Справа № 459/3058/22
Провадження № 2/459/500/2022
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 квітня 2023 року Червоноградський міський суд Львівської області

в складі: головуючого судді Мельникович М. В.

з участю секретаря судового засідання Горощук А. О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Червонограді в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Львіввугілля» про стягнення моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоров`я при виконанні трудових обов`язків

В С Т А Н О В И В :

11.11.2022 позивач звернувся до суду з позовом до ДП «Львіввугілля», у якому просив стягнути з ДП «Львіввугілля» на його користь 50 000 (п`ятдесят тисяч) гривень відшкодування моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоров`я при виконанні трудових обов`язків, внаслідок професійного захворювання.

В обґрунтування позову посилається на те, що перебував у трудових відносинах на підприємствах вугільної промисловості з 04.10.1993 коли вперше був прийнятий на Шахту «№1 Великомостівська» підземним учнем гірничого робітника 1-го розряду з повним робочим днем. 22.12.2014 позивача було звільнено згідно п.2 ст. 40 Кодексу Законів про працю України (далі КЗпПУ) у зв`язку з виявленою невідповідністю виконуваній роботі внаслідок стану здоров`я, який перешкоджає продовженню даної роботи, з виплатою вихідної допомоги в розмірі місячного середнього заробітку та одноразової виплати за стаж роботи в розмірі 2-х місячного середнього заробітку згідно з колективним договором. Позивач звертає увагу на те, що у зв`язку з тривалою роботою з особливо шкідливих та тяжких умовах праці у нього погіршився стан здоров`я, внаслідок чого він неодноразово був змушений звертатися за медичною допомогою, що підтверджує документами, доданими до заяви. Відповідно до акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання було встановлено професійне захворювання: хронічна попереково-крижова радикулопатія (М 54.1) з больовим синдромом та статико-динамічними порушеннями, хронічне обструктивне захворювання легень II (друга) ст., фаза субремісії, пневмосклероз (.160), емфізема легень (J4.1) JIH І-ІІ (першого-другого) ст. Ступінь втрати професійної працездатності у відсотках: 50%. Позивач зазначає, що внаслідок отриманого професійного захворювання йому було завдано великої моральної шкоди у вигляді фізичних та душевних страждань, які виражаються у тому, що він втратив працездатність, став інвалідом, у нього з`явився кашель, він змушений постійно звертатися за медичною допомогою, стан здоров`я став незадовільним. У зв`язку з отриманим професійним захворюванням порушено всі нормальні умови його життя, він відчуває великі незручності при ведені домашнього господарства, йому важко займатись домашніми справами, що потребують навіть невеликих фізичних зусиль, він змушений докладати додаткових зусиль для організації життя, вести малорухомий спосіб житія, перестав бути повноцінною людиною. Наявність факту заподіяння йому моральної шкоди обґрунтовує також тим, що на 50 відсотків втратив працездатність внаслідок професійного захворювання та трудового каліцтва, що значно посилює його фізичні та моральні страждання. Отриману моральну шкоду, яку має відшкодувати відповідач, позивач оцінив у 50 000,00 грн. Тому просив позов задовольнити.

Ухвалою від 14.11.2022 у справі було відкрите спрощене позовне провадження та призначено справу до судового розгляду на 12.12.2022.

09.12.2022 на адресу суду надійшов відзив, у якому останній просив у задоволенні позову відмовити, оскільки вважає вимоги позивача безпідставними та необґрунтованими. Представник відповідача зазначив, що в даному випадку вини шахти в тому, що позивач отримував профзахворювання немає, так як зі сторони власника не було вчинено ніяких протиправних дій, а також штучно не було створено шкідливих і небезпечних умов праці, які б спричинили профзахворювання. При влаштуванні на роботу ОСОБА_1 з правилами внутрішнього трудового розпорядку, умовами праці на шахті, наявністю на робочих місцях небезпечних шкідливих факторів, можливими наслідками їх впливу на здоров`я та правами на пільги і компенсації за роботу в таких умовах був ознайомлений і був згідний. Представник відповідача зазначив, що у зв`язку з такими умовами праці, позивач отримував заробітну плату у підвищеному розмірі, мав право на додаткову відпустку, на пенсію на пільгових умовах за віком, а також на ряд соціальних послуг та виплат, передбачених Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності». Також зазначив, що довідка МСЕК про відсоток втрати працездатності є підставою для розрахунку і відшкодування потерпілому матеріальної шкоди, і не підтверджує факту заподіяння моральної шкоди. Відповідач вважає, що в даному випадку позивачем не надано жодних доказів, які б могли підтвердити факт завдання моральної шкоди, а документи на які посилається позивач, а саме довідки МСЕК є документами, що підтверджують настання професійного захворювання і встановлення в зв`язку з цим стійкої втрати професійної працездатності і ніяким чином не можуть бути доказом заподіяння моральної шкоди. Також представник наголошує, що будь-які докази в матеріалах справи про інтенсивність та довготривалість моральних страждань, тривалість лікування, внаслідок професійного захворювання, істотність вимушених змін у його життєвих відносинах після встановлення МСЕК втрати працездатності, з якою позивач пов`язує момент настання моральної шкоди до звернення з позовною заявою до суду відсутні. Зазначає, що на момент звернення до суду позивачу минуло 60 років, що в свою чергу говорить і про незворотні вікові зміни організму та стану здоров`я, відповідно з якими останній пов`язує позовні вимоги. Також зауважив, що 3 група інвалідності це «робоча» група, що дозволяє людині працювати та жити повноцінним звичайним життям та не може свідчити про істотні вимушені зміни у життєвих та виробничих стосунках. Відтак, просив у задоволенні позову відмовити.

04.01.2023 на адресу суду від позивача надійшла відповідь на відзив, у якій останній підтримав свої доводи, викладені у позові. Зокрема він вважає, що факт спричинення йому моральної шкоди повністю підтверджується наявними у справі матеріалами. Посилаючись на п. 1 ст. 233, 237-1 КЗпПУ, ст. 179 ЦПК України, рішення Конституційного Суду України №1-рп/2004 від 27.01.2004, постанову Пленуму Верховного Суду України №6 від 27.03.1997, ст. 9 Закону «Про охорону праці», Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», Порядку обчислення середньої заробітної плати затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995, Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», рішення Конституційного Суду України №20-рп/2008 від 08.10.2008, просив позов задовольнити.

В судових засіданнях позивач та представник відповідача підтримали свої позиції, викладені у заявах по суті спору, зокрема позивач стверджував, що терпить моральні страждання у зв`язку із втратою працездатності, які полягають, зокрема, у тому, що він погано чує і у зв`язку із цим відчуває постійний дискомфорт, а представник відповідача просив у позові відмовити у зв`язку із недоведеністю таких моральних страждань.

27.03.2023 сторони у судове засідання не з`явилися.

Від позивача ОСОБА_1 надійшла заява про розгляд справи у його відсутності, у якій він просив його позовні вимоги про стягнення моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоров`я при виконанні трудових обов`язків, внаслідок професійного захворювання задовольнити. До заяви позивач долучив копію виписки із акта огляду МСЕК про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках від 20.01.2015 та від 20.12.2015.

Представник відповідача ДП «Львіввугілля» просив судове засідання, призначене на 27.03.2023 відкласти.

Суд вважає, що підстав для відкладення розгляду справи немає, оскільки представником до такої заяви не долучено доказів, які б підтверджували поважність причин неможливості прибуття у судове засідання. А відтак, зважаючи на те, що представник відповідача надав свої усні пояснення по суті спору у попередніх судових засіданнях, а також виклав такі у відзиві на позовну заяву, суд вирішив здійснити розгляд справи за наявними у справі документами. Отже, у клопотанні представника відповідача про відкладення розгляду справи слід відмовити.

Відповідно до ч. 2 ч. 2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

З огляду на зазначені обставини, суд, у відповідності до ст. 247 ЦПК України, судовий розгляд справи здійснив на підставі наявних матеріалів без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Частиною 4 ст. 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки усіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його оголошення.

Відповідно до вимог ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Оскільки повне рішення виготовлено 03 квітня 2023 року, то незважаючи на те, що судове засідання відбулося 27 березня 2023 року, датою ухвалення рішення є саме 03 квітня 2023 року в силу ч. 5 ст. 268 ЦПК України.

Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають правове значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку про задоволення даного позову, виходячи з наступного.

З копії трудової книжки ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 , судом встановлено, що позивач з 04.10.1993 перебував у трудових відносинах з вугледобувними підприємствами ДП «Львіввугілля». Зокрема із записів з трудової книжки вбачається, що 04.10.1993 позивач був прийнятий підземним учнем гірничого робітника 1-го розряду, з повним робочим днем на Шахту №1 «Великомостівська»; 11.10.1993 направлений на курси підземних гірничих робітників з відривом від виробництва при Червоноградському УКК; 15.11.1993 переведений підземним робітником 3-го розряду, з повним робочим днем; 21.03.1994 направлений на курси підземних електрослюсарів з відривом від виробництва при Червоноградському УКК; 15.09.1994 переведений підземним електрослюсарем 4-го розряду, з повним робочим днем; 21.12.1994 переведений підземним електрослюсарем 5-го розряду з повним робочим днем; 28.07.1996 звільнений згідно ст.38 КЗпПУ за власним бажанням; 01.06.1999 прийнятий підземним електрослюсарем 4 розряду з повним робочим днем під землею з місячним випробувальним терміном на ДВАТ Шахта №6 «Великомостівська»; 25.06.1999 зарахований в штат шахти на постійно підземним електрослюсарем 4-го розряду з повним робочим днем в шахті. На підставі наказу №332 від 12.02.2001 шахту №6 «Великомостівська» реорганізована в ДВАТ «Шахта «Лісова» з 12.02.2001; 28.09.1999р. переведений електрослюсарем підземним 5 розряду з повним робочим днем на підземних роботах; 22.12.2014р. звільнений згідно п.2 ст. 40 КЗпПУ в зв`язку з виявленою невідповідністю виконуваній роботі внаслідок стану здоров`я, який перешкоджає продовженню даної роботи, з виплатою вихідної допомоги в розмірі місячного середнього заробітку та одноразової виплати за стаж роботи в розмірі 2-х місячного середнього заробітку, згідно колективного договору (а. с. 7-9).

З копії акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 26.12.2014 судом встановлено, що таке виникло внаслідок роботи протягом 18 років 02 місяців в шкідливих виробничих умовах праці на підприємствах ДП «Львіввугілля» при важкій та напруженій фізичній праці на підприємствах ДП «Львіввугілля» при важкій та напруженій фізичній праці, запиленості повітря робочої зони з перевищенням ГДК внаслідок неефективних засобів пилоподавлення, несприятливих факторах мікроклімату - вологість повітря, підвищеної температури повітря. З акту вбачається, що причина виникнення професійного захворювання: маса вантажу, що підіймається та переміщується чергуючи з іншою роботою; фізичне динамічне навантаження при переміщенні вантажу; запиленість повітря робочої зони; температура повітря; швидкість руху повітря; висока концентрація пилу в повітрі. Діагноз професійного захворювання: хронічна попереково-крижова радикулопатія (М 54.1) з больовим синдромом та статико-динамічними порушеннями, хронічне обструктивне захворювання легень II (друга) ст., фаза субремісії, пневмосклероз (J60), емфізема легень (J4.1) JIH І-ІІ (першого-другого) ступеня (а. с. 10).

З копії виписки з акта огляду медико-соціальною експертною комісією про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках , потреби у наданні медичної та соціальної допомоги серії 10 ААА №265299 від 20.01.2015 (довідка МСЕК) судом встановлено, що позивачу вперше встановлено ІІІ групу інвалідності внаслідок профзахворювання та 50% втрати працездатності (30% - радиколопатія, 20%-ХОЗЛ II ДН I-II ст. (а. с. 40, 87).

29.12.2015 повторно позивачу встановлено III групу інвалідності внаслідок профзахворювання та 50% втрати працездатності безтерміново, що встановлено судом з довідки про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у наданні медичної та соціальної допомоги серії 10 ААА №266642 від 29.12.2015 (а. с. 41,88).

Також судом встановлено, що у зв`язку з тривалою роботою в особливо шкідливих та тяжких умовах праці позивач був змушений звертатися за медичною допомогою, що вбачається з наступних матеріалів справи: виписки-повідомленням про професійне захворювання (отруєння), де встановлено діагноз хронічна попереково-крижова радикулопатія з больовим синдромом та статико-динамічними порушеннями, хронічне обструктивне захворювання легень ІІ (друга) ст. фаза субремісії, пневмосклероз, емфізема легень ЛН І-ІІ ступеня (а. с. 12); - медичного висновку лікарсько-експертної комісії спеціалізованого профпатологічного лікувально - профілактичного закладу про наявність (відсутність) професійного характеру захворювання (а. с. 13); - випискою №29410/1818 із медичної карти стаціонарного хворого, в період з 09.12.2014-19.12.2014, звідки вбачається що позивач звертався з описаним вище діагнозом (а.с.14); - довідкою про обстеження слуху від 12.12.2014 (а.с.15); протоколом фібробронхоскопії №1196 (а.с.16), довідкою про скарги, анамнез хвороби, анамнез життя від 10.12.2014 (а.с.17), дослідженнями форсованого видиху від 09.12.2014 (а.с.18), тестом життєвої ємності легень (ЖЄЛ) від 09.12.2014 (а. с. 19), листком огляду та консультацій спеціалістами від 17.12.2014 (а.с.20), випискою із медичної карти амбулаторного хворого від 06.02.2015 (а.с.21), рентгенографією ОГК, п/відділу хребта з діагностичною та експертною метою від 10.12.2014 (а.с.22), витягом д/а 117 з медичної карти стаціонарного хворого від 16.04.2015 (а.с.23), рентгенографією ОГК, п/відділу хребта з діагностичною та експертною метою від 18.09.2015 (а.с.24), індивідуальної програми реабілітації інваліда №3 від 20.01.2015, (а.с.25-26), епікризу-виписки з історії хвороби стаціонарного хворого №4501/484 від 06.05.2015 (а.с.27), епікризу-виписки з історії хвороби стаціонарного хворого №8008/863 (а.с.28), витягом №8924 (а.с.29); випискою з медичної карти стаціонарного хворого від 23.06.2015 (а.с.30), випискою №27723/1665 з медичної карти стаціонарного хворого в поліклініку за місцем проживання (а.с.31), епікризом (історії хвороби) №2104/1169 (а.с.32), витягом з іст. хв. д ст. №327 від 10.11.2015 (а.с.33), з медичної карти стаціонарного хворого від 08.12.2015 №961 (а.с.34), рентгенографією ОГК, п/відділу хребта з діагностичною та експертною метою від 26.11.2015 (а.с.35); випискою №21663/1216 з медичної карти стаціонарного хворого в поліклініку за місцем проживання (а.с.36), тесту життєвої ємкості легень (а.с.37), результатів обстежень, (лабораторні, ультразвукові, рентгенологічні, функціональна діагностика тощо) (а.с.38), листка огляду та консультації спеціалістами від 25.11.2015 (а.с.39).

Окрім цього, в судовому засіданні було оглянуто оригінали медичних карток позивача, у яких містяться записи про регулярні огляди лікарів- спеціалістів.

При ухваленні рішення суд керується наступними правовими нормами.

Як визначено ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках ( ст. 13 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях ( ст. 81 ЦПК України).

Відповідно до ст. 43 Конституції України держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Згідно з частинами першою та третьою статті 13 Закону України «Про охорону праці» роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог.

Відповідно до вимог ст. 153 КЗпПУ забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Згідно з ст. 173 КЗпПУ шкода, заподіяна працівникові каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.

Відповідно до частин 2, 3 статті 23 ЦК України моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або і інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Частиною 1 статті 1167 ЦК України установлено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно з частиною 1 статті 1168 ЦК моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів.

У пунктах 9, 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

В своєму рішенні від 27.01.2004 №2 Конституційний Суд України визначив, що моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством.

Згідно з статті 237-1 КЗпПУ відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Вищезгаданою постановою Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» також передбачено, що за моральну (немайнову) шкоду, заподіяну працівником під час виконання трудових обов`язків, відповідальність несе організація з якою цей працівник перебуває у трудових відносинах, а останній відповідає перед нею в порядку регресу (статті 130, 132 - 134 КЗпПУ), якщо спеціальною нормою закону не встановлено.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в пунктах 1 - 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 р. N 6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" відшкодування шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням його здоров`я від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, провадиться згідно із законодавством про страхування від нещасного випадку. Це законодавство складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, Закону України від 23 вересня 1999 р. N 1105-XIV "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності", Закону України від 14 жовтня 1992 р. N 2694-XII "Про охорону праці", КЗпПУ, а також законодавчих та інших нормативно-правових актів. Спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.

Як встановлено судом, 20.01.2015 позивачу вперше встановлено ІІІ групу інвалідності внаслідок профзахворювання та 50% втрати працездатності (30% - радиколопатія, 20%-ХОЗЛ II ДН I-II ст., що підтверджується випискою з акта огляду медико-соціальною експертною комісією про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у наданні медичної та соціальної допомоги серії 10 ААА №265299 від 20.01.2015.

З інших досліджених матеріалів справи судом встановлено, що професійне захворювання позивача пов`язане з його трудовою діяльністю, пов`язаною з виконанням робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, а тому відповідальність по відшкодуванню моральної шкоди слід покласти саме на роботодавця (підприємство).

Невиконання роботодавцем обов`язку по забезпеченню безпечних і здорових умов праці, яке мало наслідком виникнення у позивача професійного захворювання, втрати працездатності й встановлення інвалідності, є підставою для відшкодування роботодавцем заподіяної працівнику моральної шкоди.

Такий висновок відповідає постанові Верховного Суду від 15 червня 2020 року у справі № 212/3137/17-ц (провадження № 61-37529сво18).

Відтак, у світлі вищевикладених норм права та позицій Верховного Суду, обставини справи, на думку суду, свідчать про доведення факту спричинення позивачеві моральної шкоди унаслідок ушкодження його здоров`я при виконанні трудових обов`язків, що потягло за собою професійні захворювання та 50% втрати працездатності, а отже, і про право позивача на її відшкодування.

Щодо розміру відшкодування моральної шкоди слід зазначити наступне.

Згідно з ч. 3 ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

У вже вищевказаній постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зроблено висновок, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

При визначенні розміру моральної шкоди суд виходить із засад розумності, виваженості та справедливості, що відповідає вимогам п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»

Таким чином, враховуючи обставини справи, зокрема: ступінь, характер, обсяг і тривалість страждань позивача, ступінь втрати професійної працездатності за професійним захворюванням, який становить 50%, встановлена 3 група інвалідності, час протягом якого позивач працював у відповідача на посаді пов`язаної з виникненням професійного захворювання, а саме 18 років та 2 місяці, глибину і ступінь його моральних страждань пов`язаних з фізичним станом здоров`я, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, і наслідків, що наступили, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 50000,00 грн. моральної шкоди.

Суд не бере до уваги заперечення представника відповідача, оскільки такі доводи спростовуються матеріалами справи та вищенаведеними висновками суду, а також зважаючи на те, що ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання, що констатував у своєму рішенні від 27.01.2004 №2 Конституційний Суд України.

Отже, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення.

Вирішуючи питання щодо стягнення судових витрат суд дійшов наступних висновків.

Оскільки позивач на підставі п. 2 ч. 1ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору, то відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави слід стягнути 992,40 грн. судового збору.

Керуючись ст. ст. 2, 19, 141, 259, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) до Державного підприємства «Львіввугілля» (ЄДРПОУ 32323256, м. Сокаль, вул. Б. Хмельницького, 26) про стягнення моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоров`я при виконанні трудових обов`язків, внаслідок професійного захворювання задовольнити.

Стягнути з Державного підприємства «Львіввугілля» (ЄДРПОУ 32323256, м. Сокаль, вул. Б. Хмельницького, 26) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) 50 000 (п`ятдесят тисяч) гривень відшкодування моральної шкоди.

Стягнути з Державного підприємства «Львіввугілля» на користь держави 992,40 гривень судового збору.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено 03.04.2023

Суддя: М. В. Мельникович