Справа № 473/2815/23
РІШЕННЯ

іменем України

"23" червня 2023 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області в складі головуючого - судді Вуїва О.В.,

за участю секретаря судового засідання Ціліциної О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вознесенську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Вознесенської міської ради про визнання права власності на земельну ділянку,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Вознесенської міської ради про визнання права власності на земельну ділянку, в якому вказувала, що на підставі договору довічного утримання від 14 травня 1996 року, реєстр. №1-1416, вона набула у власність належний ОСОБА_2 житловий будинок, розташований по АДРЕСА_1 .

Водночас, будинок знаходиться на земельній ділянці площею 0,0513 га., призначеній для його обслуговування.

Право власності щодо ділянки зареєстроване за попереднім власником будинку ОСОБА_2 (яка ІНФОРМАЦІЯ_1 померла).

Зважаючи на те, що до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розташовані та яка необхідна для їх обслуговування, а тому ОСОБА_1 просила визнати її власником земельної ділянки, площею 0,0513 га., розташованої по АДРЕСА_1 , призначеної для обслуговування житлового будинку.

Позивачка ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилася, проте надала суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, проте надав суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги визнає повністю.

Суд вважав можливим провести розгляд справи без особистої участі позивачки та представника відповідача, оскільки матеріали справи містять достатньо інформації та доказів для вирішення спору.

Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних у ній доказів, суд прийшов до висновку про можливість застосування передбачених ст. 206 ЦПК України наслідків визнання позову відповідачем, оскільки таке визнання не суперечить вимогам закону та не порушує прав, свобод чи інтересів інших осіб.

При цьому, судом встановлено, що на підставі нотаріально посвідченого договору довічного утримання від 14 травня 1996 року, реєстр. №1-1416, ОСОБА_1 набула у власність належний ОСОБА_2 житловий будинок, розташований по АДРЕСА_1 .

Водночас, будинок знаходиться на земельній ділянці площею 0,0513 га., призначеній для його обслуговування.

Право власності щодо ділянки зареєстроване за попереднім власником будинку ОСОБА_2 (яка ІНФОРМАЦІЯ_1 померла).

Відповідно до ст. 30 ЗК України 1990 року (чинного на час набуття позивачкою будинку) при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об`єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу (тобто, у містах для будівництва та обслуговування жилого будинку, будівель та споруд не більше 0,1 га.), і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди.

Разом з тим, згідно п.п. ґ п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (далі постанова Пленуму) при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 1 січня 2002 р., згідно з положеннями чинної до цієї дати ст. 30 ЗК до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження.

При вирішенні вимог про визначення розміру земельної ділянки, необхідної для обслуговування житлового будинку, будівлі або споруди, право власності на які при їх відчуженні перейшло до набувача без визначення в договорі права на земельну ділянку, суд має з`ясовувати, зокрема, чому це питання не було визначено в договорі, можливість укладення між відчужувачем і набувачем додатку до цього договору щодо права набувача на земельну ділянку та чи не свідчить реальна можливість використання всієї земельної ділянки за цільовим призначенням саме про той розмір земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, будівлі або споруди, який існував до їх відчуження (п. 18-1 постанови Пленуму).

Судом встановлено, що на час виникнення спірних відносин законом було передбачено, що при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об`єктами від відчужувача до набувача автоматично переходило і право власності або право користування земельною ділянкою, наданою відчужувачу для будівництва та обслуговування цього майна, без укладення окремого договору відносно ділянки. Можливість укладення між відчужувачем і набувачем окремого договору щодо права набувача на земельну ділянку на час розгляду справи втрачена. Реальна можливість використання всієї земельної ділянки за цільовим призначенням свідчить саме про той розмір земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, який існував до його відчуження.

За таких обставин, суд вважає, що вимоги позивачки є обґрунтованими, а її цивільне право підлягає захисту шляхом визнання її власником спірного майна.

Керуючись ст.ст. 11, 12, 81, 206, 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Вознесенської міської ради про визнання права власності на земельну ділянку задовольнити повністю.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , право власності на земельну ділянку площею 0,0513 гектарів, розташовану по АДРЕСА_1 , призначену для обслуговування житлового будинку (що зареєстрована на праві власності за ОСОБА_2 на підставі Державного акту на право приватної власності на землю від 24 листопада 1993 року, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №1847).

Рішення може бути оскаржене до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його складення.

Суддя: Вуїв О.В.