МАЛИНОВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ
Пр.№2/521/1689/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2023 року м. Одеса

Малиновський районний суд міста Одеси в складі:

головуючого - судді Сегеди О.М.,

при секретарі - Замниборщ А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Одесіцивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради про виплату невиплаченої частини разової грошової допомоги,

встановив:

В серпні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом до Держави України в особі Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради, посилаючись на те, що він, як інвалід війни ІІ групи отримує разову грошову допомогу до 5 травня, передбачену Законами України «Про статус вектеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань», яку було здійснено у 2020році в розмірі, встановленому постановою Кабінетом Міністрів України від 19 лютого 2020 року №112 «Деякі питання виплати у 2020 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус вектеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань», а саме - 3640,00 грн., що суперечить ч. 5 ст. 13 Закону України «Про статус вектеранів війни, гарантії їх соціального захисту», в який зазначено, що грошова допомога повинна виплачуватись у розмірі восьми мінімальних пенсій за віком та у 2020 році склала 13104,00 грн. (1638,00 х 8).

Зазначав, що 04 листопада 2021 року його представник звернувся в його інтересах до відповідача із запитом про надання інформації про можливість нарахування та виплати йому разової допомоги до 05 травня у розмірі восьми мінімальних пенсій за віком з урахуванням раніше виплачених сум за 2020 рік у досудовому порядку, але йому було відмовлено з посиланням на те, що встановлена Урядом грошова допомога у 2020 році була йому виплачена в установлених розмірах.

Посилаючись на порушення своїх прав, позивач просив суд стягнути з Держави України в особі Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради на його користь недоплачену частину разової грошової допомоги до 05 травня за 2020 рік у розмірі 9464,00 грн. та моральну шкоду в розмірі 474937,66 грн., шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України.

Ухвалою суду від 16 серпня 2022 року у відкритті провадження було відмовлено за п. 1 ч. 1 ст .186 ЦПК України у зв`язку з тим, що заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а повинна розглядатися в порядку адміністративного судочинства (а.с. 18-19).

Постановою Одеського апеляційного суду від 02 листопада 2022 року ухвала Малиновського районного суду м. Одеси від 16 серпня 2022 року була скасована, справа направлена до суду першої інстанції для продовження розгляду питання про відкриття провадження (а.с. 55-56).

Ухвалою суду від 16 січня 2023 року по справі було відкрито провадження та призначено підготовче судове засідання (а.с. 64).

Ухвалою суду від 02 березня 2023 року підготовче провадження по справі було закрито, справа призначена до судового розгляду (а.с. 103).

Позивач та його представник, діючий за ордером від 03 серпня 2022 року в судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце судового засідання повідомлялися відповідно до вимог ст.128 ЦПК України, надали клопотання про слухання справи за їх відстністю (а.с. 26, 113, 114).

Представник відповідача, діюча на підставі довіреності від 02 січня 2023 року в судове засідання не з`явилася, надала заяву про слухання справи за її відсутності. Раніше надала відзив на позов, в якому просила суд відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

В обгрунтування своїх заперечень Департамент праці та соціальної політики Одеської міської ради зазначав, що відповідно до ст. 13 Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» щорічно до 5 травня особам з інвалідністю внаслідок війни 2 групи виплачується разова грошова допомога у розмірі восьми мінімальних пенсій за віком.

Відповідно до пп. б п. 9 ч. 1 ст. 87 Бюджетного Кодексу України (далі-БК України) видатки на державні програми соціальної допомоги, серед яких щорічна разова грошова допомога ветеранам війни, здійснюються з Державного бюджету України.

Частиною 4 ст. 13 Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» встановлено, що щорічно до 5 травня особам з інвалідністю внаслідок війни виплачується разова грошова допомога у розмірах, які визначаються Кабінетом Міністрів України в межах бюджетних призначень, встановлених законом про Державний бюджет України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 19 лютого 2020 року № 112 було визначено розміри виплат особам з інвалідністю внаслідок війни та колишнім малолітнім (яким на момент ув?язнення не виповнилося 14 років) в?язням концентраційних таборів, гетто та інших місць примусового тримання, визнаним особами з інвалідністю внаслідок загального захворювання, трудового каліцтва та з інших причин: І групи - 4120 гривень; II групи - 3640 гривень; III групи - 3160 гривень.

Вказував, що головним розпорядником бюджетних коштів та відповідальним виконавцем бюлжетної програми є Міністерство соціальної політики, яке перераховує кошти регіональним органам соціального зачисту населення, які розподіляють їх між районними органами соціального начисту населення, центрами по нарахуванню та здійсненню соціальних дилат, які і здійонюють безпосередню виплату щорічної разової грошової опомоги ветеранам війни.

Частиною четвертою ст. 17-1 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» передбачено, що особи, які не отримали разової грошової допомоги до 5 травня, мають право звернутися за нею та отримати її до 30 вересня відповідного року, в якому здійснюється виплата допомоги.

Тобто, перебіг строку звернення позивача до суду з даним позовом слід обраховувати з 30 вересня відповідного року, за який виплачується разова щорічна грошова допомога.

Дана позиція кореспондується з відповідними висновками Верховного Суду викладеними в постанові від 06 лотого 2018 у справі №607/7919/17, у яких Верховний Суд встановив, що 30 вересня поточного року - це встановлений законом кінцевий строк, до якого могла бути здійснена виплата вказаної допомоги і до якого позивач міг очікувати на отримання більшої суми, ніж була йому нарахована. Проте, до суду за захистом своїх прав, зокрема щодо нарахування та виплати вказаної допомоги за 2020 рік, позивач звернувся лише у серпні 2022 року, тобто з пропуском строку звернення до суду, передбаченого чинним законодавством України.

Відповідач зазначав, що задоволення вказаної позовної вимоги зумовить необхідність вжиття Департаментом праці та соціальної політики Одеської міської ради та Одеською міською радою відповідних заходів з метою виділення таких коштів з міського бюджету, тоді як зазначені видатки з бюджету територіальних громад законодавством не передбачені.

Відповідно до пп. «б» п. 9 ч. 1 ст. 87 БК України видатки на соціальний захист та соціальне забезпечення серед яких щорічна разова грошова допомога ветеранам війни, належать до видатків, що здійснюються з Державного бюджету України, тоді як ст. 89 БК України, яка визначає видатки з бюджетів міських територіальних громад, вищезазначених виплат не передбачено.

Статтею 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров?я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки: 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт: 3) в інших випадках, встановлених законом.

За приписами п. 5 вищезазначеної Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди з?ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв?язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача, вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з?ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Разом з тим, позивач повинен довести факт заподіяння йому моральної шкоди.

Отже, у справах про відшкодування моральної шкоди обов?язок доказування покладається на особу, яка заявляє вимогу про відшкодування такої шкоди. Доказами, які дозволять суду встановити наявність моральної шкоди, її характер та обсяг, в даному випадку можуть бути, зокрема, але не виключно, довідки з медичних установ, виписки з історії хвороби, чеки за оплату медичної допомоги та придбання ліків, тощо.

Подібні висновки містяться в постановах Верховного Суду від 25 квітня 2019 року у справі № 818/1429/17, від 12.11.2019 року у справі №818/1430/17.

Стверджував, що позивач не надав до суду доказів настання втрат майнового чи немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ у зв?язку з діями відповідача, які у розумінні ст. 23 ЦК України є підставою для відшкодування моральної шкоди.

Крім того, позивачем не надано жодних доказів заподіяння йому відповідачем душевних страждань, зокрема, доказів погіршення здоров?я або настання інших втрат немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, що настали внаслідок таких дій відповідача.

Вважає, що позивачем належним чином не доведені факти заподіяння відповідачем моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру вчиненням спірних дій, а тому вимога щодо стягнення моральної шкоди задоволенню не підлягає, у зв`язку з її необгрунтованістю та недоведеністю.

Крім того, відповідач зазначав, що указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року №2102-1X було введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб (пункт 3), який Указами Президента України від 14 березня 2022 року №133/2022, від 18 квітня 2022 року №2593/2022, від 17 травня 2022 року № 341/2022, від 12 серпня 2022 року №573/2022, від 7 листопада 2022 року №757/2022 неодноразово продовжувався.

Статтею 1 Закону №389-VIII визначено, що воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, аміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень військовим усобхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечения національної безпеки, усунення загрози небезеки державній незалежном украіни, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою. обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і аконних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Зазначав, що з огляду на запровадження в Україні воснного стану, необхідно вернути увагу на деякі аспекти міжнародних та національних гарантій захисту прав людини і громадяна.

Так, відповідно до ст. 15 Європейської конвенції з прав людини (1951 року, Конвенцію ратифіковано Законом № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року) «Відступ від зобов?язань під час надзвичайної ситуації» під час війни або іншої суспільної небезпеки, яка загрожує життю нації, будь-яка Висока Договірна Сторона може вживати заходів, що відступають від її зобов?язань за цією Конвенцією, виключно в тих межах, яких вимагає гострота становища, і за умови, що такі заходи не суперечать іншим її зобов?язанням згідно з міжнародним правом.

Згідно зі ст. 4 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права (ратифіковано Указом Президії Верховної Ради Української РСР № 2148-VIII від 19 жовтня 1973 року) під час надзвичайного становища в державі, при якому життя нації перебуває під загрозою і про наявність якого офіційно оголошується, держави-учасниці цього Пакту можуть вживати заходів на відступ від своїх зобов?язань за цим Пактом тільки в такій мірі, у якій це диктується гостротою становища, при умові, що такі заходи не є несумісними з їх іншими зобов?язаннями за міжнародним правом і не тягнуть за собою дискримінації виключно на основі раси, кольору шкіри, статі, мови, релігії соціального походження. Це положення не може бути підставою для якихось відступів від статей 6 (право на життя), 7 (заборона катування). 8 (заборона рабства). 11 (заборона позбавлений волі на тій лише підставі, що особа не в змозі виконати якесь договірне зобов?язання), 15 (заборона зворотної дії в часі закону, який визначає кримінальну відповідальність), 16 (право на невідчужувану правосуб?єктність) і 18 (свобода думки та совісті).

Відповідно до п. 13 Рекомендацій (2004)20 «Про судовий перегляд адміністративних актів», прийнятих Комітетом Міністрів Ради Європи 15 грудня 2004 року (Recommendation REC(2004) 10 of the Committee of Ministers to member States concerning the protection of the human rights and dignity of persons with mental disorder and its Explanatory Memorandum (Adopted by the Committee of Ministers on 22 September 2004 at the 896th meeting of the Ministers' Deputies)) держави можуть встановлювати деякі виключения з поняття адміністративних актів, які повинні бути закріплені законодавчо окрема, стосовно актів, пов?язаних зі сферою міжнародних відносии та забезпечення національної безпеки.

Крім того, на сьогодні Конституційний Суд України у своїх рішеннях сформував практику стосовно запроваджения, шляхом прийняття законів, нових механізмів перерозподілу Державного бюджету України та використання бюджету Пенсійного фонду України у соціальній сфері. спрямованих на досягнення розумного балансу між інтересами окремих осіб, суспільства та держави.

Так, у рішенні від 8 жовтня 2008 року № 20-рп/2008 (пункт 5) Конституційний Суд України вказав, що види і розміри соціальних послуг встановлюються державою з урахуванням її фінансових можливостей, тому Конституційний Суд України, вирішуючи зазначене питання, врахував положення актів міжнародного права, зокрема ст. 22 Загальної декларації прав людини про те, що розміри соціальних виплат і допомоги встановлюються з урахуванням фінансових можливостей держави, тобто кожна людина як член суспільства має право на соціальне забезпечення, здійснення необхідних для підтримання її гідності, вільного розвитку її особи прав у економічній соціальній і культурній галузях за допомогою національних зусиль і міжнародного співробітництва, проте відповідно до структури і ресурсів кожної держави.

У п. 2.1 рішення від 26 грудня 2011 року № 20-рп/2011 Конституційний Суд України зазначив, що розміри соціальних виплат залежать від соціально-економічних можливостей держави, проте мають забезпечувати конституційне право кожного на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім?ї, гарантоване ст. 48 Конституції України.

Відповідно до п. 1 ст. 3 рішення Конституційного Суду України від 25 січня 2012 року №3-рп/2012 однією з ознак України як соціальної держави є забезпечення загальносуспільних потреб у сфері соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України, виходячи з фінансових можливостей держави, яка зобов?язана справедливо і неупереджено розподіляти суспільне багатство між громадянами і територіальними громадами та прагнути до збалансованості бюджету України. При цьому рівень державних гарантій права на соціальний захист має відповідати Конституції України, а мета і засоби зміни механізму нарахування соціальних виплат та допомоги - принципам пропорційності і справедливості.

З аналізу вищезазначених рішень Конституційного Суду України можна дійти висновку, що держава, виходячи з існуючих фінансово-економічних можливостей має право вирішувати соціальні питания на власний розсуд.

В умовах воєнного стану держава зобов?язана мобілізувати всі доступні їй ресурси, у тому числі фінансові, для посилення своєї обороноздатності та відсічі збройної агресії російської федерації проти України.

В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень.

У частині 2 ст. 64 Конституції України зазначений перелік прав, які не можуть бути обмежені. Правовідносин щодо соціального захисту громадян в даному переліку немає.

Тобто, право соціального захисту, гарантоване ст. 46 Конституції України, може бути обмежено в умовах воснного або надзвичайного стану.

Представник відповідача зазначав, що позивач не був позбавлений права на щорічну разову грошову допомогу до 5-го травня та отримав ії у розмірі 3640,00 грн. відповідно до Порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19 лютого 2020 року № 112.

Отже, враховуючи положення ч. 2 ст. 20 Закону № 389-VIII, ч. 7 ст. 20 та абзацу 3 п.п. 2 п. 22 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» БК України, у 2022 році виплата щорічної разової грошової допомоги до 5-го травня має здійснюватися у розмірах, визначених в додатку до Порядку, затвердженого Постановою КМУ.

Зазначений правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 01 грудня 2022 року у справі № 580/2869/22 (а.с. 75-85, 88, 90).

У зв`язку з неявкою сторін по справі в судове засідання, суд вважає можливим провести розгляд справи у їх відсутність та ухвалити рішення на підставі наявних у справі доказів.

Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звуко записувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи сторін, проаналізувавши і оцінивши надані докази у їх сукупності, суд дійшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 19 Конституції України визначено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Зазначені норми означають, що з метою гарантування правового порядку в Україні кожен суб`єкт приватного права зобов`язаний добросовісно виконувати свої обов`язки, передбачені законодавством, а у випадку невиконання відповідних приписів - зазнавати встановлених законодавством негативних наслідків.

У той же час, суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Предметом спору у цій справі є право ОСОБА_1 , як особи з інвалідністю внаслідок війни ІІ групи, на виплату щорічної разової грошової допомоги до 5 травня за 2020 рік у розмірі восьми мінімальних пенсій за віком відповідно до ст. 13 Закону № 3551-XII від 22 жовтня 1993 року.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є інвалідом війни ІІ групи, та має право на пільги, передбачені Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 (а.с. 6).

Встановлено, що 04 листопада 2021 року представник позивача звернувся в його інтересах до Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради із запитом щодо надання інформації стосовно нарахування та виплати ОСОБА_1 разової грощової допомоги до 05 травня за 2020-2021 роки.

З відповіді Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради від 09 листопада 2021 року вбачається, що оскільки Департамент праці та соціальної політики Одеської міської ради не є центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері соціального захисту населення, то він не може здійснювати зазначену виплату, відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Постановами Кабінету Міністрів України від 19 лютого 2020 року №112 та від 08 квітня 2021 року №325 «Деякі питання виплати разової грошової допоммоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і « Про жертви нацистських переслідувань» затверджено механізм виплати разової грошової допомоги ветеранам війни, особам, на яких поширюється дія Законів України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і « Про жертви нацистських переслідувань» за 2020-2021 роки. Разова грошова допомога до 05 травня за 2020-2021 роки була призначена та виплачена відповідно до чинного законодавства (а.с. 7).

Статтею 17-1 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що щорічну виплату разової грошової допомоги до 5 травня в розмірах, передбачених статтями 12 - 16 цього Закону, здійснюють центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері соціального захисту населення, через відділення зв`язку або через установи банків (шляхом перерахування на особовий рахунок отримувача) пенсіонерам - за місцем отримання пенсії, а особам, які не є пенсіонерами, - за місцем їх проживання чи одержання грошового утримання.

Відповідно до п. 1 Положення про Міністерство соціальної політики України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 червня 2015 року № 423, Міністерство соціальної політики України (Мінсоцполітики) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України і який забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері соціальної політики, загальнообов`язкового державного соціального та пенсійного страхування, соціального захисту, волонтерської діяльності, з питань сім`ї та дітей, оздоровлення та відпочинку дітей, усиновлення та захисту прав дітей, запобігання насильству в сім`ї, протидії торгівлі людьми, відновлення прав осіб, депортованих за національною ознакою, а також забезпечує формування та реалізацію державної політики щодо пенсійного забезпечення та ведення обліку осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню, соціального захисту ветеранів війни та осіб, на яких поширюється дія Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" в частині організації виплати їм разової грошової допомоги, соціальної та професійної адаптації військовослужбовців, які звільняються, осіб, звільнених з військової служби, у сфері здійснення державного нагляду та контролю за додержанням вимог законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування в частині призначення, нарахування та виплати допомоги, компенсацій, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб, у сфері здійснення державного контролю за додержанням вимог законодавства під час надання соціальної підтримки та з питань захисту прав дітей.

Згідно із п.п. 41 п. 4 вказаного Положення Мінсоцполітики відповідно до покладених на нього завдань організовує виплату до 5 травня разової грошової допомоги ветеранам війни, особам, на яких поширюється дія Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту".

Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України «Деякі питання виплати у 2020 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" і "Про жертви нацистських переслідувань"» №112 від 19 лютого 2020 року установлено, що у 2020 році виплату до 5 травня разової грошової допомоги, передбаченої Законами України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" і "Про жертви нацистських переслідувань" (далі - грошова допомога), проводить Міністерство соціальної політики шляхом перерахування коштів на зазначені цілі структурним підрозділам з питань соціального захисту населення обласних, Київської міської державних адміністрацій (далі - регіональні органи соціального захисту населення), які розподіляють їх між структурними підрозділами з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві державних адміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі їх утворення) рад (далі - районні органи соціального захисту населення), центрами по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат, що відповідають вимогам п. 47 ч. 1 ст. 2 БК України (далі - центри по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат).

Районні органи соціального захисту населення, центри по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат перераховують кошти через відділення зв`язку або установи банків на особові рахунки громадян за місцем отримання пенсії.

Пунктом 2 вказаної Постанови установлено забезпечити подання до 23 березня 2020 року районним органам соціального захисту населення переліків осіб, які мають право на отримання грошової допомоги: Міністерством оборони, Міністерством внутрішніх справ, Національною гвардією, Національною поліцією, Державною податковою службою, Державною митною службою, Державною службою з надзвичайних ситуацій, Службою безпеки, Службою зовнішньої розвідки, Міністерством юстиції, Управлінням державної охорони, Адміністрацією Державної прикордонної служби, Адміністрацією Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державною спеціальною службою транспорту, Офісом Генерального прокурора, іншими утвореними відповідно до законів військовими формуваннями, підприємствами, установами, організаціями - щодо осіб, які не перебувають на обліку в органах Пенсійного фонду України; Пенсійним фондом України - щодо осіб, які перебувають на обліку в його органах.

Правовий статус ветеранів війни визначає та створення належних умов для їх життєзабезпечення забезпечує Закон України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» №3551-XII від 22 жовтня 1993 року (далі - Закон №3551-XII).

Відповідно до ч.4 ст. 13 Закону України №3551-XII (в редакції Закону України "Про внесення змін до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 25 грудня 1998 року №367-XIV) щорічно до 5 травня інвалідам війни II групи виплачується разова грошова допомога у розмірі вісім мінімальних пенсій за віком.

Підпунктом «б» п.п. 1 п. 20 розділу II «Внесення змін до деяких законодавчих актів України» Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 107-VI від 28 грудня 2007 року (набрав чинності 01 січня 2008 року) ч.5 ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» було викладено у редакції: «Щорічно до 5 травня особам з інвалідністю внаслідок війни виплачується разова грошова допомога у розмірі, який визначається Кабінетом Міністрів України в межах бюджетних призначень, встановлених законом про Державний бюджет України".

Рішенням Конституційного Суду України від 22 травня 2008 року №10рп/2008 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), зокрема, положення підпункту "б" підпункту 1 пункту 20 розділу II "Внесення змін до деяких законодавчих актів України" Закону України "Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України" № 107-VI від 28 грудня 2007 року.

В подальшому Законом України від 28 грудня 2014 року № 79-VІІІ "Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин" (набрав чинності 01 січня 2015 року) розділ VІ "Прикінцеві та перехідні положення" Бюджетного кодексу України доповнено пунктом 26, яким встановлено, що норми і положення, зокрема статей 12, 13, 14, 15 та 16 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

На виконання зазначених приписів БК України з метою забезпечення виплати разової грошової допомоги ветеранам війни, особам, на яких поширюється дія Законів України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" і "Про жертви нацистських переслідувань", Кабінетом Міністрів України щороку приймалися відповідні щодо окремого бюджетного року постанови, а саме: № 147 від 31 березня 2015 року, № 141 від 02 березня 2016 року, № 233 від 05 квітня 2017 року, № 170 від 14 березня 2018 року, № 237 від 20 березня 2019 року та № 112 від 19 лютого 2020 року та №325 від 8 квітня 2021 року, якими визначався, зоокрема, розмір та порядок виплати разової грошової допомоги особам з інвалідністю внаслідок війни.

Постановою Кабінету Міністрів України від 19 лютого 2020 року № 112 було визначено розміри виплат особам з інвалідністю внаслідок війни та колишнім малолітнім (яким на момент ув?язнення не виповнилося 14 років) в?язням концентраційних таборів, гетто та інших місць примусового тримання, визнаним особами з інвалідністю внаслідок загального захворювання, трудового каліцтва та з інших причин: І групи - 4120 гривень; II групи - 3640 гривень; III групи - 3160 гривень.

Рішенням Конституційного Суду України від 27 лютого 2020 року № 3-р/2020 у справі №1-247/2018(3393/18) визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), окреме положення пункту 26 розділу VI "Прикінцеві та перехідні положення" БК України у частині, яка передбачає, що норми і положення статей 12, 13, 14, 15 та 16 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., № 45, ст. 425) застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

У цьому ж Рішенні зазначено, що окреме положення пункту 26, яке визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Таким чином, у зв`язку з прийняттям Конституційним Судом України рішення від 27 лютого 2020 року у справі 1-247/2018(3393/18) ст. 13 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" має застосовуватись такій редакції: "Щорічно до 5 травня інвалідам війни виплачується разова грошова допомога у розмірах: інвалідам I групи - десять мінімальних пенсій за віком; II групи - вісім мінімальних пенсій за віком; III групи - сім мінімальних пенсій за віком".

Отже, з 27 лютого 2020 року норми і положення, зокрема ст.ст. 12, 13, 14, 15 та 16 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", не застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, а застосовуються положення статті 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" в редакції Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 25 грудня 1998 року №367-XIV (з урахуванням рішення Конституційного Суду України від 22 травня 2008 року № 10рп/2008), а саме: щорічно до 5 травня особам з інвалідністю внаслідок війни 2 групи виплачується разова грошова допомога у розмірі восьми мінімальних пенсій за віком.

За визначенням, наведеним у ст. 1 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" № 1058-IV від 09 липня 2003 року, мінімальна пенсія - державна соціальна гарантія, розмір якої визначається цим Законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 28 вказаного Закону мінімальний розмір пенсії за віком за наявності у чоловіків 35 років, а у жінок 30 років страхового стажу встановлюється в розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом.

Статтею 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" № 294-IX від 14 листопада 2019 року установлено у 2020 році прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність: з 1 січня 2020 року - 1638 гривень.

Таким чином, розмір щорічної разової грошової допомоги особам з інвалідністю внаслідок війни 2 групи у 2020 році становить 13104,00 грн (1638,00грн х 8).

З матеріалів справи вбачається, що у 2020 році позивачу було нараховано щорічну разову грошову допомогу до 5 травня за 2020 рік у розмірі 3640,00 грн.

Отже разову грошову допомогу позивачу виплачено у 2020 року у розмірі, меншому ніж передбачено частиною п`ятою статті 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту".

З матеріалів справи вбачається, що після отримання грошової допомоги, позивач не оскаржував дії відповідача щодо не виплати йому разової допомоги у належному розмірі.

Не погодившись з нарахуванням та виплатою йому щорічної разової грошової допомоги у меншому розмірі, ніж передбачено ч. 5 ст. 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", 12 серпня 2022 року позивач звернувся до суду з даним позовом.

Стверджував, що сума недоплаченої допомоги є його власністю, а тому він має право заявляти вимогу щодо її стягнення в судовому порядку. При цьому доказів її нарахування суду не надав.

Крім того, відповідно до ч. 4 ст. 17-1 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» особи, які не отримали разової грошової допомоги до 5 травня, мають право звернутися за нею та отримати її до 30 вересня відповідного року, в якому здійснюється виплата допомоги.

Тобто, перебіг строку звернення позивача до суду з даним позовом слід обраховувати з 30 вересня відповідного року, за який виплачується разова щорічна грошова допомога.

Дана позиція узгоджується з відповідними висновками Верховного Суду викладеними в постанові від 06 лютого 2018 у справі №607/7919/17, у яких Верховний Суд встановив, що 30 вересня поточного року - це встановлений законом кінцевий строк, до якого могла бути здійснена виплата вказаної допомоги і до якого позивач міг очікувати на отримання більшої суми, ніж була йому нарахована.

Проте, до суду за захистом своїх прав, зокрема щодо стягнення різниці вказаної допомоги за 2020 рік, позивач звернувся лише у серпні 2022 року, тобто з пропуском строку звернення до суду, передбаченого чинним законодавством України.

При цьому, 30 вересня 2016 року - встановлений законом кінцевий строк, до якого могла бути здійснена виплата вказаної допомоги і до якого позивач міг очікувати на отримання більшої суми, ніж була йому нарахована. Отже, перебіг строку звернення позивача до суду з даним позовом слід обраховувати з 30 вересня 2016 року.

Верховний суд в постанові від 17 липня 2018 року у справі № 6-р/2018 вказав, що право на грошову доплату не є абсолютним і може бути обмежене строком звернення до суду.

Реалізація позивачем права на звернення до суду з позовною заявою в межах строку звернення до суду залежить виключно від нього самого, а не від дій чи бездіяльності посадових осіб відповідача.

За таких обставин, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог, щодо стягнення з Держави України в особі Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської , на користь позивача недоплачену частину разової грошової допомоги до 05 травня за 2020 рік, слід відмовити.

Що стосується позовних вимог щодо стягнення з відповідача моральної шкоди, то суд вважає, що дані вимоги задоволенню не підлягають виходячі з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Під моральною шкодою розуміються втрати немайнового характеру внаслідок моральних та фізичних страждань, або інших негативних явищ, завданих фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних та фізичних стражданнях, яких зазнала позивачка у результаті неправомірних дій відповідача.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

Звертаючись до суду з вимогою про відшкодування моральної шкоди у розмірі 474937,66 грн., позивач посилався на те, що відповідачем йому було спричинено моральну шкоду, яка полягає в порушенні його права власності на частину грошової допомоги в розмірі 9464,00 грн., яку тривалий період відповідач йому не виплачує, а також в настанні інших негативних наслідків, а саме не реалізація очікувань щодо виплати одноразової грошової допомоги в повному розмірі.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров?я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки: 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт: 3) в інших випадках, встановлених законом.

За приписами п. 5 вищезазначеної Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди з?ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв?язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача, вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з?ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Разом з тим, позивач повинен довести факт заподіяння йому моральної шкоди.

Отже, у справах про відшкодування моральної шкоди обов?язок доказування покладається на особу, яка заявляє вимогу про відшкодування такої шкоди. Доказами, які дозволять суду встановити наявність моральної шкоди, її характер та обсяг, в даному випадку можуть бути, зокрема, але не виключно, довідки з медичних установ, виписки з історії хвороби, чеки за оплату медичної допомоги та придбання ліків, тощо.

Подібні висновки містяться в постановах Верховного Суду від 25 квітня 2019 року у справі № 818/1429/17, від 12 листопада 2019 року у справі №818/1430/17.

Відповідно до роз`яснень, що містяться у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (із відповідними змінами), розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема враховуються характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках.

Суд вважає, що позивач не надав до суду доказів того, що діями відповідача йому була спричинена моральна шкода, оскільки разову грошову допомогу в 2020 році в розмірі, встановленому Кабінетом Міністрів України він отримав, в строк встановлений діючим законодавствам щодо нарахування та виплати разової грошової допомоги у повному обсязі до суду не звертався.

Крім того, не надав доказів протиправності діяння відповідача, наявності шкоди, причинного зв?язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача, вини останнього в її заподіянні.

За таких обставін, суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог щодо стягнгення моральної шкоди у зв`язку з необгрунтованістю та недоведеністю.

За ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При цьому, з огляду на низку тверджень сторін, що не стали предметом аналізу в даному рішенні, суд вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд також вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.

Судовий збір у справі складає 8116,47 грн., які позивачем не сплачені, оскільки останній, як інвалід ІІ групи, відповідно до ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору.

На підставі ст.ст. 15, 16, 23 ЦК України, керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 141, 142, 259, 264, 268, 273, 354 ЦПК України, суд

вирішив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Держави України в особі Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради про виплату невиплаченої частини разової грошової допомоги - залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 06 квітня 2023 року.

Суддя: О.М. Сегеда