Справа № 331/6995/21
Провадження № 2/331/101/2023
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2023 року м. Запоріжжя

Жовтневий районний суд м. Запоріжжя у складі

головуючого судді: Жукової О.Є

за участю секретаря: Мироненко О.В.

представника позивача-відповідача: Вельможко О.О.

позивача-відповідача: ОСОБА_1

розглянувши в загальному позовному провадженні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 в особі законного представника ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним та зустрічним позовом ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на майно в порядку спадкування за заповітом,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 в грудні 2021 року звернулася з вказаним позовом до ОСОБА_2 в особі законного представника ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним, в якому з підстав передбачених ст. ст. 203, 215, 230 ЦПК України просила визнати недійсним заповіт ОСОБА_4 від 16 травня 2018 року, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Садовніченком В.М. та зареєстрований в реєстрі за № 1622, стягнути на її користь судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог позивач ОСОБА_1 зазначила, що вона є сестрою ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Після його смерті відкрилась спадщина, до складу якої входить 1/3 частки у праві власності на квартиру АДРЕСА_1 . Інші 2/3 частки у праві власності на вказану квартиру належать позивачу у відповідності до Свідоцтва про право на спадщину за заповітом.

Оскільки у спадкодавця на час відкриття спадщини були відсутні спадкоємці першої черги за законом, то з дотриманням ст. 1258, 1262, ч. 1 ст. 1268, ч. 1 ст. 1269, ч. 1 ст. 1270 Цивільного кодексу України як спадкоємець другої черги за законом вона подала до Четвертої Запорізької державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини.

Проте їй повідомили про те, що спадкодавець залишив заповіт не на її користь.

Так, за заповітом, складеним 16.05.2018 р. та посвідченим приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Садовніченком В.М., спадкодавець заповів спадщину невідомій, на час встановлення наявності вказаного заповіту, їй особі - ОСОБА_2 .

В подальшому із спілкування з колишніми близькими знайомими її брата : - ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , їй стало відомо наступне. ОСОБА_2 є онукою , першої дружини її брата - ОСОБА_7 , шлюб між ними було розірвано у 2011 році, а разом вони перестали мешкати у 2008 або 2009 році.

ОСОБА_7 і після розірвання шлюбу з її братом, не припиняла спілкування з ним та за можливості, нав`язувала спілкування, запрошувала до себе, випрошувала від нього матеріальну допомогу та незначні побутові послуги.

Коли донька ОСОБА_7 - ОСОБА_3 народила відповідачку - ОСОБА_2 , її мати стала наполягати на тому, щоб її брат допомагав опікуватися і її онукою. Для того, щоб заохотити його до цього вона пообіцяла, що її донька ОСОБА_3 при реєстрації народження своєї доньки запише її на прізвище її брата і таким чином «продолжит его фамилию». Оскільки її брат не мав дітей питання про те, ще він не може продовжити свій рід дуже його непокоїло та було для нього нав`язливою ідеєю.

Як виявилося пізніше, ОСОБА_7 або ОСОБА_3 змогли запевнити її брата в тому, що відповідачка була записана на його прізвище.

На весні 2021 р. вона пригадала таємне місце, де вони з братом в дитинстві ховали свої речі, та при його перевірці вона знайшла листи від його знайомої жінки та копію Свідоцтва про народження, бланк Серія НОМЕР_1 актовий запис № 1001 від 05 вересня 2006 року, яка містить наступну інформацію : ОСОБА_8 , народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 ; батько : ОСОБА_4 ; мати : ОСОБА_9 , орган що видав свідоцтво : Шевченківський відділ реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції; дата видачі: 05 вересня 2006р.

У 2019 році вона не надала цьому документу ніякого значення.

В вересні 2019р. вона звернулася до Жовтневого районного суду м.Запоріжжя (справа № 331/4283/19) із позовом про визнання вищевказаного заповіту недійсним у зв`язку з тим, що її брат під час його складання не усвідомлював значення своїх дій та (або) не міг керувати ними, внаслідок психічного розладу та в умовах психологічного тиску.

До відзиву на її позов сторона відповідачки надала іншу копію свідоцтва про народження бланк Серія НОМЕР_1 актовий запис № 1001 від 05 вересня 2006 року, яка містить іншу інформацію, а саме: ОСОБА_2 , народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 ; батько : ОСОБА_10 ; мати : ОСОБА_3 , орган, що видав свідоцтво : Шевченківський відділ реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції; дата видачі: 05 вересня 2006 р.

На адвокатський запит до Шевченківського районного у місті Запоріжжі відділу державної реєстрації актів цивільного стану було отримано відповідь, згідно якої актового запису про народження ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_2 ніколи не існувало, а свідоцтво про народження бланк Серія НОМЕР_1 актовий запис № 1001 від 05 вересня 2006 року були зареєстровані на іншу дитину.

Наявність підробленої копії свідоцтва про народження в паперах її брата свідчить, що його таки ввели в оману з приводу того, що відповідачка була записана на його прізвище.

Таким чином, вважає, що її брата в інтересах відповідачки, її мати та бабця спільними діями ввели в оману щодо того, що відповідачка записана на його прізвище, тим самим є нібито рідною для нього особою та продовжить його рід. Саме під дією цього обману її брат підписав спірний заповіт, бажаючи заповісти своє майно людині, яка буде носити його прізвище.

Те, що в заповіті вказано справжні прізвище та по-батькові відповідачки, і її брат його підписав пояснюється тим, що він довгі роки зловживав алкогольними напоями, в побуті був людиною необов`язковою та легковажною і спірний заповіт підписав не читаючи.

Вважає, що є всі підстави визнати заповіт недійсним, оскільки він був складений під впливом обману і не відповідав внутрішній волі її брата.

Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 17 січня 2022 року провадження по справі відкрите, визначено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, та витребувано від Четвертої запорізької державної нотаріальної контори копію спадкової справи, заведеної після смерті ОСОБА_4 , померлого

ІНФОРМАЦІЯ_3 відповідачем ОСОБА_3 , що діє в інтересах ОСОБА_2 була подана зустрічна позовна заява про визнання права власності на майно в порядку спадкування за заповітом. У зустрічній позовній заяві позивач просила визнати за ОСОБА_2 право власності у порядку спадкування за заповітом на 1/3 частку квартири за адресою: АДРЕСА_2 .

У зустрічній позовній заяві відповідач зазначила , що посвідчення оспорюваного заповіту відбулося з додержанням вимог чинного законодавства, заповіт вчинено у письмовій формі спадкодавцем ОСОБА_4 , дієздатність якого нотаріусом перевірено, із зазначенням місця та часу його складання, прочитано вголос (про що є запис в заповіті), складено текст зі слів заповідача, підписано ОСОБА_4 особисто. Як вже зазначалось раніше, вчинення заповідального волевиявлення було логічно обумовлено суб`єктивним ставленням спадкодавця ОСОБА_4 до особи , яку він вважав своєю онучкою ( ОСОБА_2 ) і яку він дуже любив, а тому вважає , що підстави для визнання оспорюваного заповіту недійсним - відсутні.

Крім того, в вересні 2019 р. ОСОБА_1 вже зверталась до суду із позовом про визнання заповіту ОСОБА_4 від 16.05.2018 р. недійсним. При цьому, позовна заява ОСОБА_1 містила бездоказові, особливо брутальні і, на її думку, аморальні аргументи про нібито важку форму алкоголізму і психічного розладу померлого спадкодавця ОСОБА_4 (її брата). Неправда була викладена ОСОБА_1 у позовній заяві у особливо цинічній формі.

Цивільна справа ЄУН № 331/4283/19 за вказаним позовом фактично розглядалась Жовтневим районним судом м. Запоріжжя (в різному складі суду) з 27.09.2019 р. по 20.12.2021 р., до моменту коли позов ОСОБА_1 було залишено без розгляду через повторну неявку позивача. Окрім ініціатив із безпосереднього відкладення розгляду справи, стороною позивача здійснювались й інші чисельні зловживання процесуальними правами, що спрямовані на безпідставне затягування і перешкоджання справедливому розгляду справи. Так, позивачкою та її представником ініціювались: мирні переговори (які були позивачем же і зірвані), проведення експертизи та витребування доказів (від чого позивач же і відмовився) тощо. Отже, через штучно-бюрократичні зловживання сторони позивача, справа розглядалась судом більше двох років. За цей час, позивачем не було надано жодних доказів в обґрунтування правомірності позовних вимог.

ОСОБА_3 зазначає, що чисельні безпідставні звернення ОСОБА_1 до суду із позовами про визнання заповіту недійсним, в силу ч. 4 ст. 42 Закону України «Про нотаріат», кожного разу призводять до зупинення видачі спадкоємцю ОСОБА_2 свідоцтва про право на спадщину за заповітом до вирішення справи судом, а тому вважає, що дії позивача за первісним позовом ОСОБА_1 протиречать моральним засадам суспільства, вимогам діючого законодавства та є явним зловживанням правом особи на позов, що обумовлене бажанням протиправного заволодіння чужим майном, а тому звернулася до суду із зустрічним позовом з підстав передбачених ст. 392 ЦК України.

Ухвалою суду від 22 лютого 2022 року вказані справи об`єднані в одне провадження.

20 червня 2022 року ОСОБА_1 надала відзив на зустрічну позовну заяву, в якому в задоволенні зустрічного позову просила відмовити з тих підстав, що до зустрічної позовної заяви не надано доказів того, що позивач зверталася до відповідного нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, а нотаріус відмовив їй у оформленні та видачі такого свідоцтва.

Ухвалою суду від 04 серпня 2022 року підготовче судове засідання закрито та справу призначено до судового розгляду по суті.

У вступному слові позивачка та її представник позовні вимоги підтримали з підстав викладених у позовній заяві, в задоволенні зустрічного позову просили відмовити.

Представник відповідача- позивача ОСОБА_11 у вступному слові в задоволенні позовних вимоги просив відмовити , наполягав на задоволенні зустрічної позовної заяви. В ході розгляду справи надав клопотання про розгляд справи у його відсутність та відсутність позивача за зустрічним позовом.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_12 пояснила, що її сусід, який є братом позивача, та мешкав навпроти, після смерті батьків почав зловживати алкоголем. Як їй відомо , до нього ніхто не приходив, в його квартирі вона не була та з ОСОБА_13 не знайома. Також, свідок пояснила, що не була присутня у нотаріуса під час посвідчення оспорюваного заповіту, їй про його існування нічого невідомо.

Свідок ОСОБА_6 суду пояснила, що була знайома зі спадкодавцем ОСОБА_4 , перебувала з ним у близьких стосунках. Після того, як вони припинили стосунки, він одружився. ОСОБА_4 любив випити. Зі слов ОСОБА_4 їй відомо, що у нього є онука, яку він дуже любив , та мав намір переписати на неї квартиру, оскільки сподівався, що вона буде доглядати його у старості. ОСОБА_4 їй повідомляв, що він хоче, щоб у онуки було його прізвище.Їй відомо, що Баєви йому допомогали, також вона іноді допомогала ОСОБА_4 харчами та позичала йому гроші. Під час складання оспорюваного заповіту вона не була присутня.

Відповідно до пояснень свідка ОСОБА_14 , він зустрічався з ОСОБА_3 , був знайомий з ОСОБА_4 , іноді запрошував його на работу. Він жодного разу не бачив ОСОБА_4 у стані алкогольного сп`яніння, на роботу він приходив вчасно. ОСОБА_4 дуже любив ОСОБА_15 , неодноразово казав, що хоче майно передати саме їй, а також в його присутності пропонував ОСОБА_16 поїхати до нотаріуса з метою переоформлення майна на її дитину. Щодо зміни прізвища ОСОБА_2 на ОСОБА_17 , ві ніколи не чув. Також, свідок вказав на те, що родина ОСОБА_18 допомогала ОСОБА_4 продуктами харчування.

Свідок ОСОБА_7 суду пояснила, що перебувала у шлюбі з ОСОБА_4 , ОСОБА_3 є її донькою. ОСОБА_4 дуже любив онуку ОСОБА_19 , а тому склав заповіт на її користь. Після розлучення, вона та ОСОБА_4 зберегли теплі стосунки, він приїзджав до неї в гості, вона приїзджала до нього. ОСОБА_4 спілкувався з дитиною декілька разів на місяць. Вона ніколи не чула про будь-які розмови з приводу зміни прізвища дитини на ОСОБА_17 . Про наявність свідоцтва про народження, яке надала позивач ОСОБА_1 їй нічого невідомо.

Відповідно до пояснень допитаної в якості свідка ОСОБА_3 , ОСОБА_4 жив з її матір`ю ОСОБА_7 .. ОСОБА_4 дуже любив її доньку ОСОБА_15 . Починаючи з 2016 року він став пропонувати їй укласти заповіт на користь дитини. В 2018 році ОСОБА_20 склав заповіт на користь ОСОБА_2 . Вона була присутня при посвідчені заповіту у нотаріуса. ОСОБА_4 читав заповіт та підписав його. Вона з ОСОБА_4 ніколи не обговорювала зміну прізвища дитини, а наявність у позовній заяві ОСОБА_1 свідоцтва про народження на ім`я ОСОБА_8 , вважає зловживанням з боку позивача за первісним позовом.

Свідок ОСОБА_21 пояснила, що була знайома з ОСОБА_4 , який був її сусідом. ОСОБА_4 вживав багато алкоголю, через що вони як сусіди сварилися. Іноді до нього приходила жінка, з якою він разом вживав алкоголь. Це було в 2018 році. Зі слів ОСОБА_4 їй відомо, що він бажав продовжити свій рід та прізвище , однак його обдурили. Хто і як його обдурив, їй невідомо. Після смерті ОСОБА_4 до неї приходили дві жінки, принесли пиріжки та просили його помянути. Про наявність заповіту їй нічого не було відомо, при його посвідченні у нотаріуса присутня не була.

Суд, вислухавши вступне слово учасників справи, показання свідків ОСОБА_21 , ОСОБА_12 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , ОСОБА_14 , дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, матеріали цивільної справи № 331/4283/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , законний представник відповідача ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним, приходить до наступних висновків.

Так, судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні ним правовідносини.

ІНФОРМАЦІЯ_4 помер ОСОБА_4 ..

Згідно заповіту від 16 травня 2019 року, який посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Садовніченком В.М. та зареєстрований в реєстрі за № 1622, ОСОБА_4 заповів належну йому 1/3 частку у праві власності на квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Після смерті ОСОБА_4 відкрилась спадщина, до складу якої входить 1/3 частки у праві власності на квартиру АДРЕСА_1 . Інші 2/3 частки у праві власності на вказану квартиру належать ОСОБА_1 ..

У встановлений законом шестимісячний строк заяву про прийняття спадщини подала ОСОБА_1 сестра спадкодавця, та ОСОБА_3 , як законний представник неповнолітньої ОСОБА_2

ОСОБА_1 у вересні 2019 року звернулася до Жовтневого районного суду м. Запоріжжя з позовом до ОСОБА_2 , законний представник відповідача ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним , в якому просила визнати недійсним заповіт, складений ОСОБА_4 16 травня 2018 року , посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Садовниченком В.М., зареєстрований в реєстрі нотаріальних дій за № 1622 , з тих підстав, що він вчинений ОСОБА_4 в час , коли він через зловживання алкоголем та наявні психічні розлади не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними (справа № 331/4283/19).

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 20 грудня 2021 року у справі № 331/4283/19 позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , законний представник відповідача ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним залишено без розгляду через повторну неявку позивача до судового засідання.

Також, судом встановлено, що згідно відповіді Шевченківського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Дніпро) від 04.12.2021 № 14/21.19-24, актового запису про народження ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_2 не виявлено, а свідоцтво про народження дитини Серія НОМЕР_1 актовий запис № 1001 від 05 вересня 2006 року були зареєстровані на іншу дитину.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Заповіт є одностороннім правочином, оскільки залежить виключно від волі заповідача.

Згідно із частинами першою та другою статті 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

При тлумаченні статті 1257 ЦК України необхідно враховувати положення статей § 2 «Правові наслідки недодержання сторонами при вчиненні правочину вимог закону» Глави 16 «Правочини» ЦК України.

Згідно із частинами першою та третьою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Стаття 203 ЦК України містить загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Отже, заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо).

Звертаючись до суду з позовом у цій справі, ОСОБА_1 посилалася на те, що під час підписання ОСОБА_4 спірного заповіту його було введено в оману і що складення заповіту не відповідало його справжній волі.

Відповідно до ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Згідно роз`яснень викладених у п. 20 постанові Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Норми статті 230 ЦК не застосовуються щодо односторонніх правочинів.

Враховуючи, що заповіт є одностороннім правочином, то для визнання його недійсним не може застосовуватися положення ст. 230 ЦК України.

До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 07 грудня 2020 року у справі № 757/31035/15-ц.

З урахуванням вищевикладеного доводи позивача за первісним позовом ОСОБА_1 про те, що заповіт від 16 травня 2018 року був складений ОСОБА_4 під впливом обману, суд вважає безпідставними .

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 травня 2018 року у справі № 756/14304/15-ц (провадження № 61-11896св18) зроблено висновок щодо застосування частини другої статті 1257 ЦК України та вказано, що «для дійсності заповіту волевиявлення заповідача має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Воля - це внутрішнє бажання заповідача визначити долю спадщини на випадок своєї смерті шляхом складання особистого розпорядження (заповіту). Волевиявлення - це зовнішній прояв внутрішньої волі, який знаходить своє втілення в заповіті, складеному та посвідченому відповідно до вимог, передбачених ЦК України».

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини другої статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі.

Надавши оцінку дослідженим в судовому засіданні доказам, зокрема показанням допитаних в судовому засіданні свідків ОСОБА_21 , ОСОБА_12 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , ОСОБА_14 , суд приходить до висновку, що належних та допустимих доказів того, що на час складання заповіту ОСОБА_4 діяв проти своєї волі, ОСОБА_1 не надано, а тому в задоволенні позовних вимог за первіснимм позовом слід відмовити.

Вирішуючи зустрічний позов ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на майно в порядку спадкування за заповітом, суд приходить до наступних висновків.

Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою (ч.1 ст. 1220 ЦК України).

Частиною 1 статті 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Згідно ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняття спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч.5 ст.1268 ЦК України).

Позивач ОСОБА_2 є спадкоємцем ОСОБА_4 за заповітом, її законний представник ОСОБА_3 надала нотаріусу заяву про прийняття спадщини у шестимісячний строк з моменту відкриття спадщини, а відтак спадщина ОСОБА_4 належить їй з часу відкриття спадщини.

У п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають.

У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

З наданої суду копії спадкової справи № 143/2019 щодо майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_4 вбачається, що позивач за зустрічним позовом не зверталася до відповідного нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, а нотаріус не відмовляв їй у оформленні та видачі такого свідоцтва.

Враховуючи, що нотаріус не відмовив ОСОБА_2 у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на частину квартири , у неї відсутні правові підстави для звернення до суду з позовом про визнання за нею права власності на цю частину спадщини.

Згідно ч. 4 ст. 42 Закону України «Про нотаріат», за обґрунтованою письмовою заявою заінтересованої особи, яка звернулася до суду та на підставі отриманого від суду повідомлення про надходження позовної заяви заінтересованої особи, яка оспорює право або факт, про посвідчення якого просить інша заінтересована особа, вчинення нотаріальної дії зупиняється до вирішення справи судом.

Так, дійсно, з матеріалів спадкової справи вбачається, що нотарісом на підставі заяви ОСОБА_1 від 17.10.2019 року було зупинено вчинення нотаріальної дії до вирішення судом справи № 331/4283/19 про визнання заповіту недійсним, а також до вирішення судом вказаної справи , однак після ухвалення рішення у даній справі позивач не позбавлений права у оформленні у нотаріуса права на спадщину , а отже вимоги за зустрічним позов є передчасні.

Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України судові витрати зі сплати судового збору покладаються на позивача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом, оскільки в задоволенні позовних вимог як за позовною заявою ОСОБА_1 , так і за позовом ОСОБА_2 відмовлено.

Керуючись 3,4,11-13, 19, 259, 263, 265 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 в особі законного представника ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним відмовити.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на майно в порядку спадкування за заповітом відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст судового рішення складений 06 квітня 2023 року.

Суддя: О.Є. Жукова