ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.03.2023 року м. Одеса

справа №519/1302/21

провадження №22-ц/813/4025/23

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий: Бездрабко В.О. (суддя-доповідач),

судді: Кутурланова О.В., Приходько Л.А.,

секретар судового засідання: Виходець А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Южного міського суду Одеської області від 30 вересня 2022року, постановлене під головуванням судді Лемця С.П., у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів,

встановив :

У грудні 2021року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення коштів.

Позов мотивований тим, що 16 серпня 2001року між позивачем та ОСОБА_1 усно був укладений договір, відповідно до якого відповідач зобов`язався продати позивачу автомобіль марки Фольцваген Транспортер НОМЕР_1 за ціною 22750 доларів США. Того ж дня, він сплатив відповідачу 10500,00 доларів США, що підтверджується відповідною розпискою.

Станом на 08 грудня 2021року автомобіль не був йому проданий, передплата відповідачем не повернута.

Позивач вказав, що між сторонами виникли правовідносини на підставі договору поставки товару, укладеного в усній формі.

20 вересня 2021року він направив за адресою реєстрації місця проживання відповідача письмову вимогу про сплату боргу, однак дана вимога повернулась без вручення, із відміткою «за закінченням строку зберігання».

Пославшись на положення ст.665, 693 ч.2, 610 ЦК України, ОСОБА_2 просив суд стягнути з ОСОБА_1 на його користь кошти передані ним відповідачу у якості передплати за договором у розмірі 10500,00 доларів США та вирішити питання розподілу судових витрат.

Рішенням Южного міського суду Одеської області від 30 грудня 2022року позов задоволений.

Ухвалено стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму отриманої передплати за договором в розмірі 10500,00доларів США та судові витрати, пов`язані зі сплатою позивачем судового збору у розмірі 2869,83грн.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції вважав встановленим, що між сторонами було досягнуто домовленість, за якою відповідач ОСОБА_1 зобов`язався продати позивачу автомобіль марки Фольцваген Транспортер за ціною 22750,00 доларів США. 16 серпня 2001року відповідачем складено розписку, за змістом якої ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_2 10500,00 доларів США. У договорі від 16 серпня 2001року строк передачі автомобіля не встановлений, та в подальшому відповідачем передача автомобіля на користь позивача здійснена не була. 20 вересня 2021року ОСОБА_2 направив на адресу ОСОБА_1 письмову вимогу про виконання договору, яка повернута за закінченням терміну зберігання, без виконання.

Встановивши зазначені обставини справи, суд дійшов висновку про те, що між сторонами виникли правовідносини щодо укладення договору купівлі-продажу автомобіля. Оскільки між сторонами не було погоджено строк виконання договору, то його виконання обумовлювалося пред`явленням покупцем відповідної вимоги, яка залишилася відповідачем без виконання, а тому на підставі п.3 ч.3 ст.1212 ЦК України суд вважав необхідним стягнути з відповідача на користь позивача сплачені ним кошти у розмірі 10500,00 доларів США за невиконаним з вини ОСОБА_1 умов договору. При цьому, в мотивувальній частині рішення суд послався на норми права, які регулюють правовідносини з договору купівлі-продажу (ст.665 ЦК України); поставки (ст.712 ЦК України); договору підряду (ст.837, 849 ЦК України), тощо.

Також суд вважав, що позивачем не пропущений строк позовної давності звернення до суду, про застосування якого просив представник відповідача, з огляду на положення ст.530 ч.2 ЦК України.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , вказавши про неправильність застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив рішення суду від 30 вересня 2022року скасувати та прийняти у справі нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що висновки до яких дійшов суд першої інстанції при винесення рішення у справі, є безпідставними та необґрунтованими. Зазначив, що укладений між сторонами правочин на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян мав бути укладений виключно у письмовій формі (ст.208 ч.1 п.3 ЦК України), що сторонами не дотримано, а тому такий договір є неправомірним.

Вказав, що висновки суд про укладення сторонами договору поставки згідно ст.712 ЦК України є хибними. Суд неправильно встановив, що розписка про передачу коштів була складена відповідачем 16 серпня 2001року, оскільки ця дата є датою видачі паспорта відповідачу. Якщо суд вважав, що між сторонами виникли спірні правовідносини у 2001році, то суд мав би застосувати норми ЦК УРСР 1963року, що зроблено не було. Також суд не зважив на пропуск позивачем строку позовної давності звернення до суду, оскільки ОСОБА_2 достеменно на протязі 21 року був обізнаний про невиконання відповідачем умов договору. На думку апелянта, суд безпідставно стягнув на користь позивача кошти, які визначив як суму боргу, оскільки стягнення суми боргу можливо лише за договором позики, який сторонами не укладався.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , вказавши про законність та обґрунтованість рішення суду від 30 вересня 2022року, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення без змін.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 адвокат Родіонов А.В. апеляційну скаргу підтримав та просив задовольнити, з підстав, викладених у скарзі.

ОСОБА_2 та його представник адвокат Шейко І.О. до суду повторно не з`явилися. У заяві від 14 березня 2023року просили розгляд справи провести за відсутності представника позивача.

Заслухавши доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 грудня 2019 року у справі №917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) дійшла висновку, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

З матеріалів справи встановлено, що відповідачем ОСОБА_1 була складена розписка про те, що він «взяв у ОСОБА_2 суму 10500 доларів США в рахунок майбутнього продажу автомобіля за суму 22750 доларів США, Фольцваген Транспортер НОМЕР_1 . Мої паспортні дані НОМЕР_2 виданий Краматорським МВ УМВС України в Донецькій області 16 серпня 2001року».

Складання відповідачем цієї розписки та отримання від позивача коштів у розмірі 10500,00 дол.США не оспорюється.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції вважав, що складання розписки мало місце 16 серпня 2001року. Таких висновків суд дійшов аналізуючи оригінал розписки, в якому останнім записом перед підписом ОСОБА_1 , зазначено 16 серпня 2001року (а.с.7).

Колегія суддів критично оцінює наведений висновок суду та погоджується з доводами відповідача про те, що зазначена дата не є днем складання розписки та передачі грошей. Так, виходячи з викладення рукописного тексту розписки на аркуші формату А2, написання спірної дати в нижньому лівому куті листа обумовлено лише її розташуванням перед підписом відповідача та фактично стосується паспортних даних відповідача, а саме дати видачі 16 серпня 2001року Краматорським МВ УМВС України в Донецькій області паспорту НОМЕР_2 громадянину України ОСОБА_1 , що підтверджено відповідною копією документа.

З листа Територіального сервісного центру №5147 МВС в Одеській області №31/15/5147/72-аз від 26 січня 2023року встановлено, що за ОСОБА_1 з 13 серпня 2013року по 31 січня 2015року був зареєстрований транспортний засіб VOLKSWAGEN TRANSPORTER, 2010 року випуску.

Ураховуючи, що жодна із сторін під час розгляду справи не змогла зазначити дату коли саме була складена розписка та передані кошти в рахунок укладення майбутнього договору, колегія суддів визнає, що ці обставини мали місце протягом часу з 13 серпня 2013року до 31 січня 2015року, тобто коли відповідачу на праві власності належав автомобіль, яким він мав реальну можливість розпорядитися на користь третіх осіб. Таким чином, посилання позивача про те, що ці обставини мали місце 16 серпня 2001року суд оцінює критично з огляду на вищезазначені обставини справи, у тому числі, з огляду на рік випуску транспортного засобу у 2010році.

Згідно з письмовою розпискою ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 10500,00 дол.США та взяв на себе зобов`язання в майбутньому продати позивачу автомобіль Фольсваген Транспортер за ціною 22750,00 дол.США. Строк укладення договору купівлі-продажу автомобіля сторони не погодили.

Відповідно до частин першої, третьої статті 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.

Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.

Отже, попередній договір є одним з різновидів цивільних договорів, а тому йому властиві всі родові ознаки договорів. Попередній договір вважається укладеним з моменту, коли сторони досягли угоди з усіх істотних умов договору. При цьому для попереднього договору, поряд з іншими його умовами, повинні бути визначені ті, які є суттєвими для основного договору.

Також сторони можуть погодити попередню оплату - аванс, який не забезпечує виконання договору, а є грошовою сумою, яка перераховується згідно договору наперед, у рахунок майбутніх розрахунків. Аванс підлягає поверненню особі, яка його сплатила у випадку невиконання зобов`язання, за яким передавався аванс.

За обставинами справи колегія суддів вважає, що за своєю правовою природою передані ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 кошти у розмірі 10500,00 дол. США слід визнати авансом (попереднім платежем) переданим в рахунок належних платежів у разі подальшого укладення між сторонами договору купівлі-продажу автомобіля.

Оскільки договір купівлі-продажу транспортного засобу не передбачає обов`язкового посвідчення в нотаріальному порядку, то укладення попереднього договору у простій письмовій формі не суперечить вимогам чинного законодавства.

Отже, за наведених обставин не можна погодитися з висновком суду першої інстанції про те, що між сторонами був укладений договір купівлі-продажу транспортного засобу, а також слід визнати необґрунтованими посилання суду в мотивувальній частині рішення на положення статей 712, 837, 849 ЦК України, як такі що не регулюють виниклі між сторонами спірні правовідносини.

Як зазначалося вище сторони не погодили строк укладення основного договору купівлі-продажу, а відтак застосуванню підлягають положення частини 2 статті 530 ЦК України, за якою якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обв`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

З матеріалів справи встановлено, що 20 вересня 2021року позивач направив за адресою реєстрації місця проживання відповідача письмову вимогу про повернення йому коштів протягом 7днів з дня отримання заяви. Ця вимога повернулась без вручення, із відміткою «за закінченням строку зберігання».

Аналізуючи встановлені у справі обставини, колегія суддів визнає неприйнятними доводи апеляційної скарги відповідача щодо пропуску ОСОБА_2 строку позовної давності звернення до суду з вимогою про повернення розміру авансу у грудні 2021року, оскільки обрахування цього строку слід проводити з дня невиконання відповідачем письмової вимоги про необхідність виконання умов попередньої домовленості сторін щодо укладення договору, який у цьому випадку є визначальним.

При цьому суд зауважує, що саме ОСОБА_1 , достовірно знаючи, що обумовлений сторонами договір купівлі-продажу транспортного засобу не може бути укладений з його вини, оскільки у січні 2015 року відповідач відчужив автомобіль на користь іншої особи, не повідомив про це позивача та не вжив заходи по поверненню отриманих в рахунок майбутнього договору коштів (авансу) у розмірі 10500,00 дол.США.

Невиконання зобов`язання, за яким передавався аванс, має своїм наслідком настання цивільно-правової відповідальності з повернення коштів особі, яка його сплатила.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції помилково вважав, що стягнення з відповідача коштів має проводитися в порядку статті 1212 ЦК України.

Так, згідно з частиною 1 статті 1212 ЦК особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Частинами 2, 3 статті 1212 ЦК передбачено, що положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених ст.11 ЦК).

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна в іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

Відповідно до статті 1212 ЦК України безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Загальна умова частини 1 статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї норми за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Аналогічні висновки наведені в постановах Верховного Суду від 06 лютого 2020р. у справі №910/13271/18, від 23 квітня 2019р. у справі №918/47/18, від 01 квітня 2019р. у справі №904/2444/18.

При цьому Верховний Суд неодноразово зазначав, що набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним. Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, положення ст.1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином (постанови Верховного Суду від 06 лютого 2020р. у справі №910/13271/18, від 23 січня 2020р. у справі №910/3395/19, від 23 квітня 2019р. у справі №918/47/18, від 01 квітня 2019р. у справі №904/2444/18).

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема, з договорів та інших правочинів.

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

За положенням статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (стаття 611 ЦК України).

Згідно з нормою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

З огляду на викладене, з урахуванням встановлених обставин справи, колегія суддів вважає, що у зв`язку із невиконанням ОСОБА_1 зобов`язань за попереднім договором обумовленим укладенням договору купівлі-продажу автомобіля, передані відповідачу грошові кошти у розмірі 10500,00 дол.США, які за своєю правовою природою є авансом, підлягають стягненню на користь позивача ОСОБА_2 .

Згідно частини 4 статті 376 ЦПК України за результатами розгляду апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції може змінити судове рішення. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Ураховуючи, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позову, однак зважаючи на допущені судом порушення норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, колегія суддів вважає за необхідне частково задовольнити апеляційну скаргу, а рішення Южного міського суду Одеської області від 30 вересня 2022року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 382-384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Южного міського суду Одеської області від 30 вересня 2022року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складений 30 квітня 2023року.

Головуючий: В.О. Бездрабко

Судді : О.В. Кутурланова

Л.А. Приходько