Постанова

Іменем України

27 березня 2023 року

м. Київ

справа № 199/6112/20

провадження № 61-11510св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Петрова Є. В.,

учасники справи:

позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом - ОСОБА_1 ,

відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 18 жовтня 2022 року у складі колегії суддів: Демченко Е. Л., Куценко Т. Р., Макарова М. О. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом в якому просила визнати спільною сумісною власністю подружжя рухоме та нерухоме майно загальною вартістю 1 127 640 грн, а саме:

- квартиру, загальною площею 58,8 кв. м, житловою площею - 40,7 кв. м, розташовану в АДРЕСА_1 , вартістю 916 384 грн;

- транспортний засіб марки RENAULT KANGOO, 2003 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , вартістю 118 656 грн;

- побутову техніку та меблі загальною вартістю 92 600 грн, а саме: кондиціонер спліт GREE 12-2 шт, загальною вартістю 27 000 грн; кондиціонер спліт Laretti 12 - 1 шт., вартістю 14 000 грн; морозильна камера privilege оkо - 1 шт., вартістю 4 100 грн; холодильник SAMSUNG No Frost - 1 шт., вартістю 13 000 грн; мікрохвильова піч Panasonic Grill & Convection - 1 шт., вартістю 2 000 грн; кухня вбудована - 1 шт., вартістю 7 000 грн; телевізор PHILIPS 23"- 24" - 1 шт., вартістю 4 000 грн; ліжко двоспальне - 1 шт., вартістю 4 000 грн; шафа-купе - 2 шт., вартістю 12 500 грн; диван розкладний - 1 шт., вартістю 1 000 грн, диван двомісний розкладний - 1 шт., вартістю 4 000 грн.

Визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири, загальною площею 58,8 кв. м, житловою площею - 40,7 кв. м, що розташована у АДРЕСА_1 , вартістю 458 192 грн.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на транспортний засіб марки RENAULT KANGOO, 2003 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , вартістю 118 656 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 грошову компенсацію вартості 1/2 частини транспортного засобу марки RENAULT KANGOO, 2003 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , у розмірі 59 328 грн.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на побутову техніку та меблі загальною вартістю 92 600 грн: кондиціонер спліт GREE 12-2 шт., загальною вартістю 27 000 грн; кондиціонер спліт Laretti 12 - 1 шт., вартістю 14 000 грн; морозильна камера privilege оkо - 1 шт., вартістю 4 100 грн; холодильник SAMSUNG No Frost - 1 шт, вартістю 13 000 грн; мікрохвильова піч Panasonic Grill & Convection - 1 шт., вартістю 2 000 грн; кухня вбудована - 1 шт., вартістю 7 000 грн; телевізор PHILIPS 23"- 24" - 1 шт., вартістю 4 000 грн; ліжко двоспальне - 1 шт., вартістю 4 000 грн; шафа-купе - 2 шт., вартістю 12 500 грн; диван розкладний - 1 шт., вартістю 1 000 грн, диван двомісний розкладний - 1 шт., вартістю 4 000 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 грошову компенсацію вартості 1/2 частини побутової техніки та меблів у розмірі 46 300 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 грошову компенсацію вартості 1/2 частини комунальних послуг, сплачених за період з серпня 2017 року по серпень 2020 року у розмірі 16 377,83 грн.

Позов мотивувала тим, що з 19 жовтня 2002 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Шлюбні стосунки між ними припинені з липня 2017 року, спільне господарство вони не ведуть та 24 липня 2020 року вона подала до суду позов про розірвання шлюбу.

Вказувала, що за час перебування у шлюбі, за спільні сумісні гроші подружжя, ними було придбано ряд рухомого та нерухомого майна.

Зазначала, що після фактичного припинення шлюбних відносин та припинення ведення спільного господарства (липень 2017 року) вона здійснює оплату комунальних послуг, що підтверджується банківськими виписками про рух коштів по її банківським карткам. З серпня 2017 року по серпень 2020 року (період вказаний з урахуванням строку позовної давності) загальна сума сплачених нею комунальних послуг складає 32 755,66 грн.

Посилалась на те, що мирним шляхом урегулювати питання стосовно поділу спільного сумісного майна не можливо.

У жовтні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 в якому просив визнати його особистою приватною власністю квартиру, розташовану в АДРЕСА_1 , та транспортний засіб марки RENAULT KANGOO, 2003 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 .

В обґрунтування позову зазначав, що з 19 жовтня 2002 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Шлюб на момент подачі позову не розірвано.

Вказував, що йому на праві приватної власності, на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, належала квартира, розташована в АДРЕСА_2 .

25 лютого 2003 року, відповідно до договору купівлі-продажу, він здійснив продаж вищезазначеної квартири за 117 480 грн.

14 квітня 2003 року із коштів, отриманих з продажу квартири, розташованої в АДРЕСА_2 , придбав квартиру, розташовану в АДРЕСА_1 , за 14 000 грн, що підтверджується договором купівлі-продажу.

Крім того, 14 червня 2003 року із коштів, що залишалися з продажу квартири, він придбав транспортний засіб марки RENAULT KANGOO, 2003 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 .

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська рішенням від 30 червня 2022 року під головуванням судді Богун О. О. позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя задовольнив частково.

Визнав спільною сумісною власністю подружжя рухоме та нерухоме майно, а саме:

- квартиру, загальною площею 58,8 кв. м, житловою площею 40,7 кв. м, розташовану в АДРЕСА_1 , вартістю 916 384 грн;

- транспортний засіб марки RENAULT KANGOO, 2003 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , вартістю 118 656,00 грн.

Визнав за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири, загальною площею 58,8 кв. м, житловою площею 40,7 кв. м, що розташована в АДРЕСА_1 , вартістю 458 192 грн.

Визнав за ОСОБА_2 право власності на транспортний засіб марки RENAULT KANGOO, 2003 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , вартістю 118 656 грн.

Стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості 1/2 частини транспортного засобу марки RENAULT KANGOO, 2003 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , у розмірі 59 328 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовив.

Скасував заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 02 березня 2021 року.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю відмовив.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення первісного позову місцевий суд встановив, що квартира АДРЕСА_3 та автомобіль RENAULT KANGOO, 2003 року, що на праві власності належать ОСОБА_2 , були придбані під час шлюбу та є спільним майном подружжя. Твердження ОСОБА_2 про те, що зазначене майно було набуте за час шлюбу однак ним на власні кошти та є його особистою власністю, не знайшло свого підтвердження, та спростовується матеріалами справи.

Місцевий суд зауважував, що будь яких доказів, що квартира АДРЕСА_3 та автомобіль RENAULT KANGOO, 2003 року були придбані за кошти саме від продажу квартири за адресою АДРЕСА_2 , право власності на яку належало ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом суду не надано.

Щодо вимог ОСОБА_1 про визнання спільною сумісною власністю подружжя побутової техніки та меблів місцевий суд виходив з того, що нею не надано доказів придбання та наявності побутової техніки та меблів.

У задоволенні позовних вимог про стягнення грошової компенсації вартості 1/2 частини комунальних послуг сплачених ОСОБА_1 за період з серпня 2017 року по серпень 2020 року місцевий суд відмовив з підстав недоведеності понесення зазначених витрат.

Дніпровський апеляційний суд постановою від 18 жовтня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнив частково.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 30 червня 2022 року в частині задоволення позову ОСОБА_1 про визнання квартири АДРЕСА_3 сумісною власністю подружжя та її поділ та в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 про визнання квартири особистою приватною власністю скасував та ухвалив в цій частині нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ квартири відмовив.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання квартири особистою приватною власністю задовольнив.

Визнав особистою приватною власністю ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_3 .

В іншій частині рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 30 червня 2022 року залишив без змін.

Приймаючи оскаржену постанову апеляційний суд виходив з того, що доказів того, що спірна квартира була придбана за спільні кошти позивачем не надано. Даний факт спростований відповідачем, оскільки 25 лютого 2003 року ОСОБА_2 продав, а ОСОБА_3 придбав квартиру, розташовану в АДРЕСА_2 . Продаж квартири здійснено за 117 480 грн.

Право власності на вказану квартиру належало ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченого 01 лютого 2003 року, та свідоцтва про право власності на житло, посвідченого 06 січня 1999 року.

Спірна квартира була придбана ОСОБА_2 14 квітня 2003 року, під час перебування у зареєстрованому шлюбі з позивачем ОСОБА_1 , за 14 004 грн.

Також суд апеляційної інстанції вказував, що місцевий суд дійшов правильного висновку про задоволення вимог в частині визнання права власності на автомобіль за позивачем, та стягнення з нього компенсації вартості 1/2 частини спірного автомобіля.

Крім того ОСОБА_2 в апеляційній скарзі не зазначав про свою незгоду з виплатою компенсації позивачу за 1/2 частину автомобіля, а наголошував на тому, що автомобіль є його особистою приватною власністю. Втім факт того, що автомобіль є його особистою приватною власністю є недоведеним.

Апеляційний суд відхилив доводи апеляційної скарги про те, що за грошові кошти, отримані від продажу квартири, він придбав і спірний автомобіль, як такі що не знайшли свого підтвердження. Спірний автомобіль було зареєстровано за ОСОБА_2 14 червня 2013 року, в той час коли ОСОБА_2 здійснив продаж квартири, розташованої в АДРЕСА_2 , 25 лютого 2003 року. Жодних доказів того, що автомобіль було придбано 14 червня 2003 року, ОСОБА_2 не надано.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У листопаді 2022 року представник ОСОБА_1 - адвокат Войтенко Н. І. звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Дніпровського апеляційного суду від 18 жовтня 2022 рокув якій просить оскаржену постанову скасувати, а рішення місцевого суду залишити в силі.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Наведені в касаційній скарзі доводи містили підставу, передбачену пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження.

У поданій касаційній скарзі представник заявника зазначає, що оскаржена постанова апеляційного суду підлягає скасуванню, адже ним неповно було з`ясовано обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Вказує, що з моменту придбання спірної квартири і до моменту фактичного припинення шлюбних відносин, сторони проживали разом у ній, вели спільне господарство, проводили капітальний ремонт, облаштовували меблями та побутовою технікою.

Договір купівлі-продажу квартири від 14 квітня 2003 року не містить жодних посилань на джерело коштів, за які вона придбана та не містить жодних умов з яких би вбачалося, що квартира придбавалася ОСОБА_2 не в інтересах сім`ї і є його особистою приватною власністю.

Зауважує, що апеляційний суд не надав належної уваги тим обставинам, що спірна квартира була придбана майже через шість місяців після укладення шлюбу, а за період часу з січня 2003 року по квітень 2003 року ОСОБА_1 був отриманий дохід в розмірі 11 906,29 грн, що свідчить про те, що квартира була також придбана і за її кошти.

Жодних доказів того, що купівля квартири була здійснена за особисті кошти ОСОБА_2 суду не надано, а договори купівлі-продажу спірного майна та квартири, отриманої у спадщину укладались не в один і той самий день. Отже підстав для застосування положень статті 57 СК України до спірних правовідносин у апеляційного суду не було.

Вважає, що апеляційний суд не врахував висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19).

Узагальнені доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У поданому у січні 2023 року до Верховного Суду відзиві на касаційну скаргу представник ОСОБА_2 - адвокат Рижик Р. О. у задоволенні касаційної скарги просить відмовити, а оскаржену постанову залишити без змін.

Вказує, що судом апеляційної інстанції надано належну оцінку всім зібраним у справі доказам, натомість ОСОБА_1 не довела, що спірна квартира була набута за спільні кошти.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 05 грудня 2022 року відкрив касаційне провадження у цій справі та витребував з Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська справу № 199/6112/20.

26 грудня 2022 року справа № 199/6112/20 надійшла до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Сторони у справі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 19 жовтня 2002 року.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 26 жовтня 2020 року шлюб між сторонами розірвано.

За час перебування у шлюбі, 14 квітня 2003 року, на підставі договору купівлі-продажу, укладеного між ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_2 , посвідченим приватним нотаріусом Рудкевичем Є. В. та зареєстрованим в реєстрі за № 2651, була придбана квартира АДРЕСА_3 . Право власності на квартиру зареєстровано за ОСОБА_2 .

У 2013 році було придбано автомобіль RENAULT KANGOO, 2003 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , право власності на який зареєстровано за ОСОБА_2 .

Також ОСОБА_1 вказувала про те, що ними було набуто побутову техніку та меблі загальною вартістю 92 600 грн, а саме: кондиціонер спліт GREE 12-2 шт., загальною вартістю 27 000 грн; кондиціонер спліт Laretti 12 - 1 шт., вартістю 14 000 грн; морозильна камера privilege оkо - 1 шт., вартістю 4 100 грн; холодильник SAMSUNG No Frost - 1 шт., вартістю 13 000 грн; мікрохвильова піч Panasonic Grill & Convection - 1 шт., вартістю 2 000 грн; кухня вбудована - 1 шт., вартістю 7 000 грн; телевізор PHILIPS 23"- 24" - 1 шт., вартістю 4 000 грн; ліжко двоспальне - 1 шт., вартістю 4 000 грн; шафа-купе - 2 шт., вартістю 12 500 грн; диван розкладний - 1 шт., вартістю 1 000 грн, диван двомісний розкладний - 1 шт., вартістю 4 000 грн.

25 лютого 2003 року ОСОБА_2 продав, а ОСОБА_3 придбав квартиру, розташовану в АДРЕСА_2 . Продаж квартири здійснено за 117 480 грн.

Право власності на вказану квартиру належало ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом та свідоцтва про право власності на житло (а. с. 101 - 103 том 1).

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до положень частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Верховний Суд зазначає, що основним завданням суду при вирішенні спорів про поділ майна подружжя є вирішення конфлікту між подружжям, тобто здійснення судом своєї базової функції - ухвалення обов`язково рішення, яке безпосередньо припиняє спір, а не виводить його на новий рівень для сторін, які в будь-якому випадку не можуть між собою домовитися.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.

Норми статей 57, 60 СК України встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Відповідно до частини першої статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно з частиною третьою статті 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності; у разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Частиною третьою статті 368 ЦК України визначено, що майно набуте подружжям за час шлюбу є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із статтею 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

У постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11 зазначено, що вирішуючи спір між подружжям про майно необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором або законом. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу й залишає майно у їх спільній частковій власності.

Відповідно до частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Аналіз положень статей 57 та 62 СК України дає підстави для висновку про те, що стаття 57 цього Кодексу визначає правила віднесення майна до об`єктів особистої приватної власності одного з подружжя, тоді як стаття 62 цього Кодексу встановлює спеціальні умови, з настанням яких визначені попередньою нормою об`єкти особистої приватної власності одного з подружжя можуть бути визнані за рішенням суду об`єктами спільної сумісної власності подружжя.

Головним критерієм поділу майна як об`єкта права спільної сумісної власності є припинення правовідносин спільної сумісної власності між колишніми учасниками і припинення відносин спільної власності взагалі (частина третя статті 372 ЦК України); в разі поділу кожен учасник має право одержати в натурі ту частину спільного майна, яка відповідає його частці у спільному сумісному майні.

Відповідно до частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених ЗК України.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, судам необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено частиною першою статті 63, частиною першою статті 65 СК України.

Згідно з нормами сімейного законодавства умовою належності майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Тобто, той із подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів.

Згідно частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц дійшла висновку, що правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї.

Судами попередніх інстанцій було встановлено, що спірна квартира була придбана відповідачем ОСОБА_2 14 квітня 2003 року, під час перебування у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 , за 14 004 грн (а. с. 22 том 1).

25 лютого 2003 року ОСОБА_2 продав, а ОСОБА_3 придбав квартиру, розташовану в АДРЕСА_2 . Продаж квартири здійснено за 117 480 грн. Право власності на вказану квартиру належало ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом та свідоцтва про право власності на житло.

Згідно із частиною першою статті 17 Закону «Про власність», який був чинним на час укладання договору купівлі-продажу спірної квартири, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Частиною 2 статті 112 ЦК Української РСР 1963 року визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток.

За змістом п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист приватної власності» від 22 грудня 1995 року № 29, розглядаючи спори, пов`язані зі спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (стаття 16 Закону «Про власність», стаття 22 КпШС), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю, тощо.

Якщо котрийсь із подружжя зробив вкладення у придбання спільного майна за рахунок майна, яке належало йому до одруження або було одержане ним під час шлюбу в дар, у порядку спадкування, надбане за кошти, що належали йому до шлюбу, або іншого роздільного майна, то ці вкладення (в тому числі вартість майна до визнання його спільною сумісною власністю на підставі статті 25 КпШС) мають враховуватися при визначенні часток подружжя у спільній сумісній власності (стаття 28 КпШС).

Відповідно до частини першої статті 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного із них. Такі ж положення закріплені у статті 57 СК України.

Апеляційний суд, здійснивши оцінку зібраних у справі доказів дійшов висновку про те, що ОСОБА_2 довів, що спірну квартиру він придбав за грошові кошти, отримані від продажу належної йому квартири.

Суд апеляційної інстанції вказував, що цей факт спростований відповідачем, оскільки 25 лютого 2003 року ОСОБА_2 продав, а ОСОБА_3 придбав квартиру, розташовану в АДРЕСА_2 . Продаж квартири здійснено за 117 480 грн. Право власності на вказану квартиру належало ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченого 01 лютого 2003 року, та свідоцтва про право власності на житло, посвідченого 06 січня 1999 року.

Колегія суддів зазначає, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у попередній редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Таким чином, оскільки порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

З огляду на вищенаведене та з урахуванням того, що оцінку доказів зроблено як судом першої так і судом апеляційної інстанції та з урахуванням приписів частини першої статті 400 ЦПК України колегія суддів погоджується із висновком апеляційного суду про те, що ОСОБА_2 доведено, що спірну квартиру він придбав за грошові кошти, отримані від продажу належної йому квартири.

Вищенаведеним спростовуються аргументи касаційної скарги в частині відсутності підстав для визнання особистою приватною власністю ОСОБА_2 спірної квартири.

Аргументи касаційної скарги про те, що апеляційний суд не надав належної уваги тим обставинам, що спірна квартира була придбана майже через шість місяців після укладення шлюбу, а за період часу з січня 2003 року по квітень 2003 року ОСОБА_1 був отриманий дохід в розмірі 11 906,29 грн, що свідчить про те, що квартира була також придбана і за її кошти колегія суддів відхиляє, оскільки наведене спростовується правильними висновками суду апеляційної інстанції та матеріалами справи.

Доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд не врахував висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19) колегія суддів відхиляє. оскільки у наведеній представником заявника постанові Велика Палата Верховного Суду підтримала правовий висновок Верховного Суду України щодо солідарної відповідальності подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї, визначивши, що при вирішенні спору про порядок виконання колишнім подружжям зобов`язань, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї, якщо питання про поділ цих зобов`язань не було зі згоди кредитора вирішене при поділі спільного майна цього подружжя, суди повинні керуватися тим, що подружжя має відповідати за такими зобов`язаннями солідарно усім своїм майном. Якщо один із колишнього подружжя в повному обсязі виконав зобов`язання, то він у порядку частини першої статті 544 ЦК України має право на зворотну вимогу (регрес) до іншого з подружжя у відповідній частині.

У вказаній справі ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики, звернення стягнення на майно у рахунок погашення боргу, стягнення неустойки (пені).

Таким чином, відсутні підстави вважати, що апеляційний суд у справі, що переглядається, не врахував висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладені у наведеній як приклад постанові касаційного суду, оскільки у цій постанові, та у справі, що є предметом перегляду, відмінними є, зокрема, підстави, предмети позовів та встановлені фактичні обставини.

Аргументи касаційної скарги про відсутність висновків Верховного Суду щодо наявності підстав для віднесення об`єкта нерухомого майна до особистої приватної власності дружини (чоловіка) за умови одночасної наявності декількох факторів: придбання майна у шлюбі; продаж одним із подружжя спадкового майна незадовго до придбанням подружжям спірного майна; наявність на момент придбання подружжям спірного майна доходу, отриманого внаслідок спільної праці подружжя , достатнього для придбання спірного майна; відсутність у договорі купівлі-продажу спірного майна, які б визначали джерело походження коштів, за які таке майно було придбане, та умов, які б визначали джерело походження коштів, за які таке майно придбана та умов, які б визначали належність спірного майна до особистої приватної власності одного з подружжя колегія суддів відхиляє з огляду на таке.

Верховний Суд у постанові від 08 серпня 2022 року у справі № 759/23368/19 виклав правовий висновок, де зазначено, що якщо котрийсь із подружжя зробив вкладення у придбання спільного майна за рахунок майна, яке належало йому до одруження або було одержане ним під час шлюбу в дар, у порядку спадкування, надбане за кошти, що належали йому до шлюбу, або іншого роздільного майна, то ці вкладення (в тому числі вартість майна до визнання його спільною сумісною власністю на підставі статті 25 КпШС) мають враховуватися при визначенні часток подружжя у спільній сумісній власності (стаття 28 КпШС).

Отже колегія суддів доходить висновку, що означений аргумент касаційної скарги не заслуговує на увагу.

Інші доводи касаційної скарги спростовуються встановленими судами попередніх інстанцій фактами і обставинами, а також змістом правильно застосованих до спірних правовідносин норм матеріального закону.

Оскільки касаційна скарга не містить доводів у частині відмови в задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 , то в цій частині судове рішення не переглядаються.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржену постанову без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків апеляційного суду не спростовують.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, нема.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Дніпровського апеляційного суду від 18 жовтня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. В. Литвиненко

А. І. Грушицький

Є. В. Петров