, має місце недоведеність позивачем обставин, що мають значення для справи, а також неправильно застосовано норму матеріального права, яка врегульовує спірні правовідносини. Окрім того, судом допущено інші порушення норм процесуального права.

Зазначає, що, насамперед, судом не з`ясовано за яких умов було здійснено відповідачкою встановлення дверей у коридорі на 4-му поверсі будинку; чи було таке встановлення дверей самовільним; чи порушують такі дії відповідачки право позивача, якщо так, то яке саме право позивача є порушене.

Так, відповідач у справі дійсно встановила перегородку з дверима в коридорі загального користування на четвертому поверсі багатоквартирного будинку за адресою: АДРЕСА_1 , але цим вона відгородила лише невелику частину коридору четвертого поверху біля квартир, які належні їй (площа відгородженого коридору близько 3 м.кв.). Цією ділянкою коридору позивач ніколи не користувався і користуватися не може, оскільки ця ділянка коридору розташована біля дверей квартир відповідачки. Крім того, позивач має вільний прохід коридором загального користування 4-го поверху будинку до своєї квартири. Облаштування відповідачкою в окремому крилі коридору стіни і дверей жодним чином не обмежує доступ позивача до своєї квартири і не створює йому перешкод у користуванні загальним коридором. Зокрема, це підтверджується технічними паспортами на квартири, належні позивачеві та відповідачці. Більше того, позивач ніколи не користувався цією частиною коридору, яка розташована біля вхідних дверей у квартиру відповідачки. Відтак, жодне право позивача не порушене.

Просить скасувати заочне рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 05 грудня 2022 року та прийняти нове рішення ( постанову), яким відмовити у задоволенні позову.

04 квітня 2023 року від ОСОБА_3 в інтересах якого діє адвокат Довгань Володимир Ігорович, надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , на заочне рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 05 грудня 2022 року, в якому міститься прохання апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Відзив на апеляційну скаргу мотивований законністю та обґрунтованістю рішення суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з такого.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що згідно з Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, квартира АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101, належить позивачу ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 11.07.2019 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Попович Ю.О., реєстраційний № 3804 (а.с. 8).

Згідно з технічним паспортом на квартиру АДРЕСА_1 , ця квартира розташована на четвертому поверсі першого під`їзді вказаного багатоквартирного будинку та вхід до квартири позивача здійснюється через коридор загального користування четвертого поверху, загальною площею 36, 5 кв. м. (а. с. 9-10).

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, власником квартири АДРЕСА_3 та квартири АДРЕСА_5 є відповідач ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 (а.с. 13, 14).

Відповіддю за вих. № 200616-001 від 16 червня 2020 року на повторне звернення позивача ОСОБА_3 від 09 червня 2020 року щодо питання влаштування стіни у місцях загального користування на 4 поверсі в 1 під`їзді будинку, ОСББ «Вайт-Хаус» повідомило позивача про те, що стіна у місцях загального користування на 4 поверсі в 1 під`їзді будинку, яка відділяє квартири АДРЕСА_3 та АДРЕСА_4 , влаштована за кошт власника цих квартир без дотримання положень Статуту об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Вайт - Хаус» і це влаштування виконано самовільно.

Статутом об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Вайт - Хаус» передбачено, що місця загального користування є спільною власністю і питання їх використання є виключною компетенцією Загальних Зборів. Тому рішення про приєднання частини місць загального користування до квартир повинно бути оформлено протоколом рішення зборів, інакше воно трактується як самовільне захоплення і повинно бути оскаржене в суді. Правління ОСББ листом повідомляло власника квартир АДРЕСА_3 та АДРЕСА_4 щодо необхідності вжити заходів щодо самовільно влаштованої стіни (демонтувати або оформити це протоколом рішення зборів), проте жодних дій з боку власника не було вчинено.

Відтак, встановлено, що відповідачем ОСОБА_1 самочинно, без дозволу інших співвласників будинку, встановлено цегляну стіну в коридорі загального користування на четвертому поверсі багатоквартирного будинку АДРЕСА_1 та двері (перегородку з дверима), чим відгороджено частину коридору загального користування четвертого поверху.

Станом на день звернення до суду відповідач ОСОБА_1 не вжила жодних заходів щодо самовільно влаштованої стіни (демонтаж або оформлення протоколом рішення зборів), відтак обмежила право позивача на вільне та безперешкодне користування загальним коридором будинку та належною йому квартирою.

Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Стаття 55 Конституції України гарантує кожному право захищати свої права і свободи будь-якими не забороненими законом засобами від порушень і протиправних посягань.

За змістом статей 316, 317, 318 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Усі суб`єкти права власності є рівними перед законом.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (стаття 321 ЦК України).

Статтею 355 ЦК України визначено, що майно, яке є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом.

Відповідно до частини другої статті 382 ЦК України, усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.

Відповідно до частини першої статті 5 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», спільне майно багатоквартирного будинку є спільною сумісною власністю співвласників.

За приписами статті 6 цього Закону співвласники мають право вільно користуватися спільним майном багатоквартирного будинку з урахуванням умов та обмежень, встановлених законом або рішенням співвласників. Реалізація співвласником своїх прав не може порушувати права інших співвласників.

Згідно із статтею 7 цього Закону співвласники зобов`язані: додержуватися вимог правил утримання багатоквартирного будинку і прибудинкової території, правил пожежної безпеки, санітарних норм; забезпечувати додержання вимог житлового і містобудівного законодавства щодо проведення реконструкції, реставрації, поточного і капітального ремонтів, технічного переоснащення приміщень або їх частин.

Статтею 179 ЖК України передбачено, що користування будинками (квартирами) державного і громадського житлового фонду, фонду житлово-будівельних кооперативів, а також приватного житлового фонду та їх утримання здійснюється з обов`язковим додержанням вимог Правил користування приміщеннями жилих будинків і прибудинковими територіями, які затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Правилами користування приміщеннями житлових будинків, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 24.01.2006 року № 45 передбачено, що проведення переобладнання і перепланування житлових і підсобних приміщень, балконів і лоджій можливо тільки за відповідними проектами без обмеження інтересів інших громадян, які проживають у будинку, та з дозволу власника будинку (квартир) та органу місцевого самоврядування, виданого в установленому порядку.

Переобладнання й перепланування жилих будинків, жилих і нежилих у жилих будинках приміщень згідно з п.п. 1.4.1 - 1.4.4 «Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій», затверджених наказом Держжитлокомунгоспу України від 17.05.2005 р. № 76, дозволяється робити після одержання дозволу виконавчого комітету місцевої Ради відповідно до законодавства. До елементів перепланування житлових приміщень належать: перенесення і розбирання перегородок, перенесення і влаштування дверних прорізів, улаштування і переустаткування тамбурів, прибудова балконів на рівні перших поверхів багатоповерхових будинків тощо. Переобладнання і перепланування житлових приміщень, що призводять до порушення тривкості або руйнації несучих конструкцій будинку, погіршення цілісності і зовнішнього вигляду фасадів, порушення протипожежної безпеки та засобів протипожежного захисту, не допускається. Перепланування житлових приміщень, що погіршує умови експлуатації проживання всіх або окремих громадян у будинку або квартирі, не допускається.

Відповідно до частини другої статті 386 ЦК України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Право власності має захищатися лише при доведеності самого факту його порушення.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Частинами першою та другою статті 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів доходить переконання, що матеріалів справи достатньо для висновків проте, що стороною позивача належними та допустимими доказами доведено встановлення відповідачем ОСОБА_1 самочинно, без дозвільних документів та дозволу інших співвласників будинку цегляної стіни з дверима в коридорі загального користування на четвертому поверсі багатоквартирного будинку АДРЕСА_1 та, як наслідок, відгороджено частину коридору загального користування четвертого поверху, чим порушила право позивача на користування коридором загального користування.

Відповідач належними та допустимими доказами не спростувала вимог позивача.

Щодо посилання відповідача на висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 16 лютого 2021 року у справі № 127/33179/19, колегія суддів звертає увагу на те, що такі є не релевантними у даній справі, оскільки у цій справі йдеться про облаштування тамбуру за згодою позивача, що у справі, котра переглядається, відсутнє.

За таких обставин, вірним є висновок суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову.

Отже, відповідні доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду.

Таким чином, у колегії суддів немає правових підстав для інших висновків по суті вирішення спору, ніж тих, яких дійшов суд першої інстанції, задовольнивши вимоги позивача, та немає підстав для висновку про допущення судом першої інстанції порушень норм матеріального та/або процесуального права, які б були обов`язковою підставою для скасування чи зміни оскаржуваного рішення. Тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.).

Пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення, або змінити рішення.

Згідно статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що оскаржуване рішення слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Відповідно до статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

З урахуванням висновків суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги, а саме того, що оскаржуване рішення слід залишити без змін, підстави для здійснення розподілу судових витрат, а саме судового збору, за розгляд справи судами обох інстанцій, відсутні.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 382 - 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Заочне рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 05 грудня 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 19 червня 2023 року.

Головуючий С.М. Копняк

Судді: С.М. Бойко

А.В. Ніткевич