ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6196/23 Справа № 209/3194/21 Суддя у 1-й інстанції - Лобарчук О.О. Суддя у 2-й інстанції - Халаджи О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 вересня 2023 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

судді-доповідача Халаджи О. В.

суддів: Канурної О.Д., Космачевської Т.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами, у письмовому провадженні у м. Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 19 квітня 2023 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про відшкодування моральної та матеріальної шкоди (суддя першої інстанції Лобарчук О.О. повний текст рішення складено 24 квітня 2023 року),

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2021 року позивач ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_6 звернувся до Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про відшкодування моральної та матеріальної шкоди, в якому просив стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача відшкодування моральної шкоди у розмірі 50000 гривень та матеріальної шкоди у розмірі 147039,22 гривень.

Рішенням Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 19 квітня 2023 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про відшкодування моральної та матеріальної шкоди відмовлено.

Із вказаним рішенням суду не погодився позивач та через свого представника подав апеляційну скаргу, вважає, що воно підлягає скасуванню через невідповідність висновків викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права та невірне застосування норм матеріального права.

В обґрунтвання скарги зазначає, що наявні в матерілах справи докази листування між ОСОБА_7 з позивачем свідчать, про те, що вона була не проти спілкування, позитивно реагувала на квіти, на компліменти від позивача, цікавилась особистим життям позивача, розповідала про своє особисте життя.

Вказує на те, що позивач не здійснював будь-яких протиправних дій відносно відповідачів або ОСОБА_7 . Відповідачі неодноразово викликали поліцію як у м. Кам`янське так і у м. Дніпро. Два рази за такими викликами позивача було доставлено до відділення поліції Жодних кримінальних проваджень або адміністративних справ відносно позивача порушено не було, з боку відповідачів не заявлено будь-яких цивільних позовів до позивача щодо захисту своїх прав.

Наголошує на тому, що судом першої інстанції неодноразово відмовлено у задоволенні заяви про допит в якості свідка ОСОБА_7 .

Судом першої інстанції не враховані докази, надані стороною позивача та проігнорована пропозиція позивача щодо укладення мирової угоди і небажання відповідачів допомогти своїй доньці ОСОБА_7

ОСОБА_2 просив рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 19 квітня 2023 року скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Відповідно до частини 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою «Апеляційне провадження».

Згідно частини 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За таких обставин, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13.ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами,якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

В даній справі ціна позову становить 197039,22 гривень. тобто менше ста розмірів прожиткового мінімуму, (2684*100=268400), а тому розгляд справи можливий в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що вона не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 4 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідачі весь час знаходилися в стані постійного стресу, адже Позивач постійно приїжджав до різних їх родичів, сусідів, збирав про них інформацію (місце проживання, номери телефонів, про що також свідчить листування). Позивач також проводив біля їх домівок багато часу, що змушувало їх відчувати постійний дискомфорт та порушувало нормальні життєві зв`язки родини ОСОБА_8 , та змушувало їх звертатися постійно до органів поліції для свого захисту. Цей факт підтвердили свідки, які були заслухані у судовому засідані ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , матеріалами справи, які були витребувані у Кам`янського районного управління поліції Головного управління національної поліції у Дніпропетровській області, та зазначено у рішенні Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 12.07.2021 року.

Відмовляючі в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем не доведено факт заподіяння йому відповідачами моральної або матеріальної шкоди.

Апеляційний суд погодужється з даним висновком суду першої інстанції.

Стаття 21 Конституції України, яка передбачає заборону втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини, порушення норм ст.182 Кримінального кодексу України, яке полягає у незаконному збиранні, зберіганні, використанні,поширенні конфіденційної інформації про особу, ст. 11 Закону України Про інформацію згідно якого не допускаються збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та захисту прав людини. До конфіденційної інформації про фізичну особу належать, зокрема, дані про її національність, освіту, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров`я, а також адреса, дата і місце народження.

Частину четверту статті 23 Закону України "Про інформацію" треба розуміти так, що забороняється не лише збирання, а й зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її попередньої згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту, прав та свобод людини. До конфіденційної інформації, зокрема, належать свідчення про особу (освіта, сімейний стан, релігійність, стан здоров`я, дата і місце народження, майновий стан та інші персональні дані).

Особистим життям фізичної особи є її поведінка у сфері особистих, сімейних, побутових, інтимних, товариських, професійних, ділових та інших стосунків поза межами суспільної діяльності, яка здійснюється, зокрема, під час виконання особою функцій держави або органів місцевого самоврядування. Конституційний Суд України у своєму рішенні виходить з того, що неможливо визначити абсолютно всі види поведінки фізичної особи у сферах особистого та сімейного життя, оскільки особисті та сімейні права є частиною природних прав людини, які не є вичерпними‚ і реалізуються в різноманітних і динамічних відносинах майнового та немайнового характеру, стосунках, явищах, подіях тощо. Право на приватне та сімейне життя є засадничою цінністю, необхідною для повного розквіту людини в демократичному суспільстві, та розглядається як право фізичної особи на автономне буття незалежно від держави, органів місцевого самоврядування, юридичних і фізичних осіб (абзаци другий, четвертий підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини).

Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Жашківської районної ради Черкаської області щодо офіційного тлумачення положень частин першої, другої статті 32, частин другої, третьої статті 34 Конституції України від 20 січня 2012 року № 2-рп/2012.

Таким чином, Конституційний Суд України вважає, що перелік даних про особу, які визнаються як конфіденційна інформація, не є вичерпним. (абзац шостий підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини).

Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Жашківської районної ради Черкаської області щодо офіційного тлумачення положень частин першої, другої статті 32, частин другої, третьої статті 34 Конституції України від 20 січня 2012 року № 2-рп/2012).

Системний аналіз положень частин першої, другої статті 24, частини першої статті 32 Конституції України дає підстави Конституційному Суду України вважати, що реалізація права на недоторканність особистого і сімейного життя гарантується кожній особі незалежно від статі, політичних, майнових, соціальних, мовних чи інших ознак, а також статусу публічної особи, зокрема державного службовця, державного чи громадського діяча, який відіграє певну роль у політичній, економічній, соціальній, культурній або іншій сфері державного та суспільного життя.

Таким чином, Конституційний Суд України, даючи офіційне тлумачення частин першої, другої статті 32 Конституції України, вважає, що інформація про особисте та сімейне життя особи (персональні дані про неї) це будь-які відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована, а саме: національність, освіта, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров`я, матеріальний стан, адреса, дата і місце народження, місце проживання та перебування тощо, дані про особисті майнові та немайнові відносини цієї особи з іншими особами, зокрема членами сім`ї, а також відомості про події та явища, що відбувалися або відбуваються у побутовому, інтимному, товариському, професійному, діловому та інших сферах життя особи, за винятком даних стосовно виконання повноважень особою, яка займає посаду, пов`язану зі здійсненням функцій держави або органів місцевого самоврядування. Така інформація про фізичну особу та членів її сім`ї є конфіденційною і може бути поширена тільки за їх згодою, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. (абзаци третій, п`ятий підпункту 3.3 пункту 3 мотивувальної частини)

Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Жашківської районної ради Черкаської області щодо офіційного тлумачення положень частин першої, другої статті 32, частин другої, третьої статті 34 Конституції України від 20 січня 2012 року № 2-рп/2012.

Положення частини другої статті 32 Основного Закону України передбачають вичерпні підстави можливого правомірного втручання в особисте та сімейне життя особи (в тому числі й тієї, яка займає посаду, пов`язану з функціями держави або органів місцевого самоврядування, та членів її сім`ї). Такими підставами є: згода особи на збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації стосовно неї, а також, у разі відсутності такої згоди, випадки, визначені законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Даючи офіційне тлумачення положень частин першої, другої статті 32 Конституції України у системному зв`язку з частиною другою статті 34 цієї Конституції, Конституційний Суд України дійшов висновку, що збирання, зберігання, використання та поширення державою, органами місцевого самоврядування, юридичними або фізичними особами конфіденційної інформації про особу без її згоди є втручанням в її особисте та сімейне життя, яке допускається винятково у визначених законом випадках і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. (абзаци третій, четвертий пункту 5 мотивувальноїчастини). Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Жашківської районної ради Черкаської області щодо офіційного тлумачення положень частин першої, другої статті 32, частин другої, третьої статті 34 Конституції України від 20 січня 2012 року № 2-рп/2012.

Відповідно до ст. 8 Європейської конвенції, кожен має право на повагу до приватного і сімейного життя, житла і таємниці кореспонденції. Частиною 2 цієї статті передбачено, що органи державної влади у демократичному суспільстві не можуть втручатися у здійснення цього права інакше, ніж згідно з законом і у випадку необхідності в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб. Право на приватність гарантується і в Україні. Зокрема, ст. 30 Конституції України захищає територіальну приватність (недоторканність житла), ст. 31 комунікаційну приватність (таємниця листування, телефонних розмов, телеграфна та інша кореспонденція), ст. 32 інформаційну приватність («ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України», «не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди»), а ст. 28 деякі аспекти фізичної приватності («жодна людина без її вільної згоди не може бути піддана медичним, науковим чи іншим дослідам»).

Подальшу деталізацію цих прав містить цивільне законодавство.

Згідно з ч. 3 ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Тлумачення положень статей 11 та 23 ЦК України дозволяє зробити висновок, що за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: 1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; 2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди.

У пунктах 3, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року роз`яснено судам, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема, у порушенні права власності.

Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача та вина останнього в її заподіянні. Зокрема, підлягають з`ясуванню наступні обставини: чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Виходячи з положень 16 та 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства.

Відповідно до статті 302 ЦК поширення інформації про особисте життя фізичної особи без її згоди не допускається, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Фізична особа має право на таємницю листування, телеграм, телефонних розмов, телеграфних повідомлень та інших видів кореспонденції, що передбачено частиною 1 статті 306 ЦК.

Разом з тим, правилами частини 4 статті 306 ЦК передбачено, що кореспонденція, яка стосується фізичної особи, може бутидолучена досудової справи уразі,якщо вній містятьсядокази,що маютьзначення длявирішення справи. Інформація, яка міститься в такій кореспонденції, не підлягає розголошенню.

Охорона інтересів фізичної особи, яка зображена на фотографіях, здійснюється за правилами статті 308 ЦК.

Частиною 3 цієї норми передбачено, що фотографія може бути розповсюджена без дозволу фізичної особи, яка зображена на ній, якщо це викликано необхідністю захисту, зокрема, інтересів інших осіб.

За правилами цивільного судочинства доказами є будь-які дані,на підставіяких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів),що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи,та інших обставин,які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються,зокрема, письмовими, речовими і електронними доказами (стаття 76 ЦПК);

Електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи, в тому числі текстові документи та фотографії, веб-сайти (сторінки), текстові повідомлення. Такі дані можуть зберігатися, зокрема, в мережі Інтернет (частина 1 статті 100 ЦПК).

Згідно зі статтею 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

За правиламичастини 1 статті 191ЦПК відповідачмає правонадіслати суду відзив на позовну заяву і всі письмові та електронні докази, що підтверджують заперечення проти позову.

Разом з тим, норми цивільно-процесуального законодавства передбачають обмеження у реалізації загального принципу гласності судового процесу щодо оголошення та дослідження змісту особистих паперів, листів, записів телефонних розмов, телеграм та інших видів кореспонденції.

Так, відповідно до приписів частини 8 статті 7 та частини 1 статті 236 ЦПК зміст особистих паперів, листів, записів телефонних розмов, телеграм та інших видів кореспонденції фізичних осіб може бути досліджений у відкритому судовому засіданні або оголошений за клопотанням учасника справи лише за згодою осіб, визначенихЦивільним кодексом України.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що втручання в особисте та сімейне життя людини, недоторканість якого гарантована нормами міжнародного та національного законодавства, в тому числі шляхом поширення конфіденційної інформації про неї, є виправданим, якщо здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві, зокрема, для захисту прав і свобод інших осіб.

Кореспонденція особи, таємниця якої є складовою недоторканості особистого та сімейного життя, може бути належним доказом у справі, якщо містить докази, що мають значення для справи (частина 4 статті 306 ЦПК). Аналогічний правовий підхід застосовується і щодо можливості долучення до справи фотознімків, які, зокрема, стосуються сімейного життя цієї особи (частини 3 статті 308 ЦК).

З урахуванням викладених обставин, апеляційний суд дійшов висновку, що позивачем не доведено факт завдання йому моральної чи матеріальної шкоди.

З матеріалів справи вбачається, що позивач за власним бажанням приїздив до України з метою розшуку ОСОБА_7 , остання не мала наміру та бажання спілкуватись з позивачем, та у своїй заяві зазначила, що відчуває неприязне відношення до позивача ОСОБА_1 у зв`язку з його багаторічним психологічним переслідуванням особисто її та членів родини відповідачів за його численними позовами, а також незаконним збором особистої інформації про неї та членів її родини.

Дані обставини підтрведжуються матеріалами справи, а саме роздруківкою із соціальних мереж в якій позивачем було оголошено винагороду за адресу ОСОБА_11 , та надання йому інформації про її родину, а тому апеляційний суд погодужється з судом першої інстанції, що саме через дії позивача відповідачі знаходились у постійному стресі, через переслідування позивача.

Апеляційний суд не вбачає підстав для задоволення позову, оскільки матеріалами справи не встановленно, що відповідачі своїми діями завдали позивачу шкоду.

Доводи скарги, що ОСОБА_7 відмовилась давати свідчення у суді є безпідставними, оскільки таке право особи гарантовано статтею 63 Конституцією України.

Також апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги стосовно доводів, що відповідачами проігнорована мирова угода є безпідставними, оскільки мирова угоди укладається для врегулювання спору, а в даному випадку позивач пропонував відповідачам надати згоду на виїзд ОСОБА_7 за межі країни.

Отже, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував та є однаковими з доводами які були викладені у позовній заяві.

Суд першої інстанції повно та всебічно перевірив обставини справи, дав їм належну оцінку та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для скасування рішень суду в межах доводів апеляційної скарги не має.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи зазначене, апеляційні скарги відповідачів слід залишити без задоволення, а судове рішення - без змін.

Керуючись статтями 374, 375, 382, 383 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 19 квітня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді: О. В. Халаджи

О.Д.Канурна

Т.В. Космачевська