справа № 761/1860/22
головуючий у суді І інстанції Пономаренко Н.В.
провадження № 22-ц/824/2434/2023
суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Мостова Г.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

20 червня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Мостової Г.І.,

суддів: Березовенко Р.В., Лапчевської О.С.,

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 02 червня 2022 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, Державного бюро розслідувань, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, -

в с т а н о в и в:

У січні 2022 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з цим позовом, у якому просив стягнути на свою користь з Державного бюджету України шляхом списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України, спеціально визначеного для відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок незаконних дій органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, у рахунок відшкодування моральної шкоди у розмірі 10 000 грн.

Позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 09 червня 2020 року він звернувся до Державного бюро розслідувань (надалі по тексту - ДБР) із заявою про вчинення кримінального правопорушення.

Позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що 09 червня 2020 року він звернувся до ДБР із заявою про вчинення кримінального правопорушення. Оскільки уповноваженими особами відомості по цій заяві у порушення статті 214 КПК України не були внесені в Єдиний реєстр досудових розслідувань (надалі по тексту - ЄРДР), він звернувся до слідчого судді із відповідною скаргою на бездіяльність.

В результаті розгляду скарги постановою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 10 серпня 2020 року було задоволено його скаргу на бездіяльність уповноваженої особи ДБР, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення в ЄРДР, а також зобов`язано уповноважену особу ДБР виконати вимоги частини 1 статті 214 КПК України та невідкладно, але не пізніше 24 години, внести до ЄРДР відомості про кримінальні правопорушення, викладені у заяві ОСОБА_1 від 09 червня 2020 року, розпочати розслідування та через 24 години з моменту внесення таких відомостей надати заявнику витяг з ЄРДР.

Позивач вважає, що ці факти свідчать про протиправну бездіяльність посадових осіб, що встановлена ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва у справі №761/18548/20 і внаслідок тривалої протиправної бездіяльності посадових осіб органів досудового слідства щодо невнесення відомостей до ЄРДР за його заявою йому завдано моральних страждань.

На підставі статей 23, 1173, 1174, 1176 ЦК України позивач просив задовольнити позов.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 02 червня 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довів належними і допустимими доказами факт завдання йому шкоди відповідачем - ДБР та причинно-наслідковий зв`язок між діями відповідача та настанням тих негативних наслідків, про які він вказує.

Суд першої інстанції вважав, що незгода позивача з діяльністю працівника ДБР, яка була ним оскаржена в передбаченому КПК України порядку, не свідчить про наявність правових підстав для відшкодування йому моральної шкоди. З посиланням на правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 199/1478/17, від 20 січня 2021 року у справі № 686/27885/19, суд першої інстанції зазначив, що реалізація позивачем свого процесуального права на оскарження рішень, дій, бездіяльності слідчого під час досудового розслідування не є безумовною підставою для відшкодування моральної шкоди.

Доказування наявності шкоди, причинного зв`язку між протиправністю дій її заподіювана і шкодою є обов`язком позивача.

Окремо суд першої інстанції зазначив, що протиправність дій посадових осіб ДБР не встановлено жодним судовим рішенням, а права ОСОБА_1 у зв`язку із невнесенням уповноваженою особою ДБР відомостей про вчинене кримінальне правопорушення в ЄРДР були відновлені ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 10 серпня 2020 року, що є достатньою сатисфакцією.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 02 червня 2022 року та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позов.

В апеляційній скарзі заявник вказує на те, що позовні вимоги обґрунтовані бездіяльністю слідчих, яка встановлена судовими рішеннями і, наслідком чого, на його думку, є невиправдане затягування і не розслідування кримінального провадження, що вплинуло на його моральний стан та завдано моральну шкоду.

У відзиві на апеляційну скаргу ДБР посилається на те, що ДБР є неналежним відповідачем у справі. Також зазначає, що необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є одночасна наявність умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, а довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України. Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.

Зазначені позивачем обставини не вказують на наявність у діях Державного бюро розслідувань ознак заподіяння позивачу моральної шкоди.

Офіс Генерального прокурора у відзиві на апеляційну скаргу вказував законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, посилаючись на те, що права ОСОБА_1 у зв`язку із невнесенням уповноваженою особою Державного бюро розслідувань відомостей про вчинене кримінальне правопорушення в ЄРДР були відновлені ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 10 серпня 2020 року, а викладені в апеляційній скарзі доводи не підтверджено належними та допустимими доказами.

Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, вислухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзивів на неї, вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на таке.

Судом встановлено, що ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 10 серпня 2020 року у справі 761/18548/20 задоволено скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність уповноваженої особи ДБР, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР.

Зобов`язано уповноважену особу ДБР виконати вимоги частини 1 статті 214 КПК України та невідкладно, але не пізніше 24 години, внести до ЄРДР відомості про кримінальні правопорушення, викладені у заяві ОСОБА_1 від 09 червня 2020 року, розпочати розслідування та через 24 години з моменту внесення таких відомостей надати заявнику витяг з ЄРДР.

Відповідно до пояснень представника відповідача ДБР, на виконання ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 10 серпня 2020 року, уповноваженою особою 08 вересня 2020 року до ЄРДР внесено відомості про вчинення кримінальних правопорушень за частиною 2 статті 365, частиною 1 статті 366 та частиною 2 статті 374 КК України та розпочато досудове розслідування у кримінальних провадженнях №№0001411, 0001410 та 0001409.

У подальшому, 04 листопада 2020 року процесуальним керівником - прокурором відділу Полтавської обласної прокуратури прийнято рішення про приєднання вказаних кримінальних проваджень до кримінального провадження №0001358 від 08 липня 2015 року (всього об`єднано 98 кримінальних проваджень). Досудове розслідування у цьому кримінальному провадженні забезпечувало Територіальне управління ДБР, розташоване у місті Полтава. За результатами проведеного розслідування 15 грудня 2021 року слідчим Першого слідчого відділу територіального управління ДБР, розташованого у місті Полтава, Заливадною Л.П. винесено постанову про закриття вказаного кримінального провадження на підставі пункту 2 частини 1 статті 284 КПК України.

Апеляційний суд звертає увагу, що стосовно виконання уповноваженою особою ДБР ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 10серпня 2020 року у справі 761/18548/20 позивач не заперечував.

Разом з цим, позивач вважає, що неналежне виконання відповідачем ДБР вимог КПК України у передбачений статтею 214 КПК України строк, внаслідок чого він змушений був звертатися до суду з відповідною скаргою у порядку статті 303 КПК України, доказувати в суді бездіяльність відповідача, надавати відповідні пояснення та докази, - вплинуло на його моральний стан та завдало йому моральної шкоди.

Однією із засад кримінального провадження є гарантоване статтею 24 КПК України право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Відповідно до змісту частини першої статті 303 КПК України на досудовому провадженні можуть бути оскаржені такі рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора.

За правилом частини 2 статті 307 КПК України ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування може бути про: 1) скасування рішення слідчого чи прокурора; 2) зобов`язання припинити дію; 3) зобов`язання вчинити певну дію; 4) відмову у задоволенні скарги.

Таким чином, в ухвалі слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування реалізується така засада кримінального судочинства, як реалізація особою права на оскарження їхніх процесуальних рішень, дій чи бездіяльності до суду.

При цьому, наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої й, відповідно, не може бути підставою для безумовного стягнення відшкодування моральної або матеріальної шкоди.

Частиною 1 статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина 1 статті 16 ЦК України).

Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами статті 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України.

Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме - у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини 1 статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини 6 цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами.

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди у такому випадку є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18) зазначено, що «шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України)».

У пункті 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18) зроблений висновок, що «застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування».

У випадку, якщо порушення (дія/бездіяльність) уповноваженого органу має триваючий характер, встановленню підлягає також конкретно визначений період бездіяльності такого органу, оскільки вказана обставина впливає на визначення розміру моральної шкоди.

Згідно зі статтею 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості.

У постанові від 30 січня 2019 року у справі № 199/1478/17 (провадження № 61-4779св18) Верховний Суд зазначив, що сам факт зобов`язання ухвалою суду внести відповідні відомості до ЄРДР не свідчить про протиправність дій та завдання моральної шкоди позивачу, враховуючи, що права та інтереси позивача були поновлені. Лише незгода позивача з прийнятими працівниками органів прокуратури процесуальними рішеннями, які були ним оскаржені в передбаченому КПК України порядку, не свідчить про наявність правових підстав для відшкодування йому моральної шкоди в межах відповідного кримінального провадження.

Верховний Суд у постанові від 17 січня 2020 року у справі № 638/11414/18 (провадження № 61-2685св19) зазначив, що самі факти винесення слідчим суддею ухвал про зобов`язання відповідача внести відомості про кримінальне правопорушення до ЄРДР та розпочати розслідування, а також про скасування постанови про закриття кримінального провадження є не достатніми для застосування наслідків цивільно-правового характеру делікту. Не будь-яке рішення слідчого судді свідчить про протиправність дій державних органів, а мають значення конкретні обставини, встановлені таким рішенням. При встановленні в порядку судового контролю слідчим суддею протиправності дій чи бездіяльності слідчих органів, для вирішення питання про відшкодування шкоди необхідним є доведення заподіяння такими діями (бездіяльністю) моральної шкоди та, відповідно, наявність причинно-наслідкового зв`язку між такими діями (бездіяльністю) та заподіяною шкодою. Отже, саме по собі постановлення слідчим суддею ухвал не є підставою для притягнення відповідача до цивільно-правової відповідальності та відшкодування шкоди.

У постанові Верховного Суду від 03 березня 2021 року у справі № 638/17962/15 (провадження № 61-9574св20) зазначено, що «сам факт зобов`язання судом посадових осіб відповідача внести відповідні відомості до ЄРДР не свідчить про протиправність дій та завдання моральної шкоди позивачу, враховуючи, що його права та інтереси були поновлені».

Верховний Суд у постановах від 01 квітня 2020 року у справі № 641/7772/17 (провадження № 61-40338св18), від 30 червня 2020 року у справі № 641/7984/17 (провадження № 61-36602св18), від 11 вересня 2020 року у справі № 638/11416/18 (провадження № 61-19755св19), від 20 січня 2021 року у справі № 686/27885/19 (провадження № 61-8240св20), від 03 березня 2021 року у справі № 638/17962/15 (провадження № 61-9574св20) зазначав, що суд, здійснюючи нагляд за дотриманням верховенства права та законності у процесуальній діяльності слідчого та прокурора, забезпечує дотримання основних прав та інтересів особи та реалізує відповідний судовий контроль за їх діяльністю, що має на меті усунення недоліків у такій діяльності. При цьому, наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої й, відповідно, не може бути підставою для безумовного стягнення відшкодування моральної або матеріальної шкоди.

Для встановлення факту заподіяння моральної шкоди внаслідок неправомірних рішень, дій та бездіяльності органів державної влади, необхідна наявність усіх складових елементів правопорушення, сукупність яких згідно з законом є підставою для відповідальності заподіювача за завдану моральну шкоду.

У цій справі, протиправність дій посадових осіб ДБР не встановлено жодним судовим рішенням, а права ОСОБА_1 у зв`язку із невнесенням уповноваженою особою ДБР відомостей про вчинене кримінальне правопорушення в ЄРДР були відновлені ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 10 серпня 2020 року, що є достатньою сатисфакцією.

У постанові Верховного Суду від 13травня 2020 року у справі №638/8636/17-ц зазначено, що сам факт винесення слідчим суддею процесуальної ухвали, якою за результатами розгляду скарги позивача зобов`язано відповідача внести відомості про кримінальне правопорушення до ЄРДР, не тягне наслідок цивільно-правового характеру й не може бути доказом того, що бездіяльність відповідача заподіяла позивачу моральну шкоду, що підлягає відшкодуванню відповідно до статей 23, 1167, 1174 ЦК України.

Судовий контроль на стадії досудового розслідування, унаслідок якого постановлені зазначені позивачем ухвали слідчих суддів, не є достатньою підставою для висновку про протиправність дій відповідача та притягнення його до цивільно-правової відповідальності.

З огляду на наведене, суд апеляційної інстанції встановив, що позивач не довів належними та допустимими доказами факт завдання йому моральної шкоди, а також причинний зв`язок між діями відповідача - ДБР та настанням тих негативних наслідків для позивача, про які він вказує, що на підставі статті 81 ЦПК України є його процесуальним обов`язком.

Враховуючи, що докази протиправності таких дій також відсутні та взагалі не доведено належними та допустимими доказами факту заподіяння йому моральних страждань чи втрат немайнового характеру й, відповідно, заподіяння моральної шкоди, розмір якої є необґрунтованим, суд першої інстанції правомірно відмовив у задоволенні позову.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, у якому повно та всебічно встановлено обставини, що мають значення для цієї справи. Висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами.

За змістом статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому підстави для його скасування відсутні.

Керуючись статтями 367-368, 374-375, 381-384,389 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 02 червня 2022 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий Г.І. Мостова

Судді Р.В. Березовенко

О.Ф. Лапчевська