Дата документу 04.04.2023 Справа № 336/6580/21
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2023 року м. Запоріжжя

Єдиний унікальний № 336/6580/21

Провадження №22-ц/807/895/23

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кримської О.М. (суддя-доповідач),

суддів Дашковської А.В., Кочеткової І.В.,

за участю секретаря судового засідання Рикун А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу в режимі відео конференції за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника адвоката Марчевського Дмитра Ігоровича на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 26 січня 2023 року, в складі судді Дацюк О.І., у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи без самостійних вимог на предмет спору: районна адміністрація Запорізької міської ради по Олександрівському району, районна адміністрація Запорізької міської ради по Шевченківському району, про позбавлення батьківських прав,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2021 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Олександрівському району, про позбавлення батьківських прав.

В обґрунтування позову зазначено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 мають спільну дитину неповнолітню доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка після розірвання шлюбу між сторонами мешкає разом із позивачем та перебуває на її утриманні. ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на момент народження дитини перебували в зареєстрованому шлюбі, який 24 вересня 2008 року був розірваний на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 24 вересня 2008 року у справі №2-2012/08 з відповідача на користь позивача стягнуто аліменти на утримання неповнолітньої доньки в розмірі 1/4 частини усіх доходів щомісячно, яке не виконується, у зв`язку з чим у ОСОБА_2 виникла заборгованість по сплаті аліментів.

Відповідач свої батьківські обов`язки відносно дитини не виконує, аліменти на її утримання не сплачує та взагалі не цікавиться своєю донькою протягом 13 років, тому ОСОБА_1 просить суд позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно неповнолітньої дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 27 січня 2022 року залучено до участі у справі районну адміністрацію Запорізької міської ради по Шевченківському району в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 26 січня 2023 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 в особі представника адвоката Марчевського Д.І. подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права просила скасувати заочне рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 26 січня 2023 року та ухвалити нове рішення, яким позбавити ОСОБА_2 батьківських прав по відношенню до ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Апеляційна скарга мотивована тим, що висновок суду першої інстанції про відмову у позбавленні ОСОБА_2 батьківських прав є необґрунтованим та безпідставним, оскільки при вирішенні спору суд не в повному обсязі з`ясував обставини, що мають значення для справи, не надав об`єктивну оцінку всім наявним доказам, внаслідок чого прийняв помилкове та незаконне рішення. При ухваленні рішення, суд першої інстанції не врахував, що відповідач після розірвання шлюбу з позивачем повністю перестав цікавитись долею доньки та приймати участь у її житті, добровільно відмовився фінансово утримувати дитину і позивач звернулася до суду для вирішення питання про примусове стягнення аліментів. Заборгованість ОСОБА_2 зі сплати аліментів встановлена за довідкою від 02 березня 2021 року та на час розгляду справи ним не погашена. Залишено поза увагою, що відсутність бажання брати участь у вихованні та житті дитини відповідач виклав у заяві від 10 червня 2021 року за №2888, посвідченої приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Бахматською Т.М. В цій же заяві ОСОБА_2 зазначив, що не бажає приймати участь у розгляді справи, просив суд розглядати справу за його відсутності та по суті визнав позов та факт ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини. Крім того, позивач не погоджується з тим, що суд першої інстанції критично оцінив висновок щодо доцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 та дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог. Фактично на теперішній час обов`язки батька виконує чоловік позивача ОСОБА_5 , який займається вихованням та утриманням ОСОБА_4 .

Відзив на апеляційну скаргу не надходив, що не перешкоджає розгляду справи за наявними матеріалами справи.

Від представника відділу по Шевченківському району служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради надійшла заява про розгляд справи без їх участі.

Відповідач ОСОБА_2 до суду апеляційної інстанції не з`явився , повідомлений про місце, час та дату розгляду справи у відповідності до вимог ч.8 ст. 128 ЦПК України ( т.2 а.с.8-12)

Колегія суддів, ураховуючи положення ч.2 ст. 372 ЦПК України, ухвалила розглядати справу за відсутності осіб, які не прибули в судове засідання.

Заслухавши в судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що 16 липня 2004 року ОСОБА_2 та ОСОБА_6 зареєстрували шлюб у Запорізькому міському відділі реєстрації актів цивільного стану Запорізького обласного управління юстиції, позивач змінила прізвище на « ОСОБА_7 », що підтверджується копією свідоцтва про одруження НОМЕР_1 ( т.1 а.с.11).

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Жовтневого районного управління юстиції м. Запоріжжя 05 липня 2005 року, батьками неповнолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ( т.1 а.с.12).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 24 вересня 2008 року задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів: розірвано шлюб, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , стягнуто з ОСОБА_2 аліменти на користь ОСОБА_1 на утримання дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини всіх доходів, щомісячно, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 15 серпня 2008 року до повноліття дитини ( т.1 а.с.13-14).

Згідно зі свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_3 , виданим Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції 23 жовтня 2008 року, шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано 23 жовтня 2008 року ( т.1 а.с.15).

Відповідно до розрахунку заборгованості по аліментам, складеного державним виконавцем Шевченківського ВДВС м. Запоріжжя ГТУЮ у Запорізькій області 02 березня 2021 року, станом на 31 березня 2021 року включно загальна сума заборгованості зі сплати аліментів за виконавчим документом - виконавчим листом №2-2012 від 15 жовтня 2008 року, виданого Жовтневим районним судом м. Запоріжжя, становить 137 509,04 гривень ( т.1 а.с.16-18).

Згідно з відповіддю на адвокатський запит, наданої директором ЗЗСО №15, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , навчалась в ЗЗСО №15 з 01 вересня 2012 року по червень 2021 року. Упродовж всього часу її навчання батьківські збори відвідувала та цікавилася навчанням дитини мати ОСОБА_1 . ОСОБА_2 участі у шкільному житті своєї дитини не приймав, на батьківські збори класу не з`являвся. До школи не приводив та не забирав додому після закінчення занять, із класним керівником та вчителями щодо навчання доньки не спілкувався, оцінками не цікавився ( т.1 а.с.46)

Матеріали справи також містять копію заяви ОСОБА_2 від 10 червня 2021 року, справжність підпису якого посвідчено приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Бахматською Т.М. У заяві він відмовляється від батьківських прав щодо своєю неповнолітню дочку ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , майнових та матеріальних претензій до ОСОБА_4 в майбутньому мати не буде. У зв`язку з тим, що він не може бути присутнім у судовому засіданні, згідно зі ст. 169 ЦПК України просить суд розглядати справу без його участі. З досягненням дитиною повноліття звертатись за аліментами на його утримання не буде ( т.1 а.с.20).

Відповідно до висновку районної адміністрації Запорізької міської ради по Олександрівському району від 01 червня 2022 року на підставі протоколів засідання комісії з питань захисту прав дитини районна адміністрація Запорізької міської ради по Олександрівському району від 02 лютого 2022 року №3, від 16 лютого 2022 року №4, орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Олександрівському району дійшов висновку про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно неповнолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ( т. 1 а.с.82-84).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позбавлення батьківських прав відповідача не буде відповідати інтересам дитини, а з наданих позивачем доказів не вбачається наявність підстав, визначених у статті 164 СК України, тому застосування до відповідача такого виняткового заходу як позбавлення батьківських прав є безпідставним, оскільки винної поведінки відповідача стосовно дитини в повній мірі доведено не було.

Колегія суддів вважає вірним та обґрунтованим вказаний висновок суду першої інстанції з огляду на наступне.

Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Стаття 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), ратифікованої Україною згідно з постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до частини першої, другої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»).

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 СК України ( в редакції на час зверенння з позовом) мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти.

Тлумачення вищенаведеної статті дозволяє дійти висновку, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Статтею 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці.

ЄСПЛ також зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09, рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13).

Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду №641/2867/17-ц від 06 травня 2020 року.

Аналіз практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Наведене узгоджується з правовим висновком щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц, провадження № 14-327цс18.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька/матері, так і для дитини.

У частинах п`ятій, шостій статті 19 СК України встановлено, що орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може непогодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Висновок органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав стосовно неповнолітньої доньки не є обов`язковим для суду (частини 5, 6 ст. 19 СК України), від його висновку суд має право мотивовано відступити, такий висновок є доказом у справі, який підлягає дослідженню та оцінці судом, відповідно до Постанов Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19 (провадження № 61-1344св20), від 15 квітня 2021 року у справі № 243/13191/19-ц (провадження № 61-2237св21).

З матеріалів справи вбачається, що висновком органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Олександрівському району від 01 червня 2022 року за № 20.03/01-20-350 про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно неповнолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , рекомендовано позбавити відповідача батьківських прав щодо неповнолітної доньки.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що даний висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер та не є обов`язковим для суду.

В свою чергу висновок органу опіки та піклування не містить в собі відомостей щодо наявності виключних обставин, підтверджених відповідними доказами, які б свідчили про свідоме нехтування ОСОБА_2 своїми обов`язками, та які б були законною підставою для застосування такого крайнього заходу впливу, як позбавлення його батьківських прав відносно дитини.

У вказаному висновку органу опіки та піклування не наведено жодних данних про роботу або намагання цього органу, відповідального за захист прав дітей, об`єктивно визначити ставлення батька до дитини, не зазначено, чому саме позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 має стати на користь інтересам дитини.

Крім того, вказаний висновок був складений за відсутності батька дитини, тобто без врахування його пояснень, висновок містить лише посилання на повідомлення ОСОБА_2 органу опіки та піклування про те, що він не заперечує проти позовних вимог про позбавлення його батьківських прав.

Також в матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач був запрошений на засідання комісії з питань захисту прав дитини органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Олександрівському району з розгляду питання доцільності/недоцільності позбавлення його батьківських прав.

Отже, зазначений висновок органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Олександрівському району від 01 червня 2022 року є неповним та необ`єктивним, тому обгрунтовано не врахований судом першої інстанції при вирішенні спору.

Таку ж позицію висловив і Верховний Суд у постанові від 24 квітня 2019 року при розгляді справи № 331/5427/17, у постанові від 23 квітня 2020 року при розгляді справи № 420/1075/17, у постанові від 06 травня 2020 року при розгляді справи № 753/2025/19.

Після відкриття апеляційного провадження по справі до суду 23 березня 2023 року позивачем було надано відеозапис на оптичному диску, на якому розміщене звернення ОСОБА_2 , де останній зазначає, про те, що не заперечує проти позбавлення його батьківських прав та після досягнення дитиною повноліття не буде звертатися до суду із заявами про стягнення аліментів на його утримання.

Однак колегія суддів вважає, що даний запис не впливає на висновки суду по суті спору.

Надані позивачем до суду докази не свідчать про злісне ухилення відповідача від виховання дитини, свідоме нехтування ним батьківськими обов`язками, його винну поведінку щодо дитини.

Колегія суддів погоджується із судом першої інстанції стосовно того, що факт стягнення із ОСОБА_2 на користь позивача аліментів на утримання дитини не може свідчити про свідоме ухилення від виконання батьківських обов`язків по утриманню дитини, оскільки таке є одним із способів захисту прав дитини на належне матеріальне забезпечення та свідчить про спонукання батька до надання дитині належного утримання.

Наявність заборгованості по аліментам сама по собі не є підставою для позбавлення батька дитини батьківських прав.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 23 квітня 2020 року у справі №420/1075/17 (провадження №61-17053св19).

Посилання в апеляційній скарзі на те, що ОСОБА_2 надав нотаріально посвідчену заяву про відмову від батьківських прав відносно неповнолітньої доньки ОСОБА_4 у червні 2021 року, чим висловив своє небажання брати участь у вихованні та житті дитини, колегія суддів вважає неприйнятними.

Відповідно до вимог статті 78 Закону України «Про нотаріат» та вимог розділу II глави 7 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України нотаріус засвідчує справжність підпису на документах, зміст яких не суперечить законові і які не мають характеру угод та не містять у собі відомостей, що порочать честь і гідність людини.

Нотаріус, засвідчуючи справжність підпису, не посвідчує факти, викладені у документі, а лише підтверджує, що підпис зроблений певною особою.

Нотаріус не може засвідчувати справжність підпису фізичної особи на документі, у якому стверджуються обставини, право посвідчення яких належить лише відповідному державному органові (час народження, шлюбу, смерті, наявність хвороби, інвалідності, права власності на майно тощо). Справжність підпису на зазначеному документі може бути засвідчена у випадку, якщо документ призначений для подання до компетентних органів іншої держави.

Окрім того, частинами 3 та 4 статті 155 Сімейного кодексу України визначено, що відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною (ч.3 ст.4 ЦПК України).

З огляду на викладене, слід дійти висновку, що заява ОСОБА_2 від 10 червня 2021 року, підпис на якій було засвідчено приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Бахматською Т.М. не може бути належним, допустимим доказом по справі.

З мотивів, викладених вище, судова колегія приходить до висновку, що належних, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить.

Апеляційний суд погоджується з висновками судлу першої інстанції про відсутність підстав для застосування до відповідача крайнього заходу впливу у вигляді позбавлення його батьківських прав щодо дитини, розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин.

Статтею 375 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З мотивів, викладених в мотивувальній частині постанови, колегія суддів вважає, що доводи, наведені в апеляційній скарзі, висновки суду першої інстанції не спростовують, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, оскаржуване судове рішення - без змін.

Керуючись ст.ст. 263, 374,375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника адвоката Марчевського Дмитра Ігоровича залишити без задоволення.

Заочне рішення Шевченківского районного суду м. Запоріжжя від 26 січня 2023 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови.

Повний текст постанови складено 06 квтіня 2023 року.

Головуючий О.М. Кримська

Судді: А.В. Дашковська

І.В. Кочеткова