Єдиний унікальний номер 725/4100/23
Номер провадження 2/725/490/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.06.2023 року м. Чернівці

Першотравневий районний суд м. Чернівці в складі:

головуючого судді - Галичанського О.І.,

при секретарі судових засідань- Симик І.М.,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає за адресою : АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованої за адресою : АДРЕСА_2 ) про розірвання шлюбу , визначення місця проживання дитини та встановлення факту самостійного виховання дитини ,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом

В обґрунтування своїх заявлених позовних вимог вказує, що 30 січня 2015 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Чернівецького міського управління юстиції було зареєстровано шлюб між ним та ОСОБА_2 .

Від даного шлюбу народився син ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Стверджує, що спільне життя з відповідачкою не склалося . Шлюбні відносини між ними припинені. Більше року він не проживає з відповідачкою.

Додає, що син ОСОБА_3 після розірвання шлюбу за домовленістю з відповідачкою залишається проживати разом з ним за адресою : АДРЕСА_1 .

Посилаючись на норми матеріального права, просить суд розірвати шлюб між ним та відповідачкою та визначити місцем проживання малолітнього сина ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_4 разом з батьком ОСОБА_1 як з основним та єдиним утримувачем , встановити факт самостійного виховання та утримання батьком ОСОБА_1 дитини ОСОБА_4 .

Позивач у судове засідання не з`явився. Подав до суду заяву з проханням розглянути справу без його участі. Вказав , що позовні вимоги підтримує та просить задовільнити позов.

У судове засідання відповідачка також не з`явилася. Скерувала до суду заяву , у якій вказала , що не заперечує проти задоволення позову.

Враховуючи практику Європейського суду з прав людини, сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки, вважаю за можливе провести розгляд справи у відсутність її учасників.

Згідно ч.2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши письмові докази по справі, приходить до висновку що позов підлягає задоволенню частково , виходячи з наступного.

Згідно ч.ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України - суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів)

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України- кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно вимог ч.ч.1,4 ст. 206 цього ж Кодексу - позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Суд приймає до уваги визнання позову відповідачкою , оскільки воно не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

Судом встановлено , що 30 січня 2015 року між позивачкою та відповідачем зареєстровано шлюб (а/с.4).

Матеріали справи не містять відомостей про те, що сторони підтримують між собою подружні стосунки .

Відповідно до ст.ст. 110-112 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам дитини, що має істотне значення.

Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим.

При таких обставинах, суд вважає, що сім`я у сторін остаточно розпалась і зберегти її не можливо, а тому шлюб підлягає розірванню.

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 являються батьками малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . ( а.с. 9).

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів. Поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Нормами ч 1, ч. 2 ст. 161 СК України передбачено, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб , фізичних осіб-підприємців та громадських формувань , ОСОБА_1 являється засновником ТзОВ « Букремпром» (а.с. 10). Отже позивач матеріально забезпечений , має самостійний дохід.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей (ч. 3 ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства").

Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Право на свободу вибору місця проживання кожному гарантоване ст. 33 Конституції України.

Згідно зі ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) у своєму рішенні від 01 липня 2017 року у справі "М.С. проти України" наголосив, що основне значення при визначенні місця проживання дитини має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо.

Принцип статті 6 Декларації прав дитини від 20.11.1959 року, за яким малолітня дитина може бути розлучена зі своєю матір`ю лише у винятковій ситуації, не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини, приймаючи до уваги рівність прав обох батьків щодо дитини, що випливає як зі змісту статті 141 Сімейного кодексу України, так зі змісту Конвенції про права дитини, тим більш, що поняття «розлучення» не співпадає з поняттям «визначення місця проживання», оскільки мати дитини у разі визначення місця проживання дитини з батьком не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною, рівно як і батько дитини, турботу відносно дитини та участь у вихованні дитини батьки можуть реалізувати свої права шляхом домовленості між собою щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки та піклування, або за судовим рішенням.

Враховуючи всі обставини справи в сукупності, з огляду на визначений Декларацією прав дитини принцип, діючи винятково в інтересах дитини, враховуючи вік дитини, приймаючи до уваги особисті якості матері та батька, ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, інші обставини, суд вважає, що місцем проживання дитини слід визначити за місцем проживання батька, що буде відповідати її інтересам та вимогам закону.

На підставі вищевикладеного , суд приходить до висновку , що позовні вимоги у частині визначення місця проживання малолітнього сина ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_4 разом з батьком ОСОБА_1 як з основним та єдиним утримувачем підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог про встановлення факту самостійного виховання та утримання батьком ОСОБА_1 дитини ОСОБА_4 , суд зазначає наступне:

Відповідно до п.5 ч.2 ст.293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Згідно пункту 2 частини 1 статті 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні.

Позивач звернувся до суду із позовними вимогами щодо розірвання шлюбу, визначення місця проживання малолітнього сина та встановлення факту самостійного виховання та утримання ним дитини.

За правилами ч.1 ст.188 ЦПК України похідною позовною вимогою є вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги).

Оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 у частині визначення місця проживання малолітнього сина ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_4 разом з ним як з основним та єдиним утримувачем підлягають задоволенню, суд не вбачає підстав для задоволення аналогічної позовної вимоги щодо встановлення факту самостійного виховання та утримання батьком ОСОБА_1 дитини ОСОБА_4 .

Аналізуючи, передбачене ст.55 Конституції України, право на судовий захист, звертаючись до суду, особа указує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Згідно із ч.1 ст.15, ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

При розгляді даної справи суд не вбачає підстав необхідності додаткового встановлення факту самосійного виховання та утримання батьком ОСОБА_1 дитини ОСОБА_4 .

При цьому суд зауважує, що завданням цивільного судочинства, визначеним ст.2 ЦПК України, є ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Сам факт звернення позивача до суду не свідчить про порушення його права, таке підлягає доказуванню у встановленому законом порядку.

З урахуванням принципів диспозитивності та змагальності цивільного процесу, встановивши дійсні обставини справи, суд дійшов переконання про відсутність правових підстав для задоволення позову у частині встановлення факту самосійного виховання та утримання батьком ОСОБА_1 дитини ОСОБА_4 .

На підставі наведеного вище, враховуючи положення ст. 264 ЦПК України, відповідно до якої під час ухвалення рішення суд , окрім іншого вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити , керуючись ст.ст.110,112,114, 161 Сімейного кодексу України, ст.ст.76,81, 258, 259, 264, 265, 268 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково .

Шлюб, зареєстрований 30 січня 2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Чернівецького міського управління юстиції ,актовий запис №135, між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - розірвати.

Визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_4 разом з батьком ОСОБА_1 за адресою : АДРЕСА_1 , як з основним та єдиним утримувачем .

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Рішення суду після набрання ним законної сили надіслати до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб.

Апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Першотравневого

районного суду м.Чернівці О. І. Галичанський