Ухвала

Іменем України

04 квітня 2023 року

м. Київ

справа № 723/1984/22

провадження № 61-3820ск23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Карпенко С. О.,

розглянувши касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Вакарчука В`ячеслава Ілліча на постанову Чернівецького апеляційного суду від 16 лютого 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, встановлення факту будівництва житлового будинку під час проживання однією сім`єю, визнання нерухомого майна об`єктом спільної сумісної власності та визнання права власності на спадкове майно,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з указаним позовом, в якому просила: встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в період з 1983 року по 02 березня 2007 року; встановити факт будівництва житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами на АДРЕСА_1 під час спільного проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 однією сім`єю без реєстрації шлюбу; визнати житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами на АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ; визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами на АДРЕСА_1 в порядку спадкування після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 .

Позов ОСОБА_1 мотивовано тим, що з 1983 року її мати ОСОБА_3 та ОСОБА_4 проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу по день смерті ОСОБА_3 , під час спільного проживання в них народилася донька ОСОБА_5 ОСОБА_3 та ОСОБА_4 проживали в житловому будинку на АДРЕСА_1 , який до 15 квітня 1991 року належав до категорії робітничий двір. 11 березня 1985 року рішенням виконкому Сторожинецької райради народних депутатів ОСОБА_4 було надано дозвіл на будівництво житлового будинку в АДРЕСА_2 ), а в 1989 році побудований спірний будинок було введено в експлуатацію. В 1991 році ОСОБА_3 та ОСОБА_4 отримали дозвіл на будівництво господарських споруд: літньої кухні та сараю. ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , а ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_4 19 травня 2022 року вона подала нотаріусу заяву про прийняття спадщини за законом після смерті ОСОБА_3 . Постановою приватного нотаріуса Чернівецького районного нотаріального округу Чернівецької області від 20 травня 2022 року № 39/02-31 їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку з тим, що нею не подано правовстановлюючих документів на нерухоме майно, яке входить до складу спадщини. Інших спадкоємців, які прийняли спадщину, немає. В подальшому вона дізналася, що вітчим ОСОБА_4 за життя склав заповіт, посвідчений 19 січня 2012 року, за яким все своє майно заповів ОСОБА_2 . Вона не погоджується з таким розпорядженням вітчима, так як житловий будинок на АДРЕСА_1 будувався за кошти її матері, оскільки ОСОБА_4 було встановлено II групу інвалідності та в період спільного проживання із ОСОБА_3 він не працював.

Рішенням Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 23 грудня 2022 року позов задоволено частково. Встановлено факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в період з 1983 року по березень 2007 року. Встановлено факт будівництва житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами на АДРЕСА_1 під час спільного проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Визнано житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами на АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/4 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами на АДРЕСА_1 в порядку спадкування після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 . Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що житловий будинок загальною площею 80 кв. м та житловою площею 60 кв. м разом з господарськими будівлями і спорудами за адресою: АДРЕСА_1 відповідно до положень статті 17 Закону України «Про власність» був набутий внаслідок спільної праці ОСОБА_3 та ОСОБА_4 і належав їм на праві спільної сумісної власності. Враховуючи обставини прийняття спадщини, ОСОБА_1 та ОСОБА_5 після смерті спадкодавця ОСОБА_3 набули право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами на АДРЕСА_1 з моменту відкриття спадщини по 1/4 частині. Тому є підстави для часткового задоволення позову.

Постановою Чернівецького апеляційного суду від 16 лютого 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 23 грудня 2022 року скасовано та ухвалено нове судове рішення. В задоволенні позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу набув юридичного значення після набрання чинності Сімейним кодексом України (далі - СК України) та Цивільним кодексом України (далі - ЦК України) з 01 січня 2004 року, а Кодекс про шлюб та сім`ю України (далі -КпШС України) не передбачав юридичних наслідків для чоловіка та жінки, які проживали разом без реєстрації шлюбу, тому відсутні були правові підстави для задоволення вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю в період з 1983 року по березень 2007 року. Крім того, встановлення факту будівництва спірного будинку ОСОБА_3 та ОСОБА_4 суперечить встановленим в рішенні Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 25 березня 2022 року у справі № 723/4488/21 обставинам. Преюдиційно встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені у рішенні суду і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив у законну силу.

17 березня 2023 року представник ОСОБА_1 - адвокат Вакарчук В. І. подав до Верховного Суду через підсистему «Електронний суд» касаційну скаргу на постанову Чернівецького апеляційного суду від 16 лютого 2023 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення і залишити в силі рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 23 грудня 2022 року.

Касаційна скарга подана на підставі пункту 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), згідно з яким підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Касаційна скарга мотивована обставинами зазначеними в позовній заяві ОСОБА_1 , які, на переконання заявника, не були взяті апеляційним судом до уваги. Крім цього, адвокат Вакарчук В. І. зазначив, що суд апеляційної інстанції не врахував правових висновків, викладених в постановах Верховного Суду України від 25 грудня 2013 року у справі № 6-135цс13, від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15 та в постанові Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 163/754/17, про те, що майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їх спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку з цим судам під час вирішення спору щодо визнання нерухомого майна об`єктом спільної сумісної власності осіб, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання цих осіб у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане ними внаслідок спільної праці. Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін. Тільки в разі встановлення цих фактів положення частини першої статті 17 Закону України «Про власність» вважається правильно застосованим. В цій справі позивач правильно обрала спосіб захисту, який мав відновити її порушені права. Тому судам необхідно було встановити обставини, відмінні від тих, що встановлені у справі № 723/4488/21.

Касаційне провадження не підлягає відкриттю з таких підстав.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Судами встановлено, що на АДРЕСА_1 розташоване домоволодіння, яке до ІНФОРМАЦІЯ_3 належало до категорії робітничий двір, в якому ОСОБА_5 був головою.

ОСОБА_1 є донькою ОСОБА_7 .

З 1983 року в зазначеному домоволодінні, крім інших, була зареєстрована та проживала ОСОБА_3 разом з ОСОБА_4 без реєстрації шлюбу.

11 березня 1985 року рішенням виконавчого комітету Сторожинецької районної Ради народних депутатів ОСОБА_4 було надано дозвіл на будівництво житлового будинку в селі Клинівка (наразі - село Панка).

В 1989 році побудований житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 було введено в експлуатацію. В 1991 році ОСОБА_3 та ОСОБА_4 отримали дозвіл на будівництво господарських споруд: літньої кухні та сараю.

Під час спільного проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_4 в них народилася спільна донька ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_5 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , а ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_4

19 травня 2022 року ОСОБА_1 подала нотаріусу заяву про прийняття спадщини за законом після смерті ОСОБА_3 . Постановою приватного нотаріуса Чернівецького районного нотаріального округу Чернівецької області від 20 травня 2022 року № 39/02-31 ОСОБА_1 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку з тим, що нею не подано правовстановлюючих документів на нерухоме майно, яке входить до складу спадщини.

Згідно із заповітом ОСОБА_4 , посвідченим 19 січня 2012 року державним нотаріусом Сторожинецької державної нотаріальної контори Хоміцькою Н. Г., зареєстрованим в реєстрі за № 105, все своє майно (рухоме та нерухоме, де б воно не було та з чого б воно не складалося, і взагалі, все те, що йому належатиме на день його смерті і на що він за законом матиме право) ОСОБА_4 заповів ОСОБА_2 .

Апеляційним судом встановлено, що рішенням Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 25 березня 2022 року у справі № 723/4488/21 було задоволено позов ОСОБА_2 до Сторожинецької міської ради, ОСОБА_1 про визнання права власності на спадкове майно за заповітом. Визнано за ОСОБА_2 право власності на спадкове майно, що складається з: житлового будинку - літ. «А-І», ганку - літ. «а», сараїв - літ. «Б, В, Г, Е», гаража - літ. «Д», навісу - літ. «Є», підвалу - літ. «Пд», входу в підвал - літ. «Вх/пд.», воріт з хвірткою - № 1, огорожі - № 2, криниці - № 3, та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Зазначеним рішенням суду встановлено такі обставини:

«…позивач ОСОБА_2 є спадкоємцем за заповітом після смерті ОСОБА_4 , вчасно прийняв спадщину, подавши у встановлений законом строк відповідну заяву до нотаріальної контори.

Відповідач ОСОБА_1 , яка стверджує, що спадкодавець ОСОБА_4 є її вітчимом, не відноситься до визначених статтею 1261-1265 ЦК України спадкоємців за законом відповідних черг.

Допитана в судовому засіданні як свідок ОСОБА_1 дала суду покази, що вона росла у спірному будинку з 1983 року. ЇЇ мати жила в цивільному шлюбі з дядьком позивача. Мати вклала свої особисті кошти в будівництво будинку, а саме: аліменти, які платив її батько, та 3 000 руб. від поділеної хати з її батьком. Її мати померла раніше ніж вітчим, а останній, в свою чергу, склав заповіт на племінника. Заповіт складено неправильно, оскільки позивач постійно привозив спиртне покійному ОСОБА_4 і той під впливом спиртного склав заповіт. Після смерті матері у 2007 року вона не вступила у спадщину, оскільки народила хвору доньку, яку лікувала і їй тоді було не до цього. Її мати не реєструвала шлюб з ОСОБА_4 , але жила з ним 22 роки у фактичному шлюбі. Вважає, що є спадкоємицею. Претендує на мамину частку. Але, якщо заповіт недійсний, то й на весь будинок. Просить в позові відмовити.

Судом встановлено, що належних та допустимих доказів того, що спірний житловий будинок було збудовано спільними зусиллями матері відповідача ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які не перебували в зареєстрованому шлюбі, відповідачем не надано, як і не доведений сам факт їх перебування у фактичних шлюбних відносинах, ведення спільного господарства, побуту та бюджету…».

В постанові Верховного Суду від 20 червня 2022 року у справі № 755/457/17-ц зазначено:

Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.

Заборона зворотної дії є однією з важливих складових принципу правової визначеності.

Принцип неприпустимості зворотної дії в часі нормативних актів знайшов своє закріплення в міжнародно-правових актах, зокрема і в Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини (стаття 7).

Водночас Конституція України передбачає зворотну дію законів та інших нормативно-правових актів у часі у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують юридичну відповідальність особи.

Пунктом 1 розділу VII Прикінцевих положень СК України визначено, що цей Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року.

Отже, норми СК України застосовуються лише в частині тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права та обов`язки визначаються на підставах, передбачених СК України.

Факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу набув юридичного значення після набрання чинності СК України та ЦК України з 01 січня 2004 року. КпШС України не передбачав юридичних наслідків для чоловіка та жінки, які проживали разом без реєстрації шлюбу.

За усталеною практикою спори про поділ майна осіб, які проживали однією сім`єю, але не перебувають в зареєстрованому шлюбі до 01 січня 2004 року, підлягають вирішенню із застосуванням положень Закону України «Про власність», відповідних норм Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК УРСР). Отже розглядаючи позови, пов`язані із спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (стаття 16 Закону України «Про власність», стаття 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, або спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункт 1 статті 17, статті 18, пункт 2 статті 17 Закону України «Про власність»).

Частиною другою статті 112 ЦК УРСР визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток (аналогічне положення містить і частина перша статті 368 ЦК України).

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі.

Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають в зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їх спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб необхідно вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У зв`язку з цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, необхідно установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці.

Сам факт перебування у незареєстрованих шлюбних відносинах без установлення обставин ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін. Тільки у разі встановлення судом таких обставин положення частини першої статті 17 Закону України «Про власність» будуть правильно застосовуватися.

Скасовуючи рішення місцевого суду і відмовляючи в задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що позивач просила встановити факт проживання ОСОБА_3 з ОСОБА_4 однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з 1983 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 , однак факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу набув юридичного значення після набрання чинності СК України та ЦК України з 01 січня 2004 року, а КпШС України не передбачав юридичних наслідків для чоловіка та жінки, які проживали разом без реєстрації шлюбу.

Такі висновки апеляційного суду узгоджуються з вищенаведеними правовими висновками Верховного Суду, а також з правовими висновками Верховного Суду України та Верховного Суду, на які послався представник ОСОБА_1 - адвокат Вакарчук В. І. в касаційній скарзі.

Апеляційний суд також зазначив, що встановлення факту спільного будівництва спірного будинку ОСОБА_3 та ОСОБА_4 суперечить встановленим у рішенні Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 25 березня 2022 року у справі № 723/4488/21 обставинам, зокрема - недоведеності факту, що спірний житловий будинок було збудовано спільними зусиллями матері відповідача ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які не перебували в зареєстрованому шлюбі.

Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

В постанові Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц зазначено, що преюдиційність, це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ.

Преюдиційно встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта.

Апеляційним судом встановлено, що з огляду на склад учасників (позивач - ОСОБА_2 , відповідачі: Сторожинецька міська рада, ОСОБА_1 ) та предмет спору (визнання права власності на житловий будинок, розташований на АДРЕСА_1 в порядку спадкування) у справі № 723/4488/21, позивач ОСОБА_1 в зазначеній справі мала можливість та право як учасник справи захищати свої права з приводу спірного майна, подати зустрічний позов з відповідними вимогами, заперечувати право ОСОБА_2 на спірне майно, та доводити наявність свого права. Крім цього, зазначене рішення суду в згаданій справі не оскаржувалося в апеляційному порядку. За наведених обставин, суд апеляційної інстанції при розгляді цієї справи позбавлений можливості встановлювати чи спростовувати обставини, так як вони встановлені і таким надана оцінка рішенням, яке набрало законної сили, і такі дії є не тільки недоцільним, але й неприпустимими, так як в силу статті 1291 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання.

Зазначені висновки суду апеляційної інстанції узгоджуються з вищенаведеними правовими висновками Верховного Суду щодо преюдиційності фактів, встановлених судовим рішенням, що набрало законної сили, у справі між тими ж сторонами.

Аргументи касаційної скарги про те, що в цій справі судам необхідно було встановити обставини, відмінні від тих, що встановлені у справі № 723/4488/21, не заслуговують на увагу, оскільки у справі № 723/4488/21, як і в цій справі, позовні вимоги стосувалися визнання права власності на домоволодіння, розташоване на АДРЕСА_1 в порядку спадкування; учасниками справи були ОСОБА_2 (позивач) і ОСОБА_1 (відповідач), яка заперечувала проти визнання за ОСОБА_2 права власності на спірне домоволодіння, посилаючись на те, що вона має право на 1/2 частку спірного домоволодіння як спадкоємець після смерті її матері ОСОБА_3 . Тобто заперечення ОСОБА_1 проти задоволення позову ОСОБА_2 у справі № 723/4488/21 узгоджуються з обґрунтуванням її позову в цій справі.

Із змісту касаційної скарги та оскаржуваного судового рішення вбачається, що скарга є необґрунтованою, Верховний Суд вже викладав у своїх постановах висновки щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до таких висновків.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (пункт 45 рішення Європейського суду з прав людини від 23 жовтня 1996 року у справі «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції), пункти 37, 38 рішення Європейського суду з прав людини від 19 грудня 1997 року у справі «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії)).

Виходячи з викладеного, у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

У зв`язку з відмовою у відкритті касаційного провадження у справі не підлягає окремому розгляду клопотання представника ОСОБА_1 - адвоката Вакарчука В. І. про звільнення від сплати судового збору.

Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Вакарчука В`ячеслава Ілліча на постанову Чернівецького апеляційного суду від 16 лютого 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, встановлення факту будівництва житлового будинку під час проживання однією сім`єю, визнання нерухомого майна об`єктом спільної сумісної власності та визнання права власності на спадкове майно.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко