Справа № 344/722/22
Провадження № 22-ц/4808/601/23
Провадження № 22-ц/4808/656/23
Головуючий у 1 інстанції Бабій О. М.
Суддя-доповідач Фединяк В.Д.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2023 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів:

головуючого Фединяка В.Д. ( суддя-доповідач)

суддів: Василишин Л.В., Максюти І. О.

секретаря Мельник О.В.

з участю представника ОСОБА_1 адвоката Волосянка Р.О.

Каваки Д. С. її представника адвоката Шкурлатовської Г.І., яка представляє також інтереси ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , до якої приєдналась ОСОБА_3 та апеляційну скаргу ОСОБА_4 , до якої приєдналась ОСОБА_2 на рішення Івано-Франківського міського суду від 27 лютого 2023 року, ухвалене в складі судді Бабій О.М. в м. Івано-Франківську, повний текст складено 08 березня 2023 року та апеляційної скарги ОСОБА_4 на додаткове рішення Івано-Франківського міського суду від 22 березня 2023 року, ухвалене в складі судді Бабій О.М. в м. Івано-Франківську у справі за позовом ОСОБА_3 та ОСОБА_1 до ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідачів: Управління з питань державного архітектурно-будівельного контролю Івано-Франківської міської ради про усунунення перешкоди у користуванні земельною ділянкою шляхом демонтажу огорожі, вольєра та знесення самочинно побудованого гаражу,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2022 року ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 звернулись в суд з позовом до ОСОБА_4 та ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом демонтажу огорожі, вольєра та знесення самочинно побудованого гаражу.

В обґрунтування заявлених вимог зазначали, що сторони є співвласниками чотирьох квартирного житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 . ОСОБА_2 та ОСОБА_4 є співвласниками квартири АДРЕСА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_5 є співвласниками квартири АДРЕСА_3 , ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_4 , ОСОБА_4 є власницею квартири АДРЕСА_5 . Будинок знаходиться на земельній ділянці площею 0,0621 га., кадастровий номер :20:001:0290, яка передана у спільну сумісну власність співвласникам будинку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. Незважаючи на те, що позивачі та відповідачі є співвласниками земельної ділянки, відповідачі чинять позивачам перешкоди в користуванні земельною ділянкою, яка передана у спільну сумісну власність співвласникам будинку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. Так, без згоди позивачів відповідачі встановили з бічної сторони будинку огорожу, якою повністю перекрили доступ (прохід) до стіни будинку, відгородили частину спільної земельної ділянки шляхом встановлення бетонного фундаменту, на якому встановили металічні стовпчики, між якими натягнули сітку-рабицю, це створює незручності для заїзду транспортного засобу на подвір`я будинку. Також встановили вольєр, в якому сім`я відповідачів в минулому утримувала велику собаку. Крім того, ОСОБА_4 на земельній ділянці самочинно збудувала цегляну господарську споруду - гараж, чим обмежила доступ до користування всією площею земельної ділянки. Просили зобов`язати ОСОБА_4 та ОСОБА_2 усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою площею 0,0621 га., кадастровий номер :20:001:0290, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом: демонтажу огорожі (фундаменту і сітки) встановленої з боку фасадної частини будинку, між стіною будинку і огорожею, яка встановлена по межі земельної ділянки вказаного будинку і землі загального користування; демонтажу огорожі (фундаменту, металевих стовпчиків, сітки-рабиці) встановленої позаду будинку (на подвір`ї вказаного будинку); демонтажу вольєра; знесення самочинного побудованого на вказаній земельній ділянці гаражу.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 05 квітня 2022 року залучено до участі у розгляді справи за позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 до ОСОБА_4 та ОСОБА_2 про зобов`язання усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою шляхом демонтажу огорожі, вольєра та знесення самочинно побудованого гаражу, третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідачів: Управління з питань державного архітектурно-будівельного контролю Івано-Франківської міської ради

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 27 вересня 2022 року провадження у справі за позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та ОСОБА_1 до ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідачів: Управління з питань державного архітектурно-будівельного контролю Івано-Франківської міської ради про зобов`язання усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою шляхом демонтажу огорожі, вольєра та знесення самочинно побудованого гаражу закрито в частині вимог ОСОБА_5 .

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 27 лютого 2023 позов ОСОБА_3 та ОСОБА_1 до ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідачів: Управління з питань державного архітектурно-будівельного контролю Івано-Франківської міської ради про зобов`язання усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою шляхом демонтажу огорожі, вольєра та знесення самочинно побудованого гаражу задоволено частково. Зобов`язано ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , усунути ОСОБА_3 та ОСОБА_1 перешкоди у користуванні земельною ділянкою кадастровий номер :20:001:0290 площею 0,0621 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 шляхом:

-демонтажу огорожі (фундаменту і сітки) встановленої з боку фасадної частини будинку АДРЕСА_1 , між стіною будинку і огорожею, яка встановлена по межі земельної ділянки вказаного будинку і землі загального користування ( АДРЕСА_1 );

-демонтажу огорожі (фундаменту, металевих стовпчиків, сітки-рабиці) встановленої позаду будинку (на подвір`ї вказаного будинку);

-демонтажу вольєра.

Стягнуто з ОСОБА_4 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 та ОСОБА_1 судовий збір в розмірі по 496 гривень 20 коп. з кожного.

В задоволенні решти вимог позову відмовлено.

Додатковим рішенням Івано-Франківського міського суду від 22 вересня 2023 року стягнуто з ОСОБА_4 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі по 2000 грн з кожного.

Стягнуто з ОСОБА_4 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на професійну правничу допомогу у розмірі по 3200 грн з кожного.

Додатковим рішенням Івано-Франківського міського суду від 22 вересня 2023 року стягнуто з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі по 2750 грн з кожного.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_4 , до якої приєдналась ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій ставиться питання про скасування оскаржуваного рішення суду, з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову, посилаючись на те, що суд неповно з`ясував обставини справи, допустив порушення норм матеріального та процесуального права, тому постановив незаконне рішення. Вказує, що судом першої інстанції не взято до уваги погодження всіма сторонами використання спільної земельної ділянки та затвердженого Плану розподілу прибудинкової території. Таким розподілом всі співласники узгодили між собою право користування земельною ділянкою та виділені частини земльної ділянки для користування власниками відповідних квартир для власних потреб. Так, позивачка ОСОБА_3 розмістила сарай та гараж, тобто реалізувала своє право на використання спільної земельної ділянки. Встановлення і використання нею вольєра здійснено згідно з Планом розподілу. Таким чином, демонтаж споруди порушує її право на користування як співласником земельноюділянкою. Що стосується демонтажу огорожі з фасадної сторони будинку, то такої перешкоди не існує. Огорожа встановлена на бетонний камінь(поребрик), тому висновок суду про демонтаж фундаменту огорожі та самої огорожі є передчасним та відповідає обставинам справи. Крім того, набуття ОСОБА_1 права власності на квартиру не є підставою виникнення у нього право на земельну ділянку багатоквартирного будинку, що передбачено вимогами ст. 42 ЗК України.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 до якого приєдналась ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій ставить питання про скасування оскаржуваного рішення суду, з ухваленням нового про задоволення позову в повному розмірі, посилаючись на те, що суд неповно з`ясував обставини справи, допустив порушення норм матеріального та процесуального права, тому постановив незаконне рішення. Вказує, що висновок суду в частині відмови у задоволенні позову про знесення самочинно збудованого гаражу є передчасним, оскільки матеріалами справи та підтверджено показаннями свідків про встановлення самочинного гаражу. Так, у журналі обмірів Івано-Франківським ОБТІ 19.05.1976 проставлено відмітку про погашення, що свідчить про знесення господарських будівель на зазначеній земельній ділянці. Також, згідно оціночного опису, ескізу, журналу зовнішніх обмірів, сарай (літ. В) мав площу 7,44 кв.м., матеріал стін - цегла. 3 долученого до матеріалів справи витягу з ДЗК про земельну ділянку вбачається, що площа ділянки під сараями (гаражами) ОСОБА_3 та ОСОБА_6 складає 0,0041 га, тобто 41,0 кв.м. Згідно промірів з плану розподілу прибудинкової території (копія долучена до матеріалів справи), площа сараю (гаража) ОСОБА_2 становить 17,82 кв.м. (3,30 кв.м. - ширина;5,40 кв.м.довжина). Долученими до матеріалів справи фото підтверджується, що спірний сарай (гараж) побудований частково з шлакоблоків. Вищевказані докази в сукупності спростовують твердження представника відповідачки ОСОБА_2 про те, що самочинно збудований сарай (гараж) є будівлею сарая під літ. «В», яка збудована ще в 1947 році, а з фотокарток, які долучені до матеріалів справи, чітко вбачається, що гараж не є дерев`яним, а його стіни змуровані із шлакоблоків. Однак цим доказам та обставинам суд першої інстанції не надав будь-якої оцінки. Крім того, факт незаконності самочинно встановленого гаражу на спільній земельній ділянці також підтверджується відсутністю правовстановлюючих документів на нього, а також письмовими поясненнями залученої до участі в справі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідачів - Управління з питань державного архітектурно-будівельного контролю Івано-Франківської міської ради.

Не погоджуючись з додатковим рішенням ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, в якій ставить питання про скасування додаткового рішення та залишити заяву позивачів без розгляду. Вказує, що в межах 5-ти денного строку для подання доказів щодо витрат на правову допомогу, позивачем ОСОБА_7 та представником позивачки ОСОБА_3 - адвокатом Круцем В.М. не було подано до суду відповідні докази. Такі докази подані 15 березня 2023 року, рішення прийняте 27 лютого 2022 року. В зв`язку з порушенням порядку та строків для подання відповідних доказів, відсутні підстави для розгляду поданих документів. Тому, заяву позивача ОСОБА_1 та заяву представника позивачки ОСОБА_3 суд першої інстанції повинен був залишити без розгляду, так як докази були надані ними поза межами строку, встановленого ч. 8 ст. 141 ЦІК України.

21 квітня 2023 року начальник Управління з питань державного архітектурно-будівельного контролю Івано-Франківської міської ради Семків О. подав відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якому доводи апеляційної скарги спростовує, вказує, що рішення суду є законним та обґрунтованим. Вимоги про знесення самочинного гаражу є передчасним, оскільки чинним законодавством передбачено особливий порядок знесення самочинно збудованого об`єкту, з відповідною процедурою визнання такого об`єкта самочинним. Перевірка вказаного об`єкта посадовими особами Управління не проводилась та такі заходи державного контролю та нагляду тимчасово припинені у зв`язку з воєнним станом. Крім того, обов`язковому знесенню об`єкт будівництва підлягає у випадках, якщо такий об`єкт побудовано на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети та/або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи. В усіх інших випадках знесенню передує встановлення можливості перебудови об`єкта будівництва.

24 квітня 2023 року ОСОБА_4 , ОСОБА_2 подали відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якому доводи апеляційної скарги заперечили. Вказують, що твердження апелянта про відсутність правовстановлюючого документа на даний гараж (сарай), є недоречним, так як вказана обставина справи теж була з`ясована при розгляді справи в суді першої інстанції, та встановлено, що відповідно до ст. 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (в редакції 1997 р. чинній на час приватизації квартир жильцями буд. АДРЕСА_1 ) власники квартир багатоквартирних будинків та житлової площі в гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень будинку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов`язані брати участь у загальних витратах, пов`язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитках.Таким чином, вимога про знесення гаражу є необгрунтована та не мотивована належними доказами.

25 квітня 2023 року ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому доводи апеляційної скарги ОСОБА_4 заперечив. Вказує, що спільне майно багатоквартирного будинку є спільною сумісною власністю співвласників. Спільне майно багатоквартирного будинку не може бути поділено між співвласниками і такі співвласники не мають право на виділення в натурі частки із спільного майна. Тому встановлення гаражу є самочинним і порушує його право на користування спільною земельною ділянкою. Таким чином, судом першої інстанції вірно встановлено порушення прав позивачів на користування спільною земельною ділянкою та зобов`язано усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 адвоката Волосянко Р.О. підтримав доводи апеляційної скарги ним поданої , просить їх задовольнити, апеляційну скаргу ОСОБА_4 не визнає, вважає, що вказану скаргу необхідно відхилити.

ОСОБА_4 її представника адвокат Шкурлатовська Г.І., яка представляє також інтереси ОСОБА_2 апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 не визнають, доводи апеляційної скарги нею поданої підтримують, просять їх задовольнити.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст. 367 ЦПК України наведені у скарзі доводи, апеляційний суд дійшов наступного висновку.

Згідно вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі, які є співвласниками та власниками кв. АДРЕСА_3 та АДРЕСА_5 на прибудинковій території зазначеного будинку самовільно встановили огорожу (сітку) з боку фасадної частини будинку, між стіною будинку і огорожею, яка встановлена по межі земельної ділянки вказаного будинку і землі загального користування; огорожу (металеві стовпчики, сітку-рабицю) позаду будинку (на подвір`ї); вольєр без згоди співвласників багатоквартирного будинку, співвласників земельної ділянки. Спростування такому відповідачами, їх представником не надано суду.З огляду на вищенаведені правові норми та встановлені обставини справи, вимоги позивачів про демонтаж огорожі (фундаменту і сітки) встановленої з боку фасадної частини будинку, між стіною будинку і огорожею, яка встановлена по межі земельної ділянки вказаного будинку і землі загального користування; демонтаж огорожі (фундаменту, металевих стовпчиків, сітки-рабиці), встановленої позаду будинку (на подвір`ї вказаного будинку); демонтажу вольєра підлягають до задоволення. Щодо позовних вимог про зобов`язання відповідачів усунути перешкоди шляхом знесення самочинного побудованого на вказаній земельній ділянці гаража, то суду не надано належних та допустимих доказів того, що гараж збудований відповідачами чи ними здійснена його перебудова. Відтак, вказана вимога позивачів не підлягає до задоволення.

Ухвалене судом першої інстанції рішення щодо часткового задоволення позову ОСОБА_3 та ОСОБА_1 до ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідачів: Управління з питань державного архітектурно-будівельного контролю Івано-Франківської міської ради про зобов`язання усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою шляхом демонтажу огорожі, вольєра та знесення самочинно побудованого гараж не відповідає вимогам закону і матеріалам справи. Додаткове рішення рішення як невід`ємна частина основного рішення також не відповідає вимогам закону.

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом, що ОСОБА_8 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 є співвласниками земельної ділянки площею 0,0621 га, кадастровий номер :20:001:0290, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить їм на праві спільної сумісної власності, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно (т. 2 а.с.38).

Співвласниками квартири АДРЕСА_7 з 16.12.1997 були :

ОСОБА_9 , ОСОБА_2 , ОСОБА_10 , яка у зв`язку з одруженням змінила прізвище на ОСОБА_11 , що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло, видане агентством по приватизації державного житлового фонду (т. 1 а.с.15,);

23.10.2002 ОСОБА_9 подарував свою частку у квартирі ОСОБА_10 , що підтверджується копією договору дарування (т. 1 а.с.16)

13.06.2015 ОСОБА_2 стала власником 43/100 частин квартири після смерті чоловіка ОСОБА_9 , що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за законом від 13.06.2015 та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ( т. 1 а.с.17, 18).

Власником квартири АДРЕСА_5 є ОСОБА_4 , що підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (т. 1 а.с.20).

ОСОБА_3 та ОСОБА_12 є співвласниками квартири АДРЕСА_8 з 02.06.1998, що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло, видане агентством приватизації (т.1 а.с.8).

Згідно договору купівлі - продажу квартири від 15 листопада 2019 року ОСОБА_8 продала, а покупець ОСОБА_1 прийняв у власність квартиру АДРЕСА_4 (а.с.10).

Отже, власником квартири АДРЕСА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 15.11.2019 є ОСОБА_1 , що підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (т. 1 а.с.10-11, 12).

25 червня 2020 року ОСОБА_8 на випадок смерті заповіла свою частку земельної ділянки кадастровий номер :20:001:0290, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_1 (т.1 а.с.13).

За згодою співвласників житлового будинку по АДРЕСА_1 проведено розподіл щодо користування прибудинковою територією цього будинку, що підтверджується планом розподілу виготовленим ПП « ГЕО» в 2014, зокрема планом розподілу прибудинкової території між ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_8 , ОСОБА_4 встановлено за : АДРЕСА_2 закріплено - 0,0095 га; АДРЕСА_3 - 0,0065 га, АДРЕСА_4 - 0,0078 га, АДРЕСА_5 - 0,0079 га., у спільному користуванні 0,0106 га, на якому також розміщені господарські споруди побудовані до 2014 року і спору щодо користування прибудинковою територією та господарськими споруданим між спірвласниками житлового будинку по АДРЕСА_1 не виникало ( т. 1 а.с.65) .

В той же час ОСОБА_1 у позовній заяві посилається на те, що набув право на земельну ділянку на підставі ч.1 ст. 120 Земельного кодексу України, оскільки набув право власності на квартиру у будинку.

Відтак, спір цій справі щодо користування прибудинковою територією житлового будинку по АДРЕСА_1 виник після того, як на підставі договору купівлі-продажу від 15.11.2019 ОСОБА_1 став власником квартири АДРЕСА_4 .

Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина перша статті 4 ЦПК України).

За статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Згідно із частиною першою статті 15, частиною першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За загальним правилом (ч. 1 ст. 13ЦПК України) суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог ст.ст.12,81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою устатті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Відповідно до статті 41 Конституції України, статті 321 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до змісту статті 89 ЗК України та глави 26 розділу І книги третьої ЦК України, спільною сумісною власністю є спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності.

У спільній сумісній власності може перебувати земельна ділянка співвласників жилого будинку та співвласників багатоквартирного будинку, які мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частини.

Частина третя статті 89 ЗК України визначає, що володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою спільної сумісної власності здійснюється за договором або за законом.

Згідно із частиною четвертою, п`ятою статті 89 ЗК України співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки, крім випадків, установлених законом.

Поділ земельної ділянки, яка є у спільній сумісній власності, з виділенням частки співвласника, може бути здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом.

Згідно із статтею 42 ЗК України (у редакції, чинній на момент набуття ОСОБА_1 квартири у багатоквартирному будинку) земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні жилі будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території державної або комунальної власності, надаються в постійне користування підприємствам, установам і організаціям, які здійснюють управління цими будинками. У разі приватизації громадянами багатоквартирного жилого будинку відповідна земельна ділянка може передаватися безоплатно у власність або надаватись у користування об`єднанню власників. Порядок використання земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні жилі будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначається співвласниками. Розміри та конфігурація земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні жилі будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначаються на підставі проектів розподілу території кварталу, мікрорайону та відповідної землевпорядної документації.

Із аналізу цільового призначення земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні жилі будинки, та норм статті 42 ЗК України вбачається, що земельна ділянка належить співвласникам жилого будинку на праві спільної сумісної власності, яка разом із загальним майном і допоміжними приміщеннями є майном співвласників, які визначають порядок його використання.

У зв`язку з наведеним, право на користування земельною ділянкою, на якій розташований багатоквартирний жилий будинок, виникає у співвласника багатоквартирного жилого будинку із набуттям права власності на квартиру та/або нежитлові приміщення у багатоквартирному будинку і підлягає захисту в силу змісту статті 42 ЗК України.

Установлено й вбачається із матеріалів справи, що земельна ділянка площею 0,0621 га., кадастровий номер :20:001:0290, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , належить співвласникам жилого будинку на праві спільної сумісної власності, яка разом із загальним майном і допоміжними приміщеннями є майном співвласників, які визначають порядок його використання.

Щодо порядку користування зазначеною земельною ділянкою, за згодою спірвласників житлового будинку по АДРЕСА_1 проведено розподіл щодо користування прибудинковою територією цього будинку, що підтверджується планом розподілу виготовленим ПП « ГЕО» в 2014, зокрема планом розподілу прибудинкової території між ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_8 , ОСОБА_4 встановлено за : АДРЕСА_2 закріплено - 0,0095 га; АДРЕСА_3 - 0,0065 га, АДРЕСА_4 - 0,0078 га, АДРЕСА_5 - 0,0079 га., у спільному користуванні 0,0106 га, на якому також розміщені господарські споруди побудовані до 2014 року і спору щодо користування прибудинковою територією та господарськими споруданим між спірвласниками житлового будинку по АДРЕСА_1 не виникало ( т. 1 а.с.65).

За загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особи, які набули права власності на будівлю чи споруду, стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику.

Відтак, набувши за договоро купівлі - продажу квартири від 15 листопада 2019 року, згідно якого ОСОБА_8 продала, а ОСОБА_1 прийняв у власність квартиру АДРЕСА_4 , позивач став співвласником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, тобто ОСОБА_8 .

Доказів того, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , відповідно норм статті 42 ЗК України ставили питання до відповідачів як співвласників про визначення іншого порядку користування земельної ділянки ніж встановлений вищевказаним планом розподілу позивачами суду не надано.

Крім цього, відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

У справі, що переглядається, позивачі посилались на те, що відповідачі порушують їх права як співвласників земельної ділянки користування земельною ділянкою площею 0,0621 га., кадастровий номер :20:001:0290, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , встановленням огорожі (фундаменту і сітки) встановленої з боку фасадної частини будинку, між стіною будинку і огорожею, яка встановлена по межі земельної ділянки вказаного будинку і землі загального користування, встановленням огорожі (фундаменту, металевих стовпчиків, сітки-рабиці) встановленої позаду будинку (на подвір`ї вказаного будинку), спорудженням вольєра та самочинно побудованим на вказаній земельній ділянці гаражу.

Разом з тим, у підтвердження позовних вимог, відповідно до статей 12, 81 ЦПК України позивачами не подано жодних доказів, а суд першої інстанції визнав такі вимоги на припущеннях, оскільки вони не ґрунтуються на доказах, що містяться в матеріалах справи.

Колегія суддів відхиляє подані у підтвердження позовних вимог фотознімки земельної ділянки площею 0,0621 га., кадастровий номер :20:001:0290, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та інвентаризаційну справою цього будинку, оскільки такі докази не підтверджують того, що розташовані на ній господарські приміщення та споруди побудовані відповідачами, а також вони побудовані після набуття ОСОБА_1 квартири у вказаному будинку та спростовуються планом погодженням співвласників житлового будинку по АДРЕСА_1 щодо користування прибудинковою територією цього будинку та господарськими приміщеннями і спорудами, копією генерального плану забудови та технічним описом зазначаного будинку, копією кадастрового плану земельної ділянки вказаного будинку (а.с.159-162).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно вимог п. п. 1, 3, 4 ч. 1, 2 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

За встановлених обставин, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення ухвалене судом першої інстанції при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, висновки викладені у рішенні суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, тому оскаржуване рішення необхідно скасувати та ухвалити нове рішення про відмову ОСОБА_3 та ОСОБА_1 у задоволенні позову до ОСОБА_4 та ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні прибудинковою земельною ділянкою.

За змістом ст.382 ЦПК України резолютивна частина постанови суду апеляційної інстанції складається, в тому числі, і з нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України). Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача (пункт 1 частини другої вказаної статті), у разі відмови в позові - на позивача (пункт 2 частини другої вказаної статті).

Частина перша статті 133 ЦПК України передбачає, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини третьої вказаної статті Кодексу).

Відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Представником у суді може бути адвокат або законний представник (частина перша статті 60 ЦПК України).

За змістом статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», про що зазначено в частині четвертій статті 62 ЦПК України.

За положеннями пункту 4 частини першої статті 1, частин третьої та п`ятої статті 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики.

Пунктом 9 частини першої статті 1 України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - це види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.

Непогодження клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розміру гонорару при наданні доручення адвокату або в ході його виконання є підставою для відмови адвоката від прийняття доручення клієнта або розірвання договору на вимогу адвоката.

Тож домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, у межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання (пункт 5.39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, провадження № 12-171гс19).

Згідно з висновком, викладеним у пункті 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19), при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Аналіз зазначеної постанови свідчить про те, що вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має пересвідчитися, що заявлені витрати є співмірними зі складністю справи, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правничу допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони.

Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача, у разі часткового задоволення - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 та частина восьма статті 141 ЦПК України). Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом, зокрема, у додатковій постанові від 17 січня 2022 року у справі № 756/8241/20 (провадження № 61-9789св21).

Склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.

При визначенні суми відшкодування витрат на правову допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін, а також з урахуванням складності справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;ціну позову та (або) значенням справи для сторони.

В обґрунтування витрат на правничу допомогу ОСОБА_4 наданий договір про надання правової допомоги від 02 грудня 2021 року та додаткова угода №1-3 від 02 лютого 2022 року , в якій сторони погодили вартість надання адвокатом однієї години правової допомоги у розмірі 1000 грн, ордер, виданий на підставі вказаного договору на ім`я ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , акт приймання-передачі до договору про надання правової допомоги та додаткової угоди №1-3 до нього та витрату 22 год. за надання адвокатом правничої допомоги, а також квитанцію про оплату ОСОБА_4 22 000 грн.

Установлено, що додаткової угоди №1-3 від 02 лютого 2022 року ОСОБА_2 не укладала, акт приймання-передачі до договору про надання правової допомоги щодо затрат 22 год. за надання адвокатом правничої допомоги з нею не узгоджувавася, такий акт остання не підписувала та не подавала заяви про відшкодування понесених судових витрат (а.с.127-134).

Відтак, за заявою ОСОБА_4 витрати за договором про надання правової допомоги від 02 грудня 2021 року та додаткової угода №1-3 від 02 лютого 2022 року становлять 11 000 грн (22 000 : 2).

Крім цього, з урахуванням наданих ОСОБА_4 доказів понесених нею витрат на професійну правничу допомогу, затраченого часу за участь у нетривалих судових засіданнях та наявності від ОСОБА_1 клопотання щодо зменшення їх розміру, колегія суддів дійшла висновку про стягнення з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 по 5 000 грн (п`ять тисяч гривень) з кожного на користь ОСОБА_4 витрат на професійну правничу допомогу, понесених нею у зв`язку з розглядом цієї справи у суді першої інстанції змінивши при цьому додаткове рішенням Івано-Франківського міського суду від 22 вересня 2023 року, яким стягнуто з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі по 2 750 грн з кожного.

Разом з тим, необхідно зазначити, що у ЦПК України закріплено вимогу для кожної із сторін процесу подавати до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які сторона понесла і які очікує понести у зв`язку з розглядом справи (стаття 134 ЦПК України). Попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат є обов`язковою складовою першої заяви по суті спору (як позовної заяви, апеляційної та касаційної скарг, так і відзиву), оскільки з огляду на статтю 134 ЦПК України попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат враховується судом під час вирішення питання про розподіл судових витрат, пов`язаних з розглядом справи. При цьому слід зауважити, що поданий стороною попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми таких витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , до якої приєдналась ОСОБА_3 на рішення Івано-Франківського міського суду від 27 лютого 2023 року залишити без задоволення.

Додаткове рішенням Івано-Франківського міського суду від 22 вересня 2023 року про стягнення з ОСОБА_4 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі по 2000 грн з кожного та на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі по 3200 грн з кожного скасувати.

У задоволенні заяви ОСОБА_3 та ОСОБА_1 про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у цій справі - відмовити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 , до якої приєдналась ОСОБА_2 задовольнити. Рішення Івано-Франківського міського суду від 27 лютого 2023 року в частині зобов`язати ОСОБА_4 та ОСОБА_2 усунути ОСОБА_3 та ОСОБА_1 перешкоди у користуванні земельною ділянкою кадастровий номер :20:001:0290 площею 0,0621 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 шляхом: демонтажу огорожі (фундаменту і сітки) встановленої з боку фасадної частини будинку АДРЕСА_1 , між стіною будинку і огорожею, яка встановлена по межі земельної ділянки вказаного будинку і землі загального користування ( АДРЕСА_1 ); демонтажу огорожі (фундаменту, металевих стовпчиків, сітки-рабиці) встановленої позаду будинку (на подвір`ї вказаного будинку); демонтажу вольєра скасувати й ухвалити у цій частині нове рішення.

У задоволення позову ОСОБА_3 та ОСОБА_1 до ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідачів: Управління з питань державного архітектурно-будівельного контролю Івано-Франківської міської ради про усунення перешкод у користуванні земельною кадастровий номер :20:001:0290 площею 0,0621 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 - відмовити.

В решті оскаржуване рішення залишити без змін.

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 на додаткове рішення Івано-Франківського міського суду від 22 березня 2023 року задовольнити частково.

Додаткове рішенням Івано-Франківського міського суду від 22 вересня 2023 року, яким стягнуто з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі по 2 750 грн з кожного змінити та стягнути із ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер НОМЕР_1 ) та ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , який зареестрований за адресою: АДРЕСА_12 , реєстраційний номер НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_5 , реєстраційний номер НОМЕР_3 ) витрати на професійну правничу допомогу у розмірі по 5 000 грн (п`ять тисяч гривень) з кожного.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складено 21 червня 2023 року.

Судді: В.Д.Фединяк Л.В.Василишин

І. О. Максюта