КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи № 755/8563/22 Головуючий у суді першої інстанції - Галаган В.І.
Номер провадження № 22-ц/824/3695/2023 Доповідач в суді апеляційної інстанції - Яворський М.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 квітня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Владімірової О.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 12 жовтня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу,-

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2022 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, який мотивував тим, що 16 лютого 2002 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Ніжинського міського управління юстиції Чернігівської області між сторонами зареєстровано шлюб, від якого сторони мають спільну малолітню дитину, ОСОБА_3 .

Позивач вказував, що сімейне життя з відповідачкою у подальшому не склалось через відсутність порозуміння, розходження поглядів на сімейні відносини, сімейні обов`язки з ведення спільного господарства.

У позові зазначав, що сторони зрозуміли, що вони зовсім різні люди і не тільки за характерами, але й за інтересами та поглядами на життя, практично не розуміють один одного, не підтримують шлюбно-сімейних відносин, спільного господарства не ведуть.

Відтак, вважаючи спільне сімейне життя з відповідачкою неможливим, ОСОБА_2 просив суд розірвати шлюб між ним та ОСОБА_1 , який був зареєстрований 16 лютого 2002 року відділом реєстрації актів громадянського стану Ніжинського міського управління юстиції Чернігівської області, актовий запис 64.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 12 жовтня 2022 року позов ОСОБА_2 про розірвання шлюбу задоволено. Шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований Відділом реєстрації актів громадянського стану Ніжинського міського управління юстиції Чернігівської області від 16 лютого 2002 року (актовий запис №64), розірвано.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій вказує, що про наявність рішення про розлучення їй стало відомо випадково, ані ухвалу суду про відкриття провадження у справі та копію позовної заяви, ані самого рішення вона не отримувала.

Відтак, вважає, що її було позбавлено права на подання відзиву та інших заяв, чим суд порушив її процесуальні права, що призвело до ухвалення незаконного рішення.

Апелянт зазначає, що судом не було вжито заходів для примирення подружжя та не враховано наявність у сторін неповнолітнього сина, що хворіє, а тому розлучення батьків може негативно вплинути на нього.

Вважає, що в складний військовий час люди можуть вдаватись до помилкових рішень та наголошує, що у сторін є спільні діти та спільні інтереси.

Враховуючи викладене, апелянт просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та надати подружжю час для примирення протягом шести місяців. Судові витрати покласти на відповідача.

17 лютого 2023 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив від ОСОБА_2 , в якому останній вказує на безпідставність аргументів апеляційної скарги та просить відмовити у задоволенні вимог апеляційної скарги, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Так, ОСОБА_2 зазначає, що адресу відповідачки ( АДРЕСА_1 ) для зазначення її в позовній заяві вона надала йому засобами мобільного зв`язку після того як він повідомив її про намір подати позовну заяву, а також вказує, що таку ж адресу нею зазначено в апеляційній скарзі, а тому вона мала можливість отримати направлене судом повідомлення про відкриття провадження у справі та копію позовної заяви. Крім того, їй було відомо про подання позову й зі слів позивача.

У відзиві ОСОБА_2 посилається й на те, що він сплачував аліменти на неповнолітнього сина ОСОБА_3 , однак з вересня 2022 року син проживає з ним у матері позивача. Крім того, разом з ним проживає й його нова «цивільна» дружина.

Наголошує, що не бажає збереження сім`ї з ОСОБА_1 так як спільного проживання, побуту, взаєморозуміння між ними немає.

При апеляційному розгляді справи ОСОБА_1 підтримала доводи, викладені в апеляційній скарзі, та просила суд апеляційної інстанції рішення місцевого суду скасувати та надати їм 6-ти місячний термін для примирення, оскільки вона вважає, що збереження їх сім`ї буде в інтересах їх дітей.

ОСОБА_2 заперечив щодо доводів, викладених в апеляційній скарзі, та просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, оскільки судом першої інстанції при розгляді даної справи та постановленні рішення дотримано норми матеріального права та процесуального законодавства, з`ясовано дійсні наміри сторін на подальше проживання, і оскільки шлюб між сторонами існує лише формально тому суд задовольнив позов. При цьому посилання апелянта на можливість збереження їх сім`ї є безпідставним, оскільки він вже протягом тривалого часу проживає із іншою жінкою окремо від відповідачки та має намір створити іншу сім`ю. Також зазначив, що з моменту звернення до суду із вказаним позовом та ухвалення судом рішення ні він, ні відповідачка не вживали заходів для збереження сім`ї, і він таких намірів не має, оскільки бажає створити іншу сім`ю. Тому прохання відповідачки надати ще додатковий строк для примирення вважає безпіставним.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не повній мірі відповідає вказаним вимогам закону виходячи з наступного.

Так, суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, мотивував своє рішення тим, що сторони від шлюбу мають спільну малолітню дитину, сімейне життя позивача та відповідача не склалось у зв`язку з тим, що вони мають різні погляди на життя, не в змозі дійти до єдиної думки при вирішенні сімейних та побутових проблем, протягом тривалого часу не підтримують шлюбних стосунків та не ведуть спільного господарства, шлюб між позивачем та відповідачем носить лише формальний характер, за даних обставин поновлювати сімейно-шлюбні відносини сторони бажання не мають.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони в повній мірі відповідають обставинам справи і вимогам закону.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 16 лютого 2002 року зареєстрували шлюб у Відділі реєстрації актів громадянського стану Ніжинського міського управління юстиції Чернігівської області, що підтверджено свідоцтвом про шлюб, виданим Відділом реєстрації актів громадянського стану Ніжинського міського управління юстиції Чернігівської області від 16 лютого 2002 року, актовий запис № 64. (а.с. 5)

Від шлюбу сторони мають спільну малолітню дитину, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджено свідоцтвом про народження, виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві від 21 липня 2011 року, актовий запис № 1947. (а.с. 6)

Позивач, звертаючись до суду з даним позовом, посилається на те, що відносини між ним та відповідачкою погіршилися, внаслідок чого почуття поваги та кохання втрачені, у 2020 році він фактично припинив шлюбно-сімейні відносини із відповідачкою. З того часу вони не проживають спільно, не мають спільного бюджету, не ведуть спільного господарства, а шлюб носить виключно формальний характер.

Відповідно до ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається (ч. 1 ст. 24 СК України).

Частинами 3, 4 ст. 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Згідно з ч. 2 ст. 104 та ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у тому числі за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 СК України.

За змістом ч. 3 ст. 109 СК України передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка та дружини і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей.

Відповідно до ч. 1 ст. 110, ст. 112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Згідно з роз`ясненнями, викладеними у пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», у рішення суду у справі про розірвання шлюбу, зокрема, має бути зазначено дату й місце реєстрації шлюбу, час та причини фактичного його припинення, мотиви, з яких суд визнав збереження сім`ї можливим чи неможливим, обґрунтовані висновки з приводу інших заявлених вимог. У резолютивній частині рішення слід навести відомості, необхідні для реєстрації розірвання шлюбу в органах РАЦС.

Таким чином, шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків і позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Незгода лише будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу.

Як встановлено судом першої інстанції, стосунки та шлюбні відносини між позивачем та відповідачем погіршились, спільне господарство вони не ведуть протягом тривалого часу.

Відповідно до ст. 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.

Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя.

Окрім того, важливою особливістю справ про розірвання шлюбу є те, що суд з урахуванням усіх фактичних обставин, відповідно до ч. 7 ст. 240 ЦПК України у справі про розірвання шлюбу може зупинити розгляд справи і призначити подружжю строк для примирення, який не може перевищувати шести місяців.

У п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21 грудня 2007 року надано роз`яснення, що проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.

Передбачене ч. 1 ст. 111 СК України вжиття судом заходів щодо примирення подружжя застосовується у випадку відсутності згоди одного з них на розірвання шлюбу за ініціативою однієї зі сторін або суду у формі зупинення провадження у справі та надання сторонам строку на примирення (п. 5 ч. 1 ст. 251 ЦПК України). Судам слід використовувати надану законом можливість для примирення подружжя, особливо за наявності неповнолітніх дітей.

Із наведеного вище вбачається, що надання строку для примирення є виключно правом суду, а не його обов`язком.

Встановивши, що шлюб між сторонами носить формальний характер, суперечить правам та інтересам позивача, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції враховуючи конституційне право особи на шлюб за вільною згодою (ст. 51 Конституції України), дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову про розірвання шлюбу, що відповідає вимогам ст. 24, 56 СК України.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правомірно постановив рішення про розірвання шлюбу сторін, так як протягом тривалого часу сторони спільного господарства не ведуть, свої шлюбні стосунки не відновили і такого бажання позивач не висловлював.

Разом із тим, ухвалюючи у справі судове рішення суд допустив порушення норм цивільного процесуального законодавства, що є підставою для скасування рішення суду та ухвалення у справі нового судового рішення у справі.

Так, згідно частин 6 і 7 ст. 128 ЦПК України судова повістка надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.

За приписам п.1 ч.2 ст. 223 ЦПК України суд відкладає розгляд справи у разі неявки в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання.

Колегією суддів встановлено, що справа розглянута судом першої інстанції у відсутність учасника справи - відповідачки ОСОБА_1 , яка взагалі не була повідомлена як про наявність вказаної заяви, так і про дату і час її розгляду, що свідчить про порушення судом норм процесуального права.

З матеріалів справи вбачається, що направлена судом ухвала суду про відкриття провадження у справі разом із копією позовної заяви на адресу АДРЕСА_1 , однак не була отримана відповідачкою та повернута до суду із відміткою «за терміном зберігання», що відповідно до норм ч. 8 ст. 128 ЦПК України не є підтвердженням вручення повістки учаснику справи та його повідомлення про розгляд справи.

Згідно положень ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення є в тому числі порушення норм процесуального права.

Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

З огляду на приписи п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України колегія суддів приходить до висновку про наявність передбачених законом обов`язкових підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, оскільки суд допустив порушення норм процесуального права, розглянувши справу у відсутність відповідачки ОСОБА_1 , яка не повідомлена належним чином про дату, час і місце засідання суду і яка обґрунтовує свою апеляційну скаргу такими обставинами.

Окрім того, колегія суддів враховує, що належне повідомлення сторони про розгляд справи є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій принципу рівності сторін, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і про що неодноразово вказував у своїх рішенням Європейський суд з прав людини. Зокрема у справі «Лопушанський проти України» у зв`язку із розглядом справи у відсутність відповідача, який не був належно повідомлений, суд констатував, що не було дотримано принципу рівності сторін, гарантованого п. 1 ст. 6 Конвенції.

Розглянувши справу у відсутність відповідачки ОСОБА_1 , яка взагалі не була обізнана про розгляд даної справи, суд допустив порушення процесуального принципу рівності сторін, що позбавило відповідачку висунути свої заперечення і доводи проти заяви поданої ОСОБА_2 , в тому числі при розгляді справи судом першої інстанції заявити клопотання про надання строку для примирення.

Разом з тим, клопотання відповідачки щодо надання сторонам у вказаній справі строку на примирення на стадії апеляційного розгляду справи колегія суддів вважає таким, що не може бути задоволено, оскільки з часу ухвалення рішення суду та ознайомлення із ним відповідачкою пройшло більше 5-ти місяців і за вказаний час сторонами не вживалися заходи щодо примирення та збереження сім`ї. Більш того, із пояснень позивача вбачається, що він не має наміру проживати із відповідачкою однією сім`єю та бажає створити іншу сім`ю.

З урахуванням викладеного колегія суддів доходить висновку про скасування у вказаній справі рішення суду першої інстанції та ухвалення у справі нового судового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 .

Керуючись ст. 51 Конституції України, ст. 24, 104, 105, 109, 110 СК України, ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 12 жовтня 2022 року скасувати та ухвалити у вказаній справі нове судове рішення, яким позов ОСОБА_2 задовольнити.

Розірвати шлюб, що укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , який був зареєстрований 16 лютого 2002 року відділом реєстрації актів громадянського стану Ніжинського міського управління юстиції Чернігівської області, актовий запис 64.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 992,40 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови викладено 05 квітня 2023 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді: Т.Ц.Кашперська В.О.Фінагеєв