Ухвала

06 квітня 2023 року

м. Київ

справа № 932/5740/21

провадження № 61-4701ск23

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Дундар І. О. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Русинчука М. М., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 жовтня 2022 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 02 березня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , Адміністрація Шевченківського району Дніпровської міської ради, про усунення перешкод в здійсненні права володіння, користування та розпорядження нерухомим майном,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до частини третьої статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру.

Аналіз Єдиного державного реєстру судових рішень свідчить, що у липні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , у якому просив: усунути перешкоди в розпорядженні ним житловою кімнатою АДРЕСА_1 площею 20,9 кв.м; правом проходу до кімнати № 2 через кімнату № 3; виділеними в спільне користування коридором № 1 площею 9,7 кв.м, кухнею № 5 площею 7,7 кв.м, ванною № 6 площею 3,8 кв.м, вбиральнею № 7 площею 1,0 кв.м, балконом І площею 0,8 кв.м у квартирі АДРЕСА_2 ; заборонити ОСОБА_2 чинити йому у будь-який спосіб перешкоди у розпорядженні ним житловою кімнатою АДРЕСА_1 площею 20,9 кв.м; правом проходу до кімнати № 2 через кімнату № 3; виділеними в спільне користування коридором № 1 площею 9,7 кв.м, кухнею № 5 площею 7,7 кв.м, ванною № 6 площею 3,8 кв.м, вбиральнею № 7 площею 1,0 кв.м, балконом І площею 0,8 кв.м у квартирі АДРЕСА_2 шляхом допуску ОСОБА_1 до користування цими приміщеннями уповноважених ним осіб.

Позовна заява мотивована тим, що йому на підставі рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 07 грудня 2011 року у справі № 2-5605/11 належить право власності на частину квартири АДРЕСА_2 . 10 серпня 2017 року право власності ОСОБА_1 було зареєстровано державним реєстратором в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 21891635, до 04 листопада 2019 року власником іншої частини цієї квартири була ОСОБА_3 . Відповідно до технічного паспорту на зазначену квартиру її загальна площа складає 74,7 кв.м і вона складається з: коридору № 1, площею 9,7 кв.м; житлової кімнати № 2, площею 20,9 кв.м; житлової кімнати № 3, площею 20,9 кв.м; житлової кімнати № 4, площею 9,9 кв.м; кухні № 5, площею 7,7 кв.м; ванної № 6, площею 3,8 кв.м; вбиральні № 7, площею 1,0 кв.м; балкону І, площею 0,8 кв.м. Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 січня 2018 року у справі № 200/17553/17 між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 був встановлений порядок користування приміщеннями у цій квартирі, згідно з яким виділено у користування ОСОБА_1 житлову кімнату № 2, площею 20,9 кв.м; ОСОБА_3 - житлові кімнати № 3, площею 20,9 кв.м та № 4 площею 9,9 кв.м з встановленням за ОСОБА_1 права переходу до кімнати № 2 через кімнату № 3, залишивши в загальному користуванні коридор № 1, площею 9,7 кв.м, кухню № 5, площею 7,7 кв.м, ванну № 6, площею 3,8 кв.м, вбиральню № 7, площею 1,0 кв.м, балкон І, площею 0,8 кв.м. Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 червня 2019 року у справі № 200/19515/18 частково задоволені позовні вимоги ОСОБА_1 , усунуті перешкоди в користуванні ним виділеними за судовим рішенням у користування житловою кімнатою АДРЕСА_1 площею 20,9 кв.м; правом проходу до кімнати № 2 через кімнату № 3; виділеними у спільне користування з ОСОБА_3 коридором № 1, площею 9,7 кв.м, кухнею № 5, площею 7,7 кв.м, ванною №6, площею 3,8 кв.м, вбиральнею № 7, площею 1,0 кв.м, балконом І, площею 0,8 кв.м у квартирі АДРЕСА_2 ; вселено ОСОБА_1 у вказану квартиру; зобов`язано ОСОБА_3 надати ОСОБА_1 дублікат ключа від замку вхідних дверей до квартири АДРЕСА_2 ; вказане рішення було виконано і він був вселений державним виконавцем у квартиру.

Позивач у позові зазначає, що 04 листопада 2019 року право власності на іншу частину цієї квартири зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі договору довічного утримання (догляду) ОСОБА_3 , укладеного між ними та нотаріально посвідченого 04 листопада 2019 року, таким чином, встановлений судом порядок користування приміщеннями у зазначеній квартирі між ним та ОСОБА_3 є обов`язковим для його виконання її правонаступником - ОСОБА_2 18 травня 2021 року він - ОСОБА_1 , як особа похилого віку, доручив ОСОБА_4 доглядати за виділеними йому в користування приміщеннями в квартирі АДРЕСА_2 , для виконання цього доручення він надав ОСОБА_4 довіреність, нотаріально посвідчену 18 травня 2021 року, згідно із якою він надав довіреній особі право вільного доступу до вищевказаної квартири, проводити огляд квартири для потенційних орендарів чи покупців разом із потенційними покупцями чи орендарями. 10 червня 2021 року приблизно о 10-00 год. ОСОБА_4 за його дорученням прибув до квартири АДРЕСА_2 з метою її огляду, але відповідач ОСОБА_2 ОСОБА_4 не впустила, оглянути його паспорт та довіреність відмовилася і викликала патруль поліції за номером телефону «102», яким після приїзду було їй роз`яснено про порушення нею закону при недопущенні уповноваженої ним особи у приміщення квартири, що не вплинуло на відповідачку, у зв`язку з чим він був вимушений звернутися до суду із цим позовом, оскільки дії відповідачки є протиправними і такими, що обмежують його у здійсненні права володіння, користування та розпорядження належною йому часткою квартири.

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 жовтня 2022 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 02 березня 2023 року, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

29 березня 2023 року засобами поштового зв`язку ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 жовтня 2022 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 02 березня 2023 року. ОСОБА_1 посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права і просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Предметом касаційного оскарження є судові рішення, ухвалені у справі про усунення перешкод в здійсненні права володіння, користування та розпорядження належною часткою квартири.

Відповідно до пункту 2 частини 6 статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є: справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Справа № 932/5740/21 є незначної складності та не належить до виключень, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Тлумачення статті 19 ЦПК України свідчить, що малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, незалежно від того чи визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції.

Оскільки частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена в розділі 1 Загальних положень ЦПК України, то вона поширюються й на стадію касаційного провадження.

З урахуванням предмету позову, характеру правовідносин, складності справи, а також значення справи для сторін і суспільства, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню, касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять.

Однією з основних засад судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України, пункт 9 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитися з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховною Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (ZUBAC v. CROATIA, № 40160/12, § 122, ЄСПЛ, від 05 квітня 2018 року).

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.

Таким чином, оскаржені рішення ухвалені у малозначній справі. Тому у відкритті касаційного провадження слід відмовити, оскільки касаційна скарга ОСОБА_1 подана на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.

Керуючись статтями 19, 260, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 жовтня 2022 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 02 березня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , Адміністрація Шевченківського району Дніпровської міської ради, про усунення перешкод в здійсненні права володіння, користування та розпорядження нерухомим майном.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: І. О. Дундар

Н. О. Антоненко

М. М. Русинчук