Справа № 938/275/23
Провадження № 22-ц/4808/732/23
Головуючий у 1 інстанції Чекан Н. М.
Суддя-доповідач Фединяк В.Д.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2023 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів:

головуючого Фединяка В.Д. ( суддя-доповідач)

суддів: Василишин Л.В., Максюти І.О.

секретаря Мельник О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Верховинського районного суду від 01 травня 2023 року, ухвалене в складі судді Чекан Н.М. в м. Верховина у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Державна казначейська служба України про стягнення матеріальної та моральної шкоди за рахунок бюджетних асигнувань,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Державна казначейська служба України про стягнення матеріальної та моральної шкоди за рахунок бюджетних асигнувань.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 22 вересня 2020 року у справі № 300/1410/20 визнано протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області в перерахунку щомісячного ОСОБА_1 довічного грошового утримання судді у відставці, згідно довідки Територіального управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області від 03.03.2020 №171 та зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області здійснити як судді у відставці, перерахунок та виплату щомісячного довічного утримання судді у відставці, згідно з довідкою Територіального управління Державної судової адміністрації України в Івано-Франківській області від 03.03.2020 №171, з урахуванням виплачених сум, починаючи з 19.02.2020 року. Внаслідок протиправних дій, за період з 19 лютого 2020 року по січень 2021 року він не отримав 310 855 грн 34 коп. щомісячного довічного грошового утримання, яке нараховано пенсійним органом на виконання рішення суду. Згідно листа Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області від 05 лютого 2021 року № 0900-0305-8/4332 пререрахунок коштів проводитись не буде, оскільки відсутні бюджетні асигнування та нарахована сума боргу може бути виплачена лише при наявності додаткового фінансування з державного бюджету. Факт протиправних дій пенсійного органу щодо перерахунку грошового утримання встановлений рішенням суду, внаслідок цих дій ним не отримано 310 855 грн 34 коп. грошового утримання. Внаслідок протиправних дій щодо відмови у перерахунку щомісячного грошового утримання, він зазнав негативних емоцій та погіршення стану здоров`я, тобто йому завдано моральну шкоду, яку оцінює в розмірі 22 000 грн. Просив стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області на його користь 310 855, 34 грн матеріальної шкоди та 22 00 грн моральної шкоди.

Ухвалою Верховинського районного суду від 01 травня 2023 року ОСОБА_1 у відкритті провадження у справі за його позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Державна казначейська служба України про стягнення матеріальної та моральної шкоди за рахунок бюджетних асигнувань - відмовлено.

Не погоджуючись з ухвалою суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій ставиться питання про скасування оскаржуваної ухвали суду з направленням справи для продовження розгляду по суті, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального закону. Вказує, що його позовні вимоги пов`язані з відшкодуванням шкоди та заявлені без вимоги вирішити публічно-правовий спір, оскільки такий спір вже був предметом розгляду та за його результатом прийнято рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 22 вересня 2020 року у справі № 300/1410/20. Предмет його позову стосується невиконання вказаного рішення та відшкодування матеріальної і моральної шкоди, тобто повинен розглядатися за правилами цивільного судочинства.

24 травня 2023 року в.о. начальника Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області Панас Зоряна подала відзив на апеляційну скаргу, в якому доводи апеляційної скарги заперечила. Вказує, що рішення суду є законним та обґрунтованим, оскільки спір в якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, і спір виник у зв`язку із виконанням чи невиконанням такою стороною зазначених функцій є публічно-правовим спором та не може розглядатись в порядку цивільного судочинства.

Сторони у встановленому законом порядку повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, однак не з`явились в судове засідання, що відповідно ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи у їх відсутності.

Розгляд справи за відсутності сторін та учасників справи, щодо яких наявні відомості про вручення повістки про явку в суд не є порушенням статті 129 Конституції України та статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод про доступ до правосуддя.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст. 367 ЦПК України наведені у скарзі доводи, апеляційний суд дійшов наступних висновків.

Згідно вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Постановляючи ухвалу про відмову у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що спір у справі стосується недоотриманої суми пенсії і є публічно-правовим, виник з публічно-правових відносин за участю органу державної влади як суб`єкта владних повноважень, тому повинен розглядатися у порядку адміністративного судочинства.Таким чином, в порядку адміністративного судочинства Івано-Франківським окружним адміністративним судом підлягає розгляду позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Державна казначейська служба України про стягнення матеріальної шкоди у вигляді в недоотриманої суми щомісячного довічного грошового утримання судді та моральної шкоди за рахунок бюджетних асигнувань.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судом встановлено, що у квітні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Державна казначейська служба України про стягнення матеріальної та моральної шкоди за рахунок бюджетних асигнувань.

Так, судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

У статті 125 Конституції України передбачено, що судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

За вимогами частини першої статті 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

З метою якісної та чіткої роботи судової системи міжнародним і національним законодавством передбачено принцип спеціалізації судів.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд(частини перша, третя статті 13ЦПК України).

За загальним правилом, передбаченим у частині першій статті 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Отже, у порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, що виникають із приватноправових відносин, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

У пунктах 1, 2 частини першої статті 4 КАС України вказано, що адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір. Публічно-правовий спір - спір, у якому:хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

Суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини першої зазначеної статті).

За змістом пункту 1 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Характерною ознакою публічно-правових спорів є сфера їх виникнення - публічно-правові відносини, тобто передбачені нормами публічного права суспільні відносини, що виражаються у взаємних правах та обов`язках їх учасників у різних сферах діяльності суспільства, зокрема пов`язаних з реалізацією публічної влади.

Публічно-правовим вважається також спір, який виник з позовних вимог, що ґрунтуються на нормах публічного права, де держава в особі відповідних органів виступає щодо громадянина не як рівноправна сторона у правовідносинах, а як носій суверенної влади, який може вказувати або забороняти особі певну поведінку, надавати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо.

Основною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Отже, до адміністративного суду можуть бути оскаржені виключно рішення, дії та бездіяльність суб`єкта владних повноважень, що виникають у зв`язку зі здійсненням суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності встановлено інший порядок судового провадження.

Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Однак сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Необхідно з`ясовувати, у зв`язку з чим виник спір та за захистом яких прав особа звернулася до суду.

Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Аналіз змісту статті 19 ЦПК України та статті 19 КАС України у сукупності дає підстави для висновку, що під час вирішення питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і цивільних справ у кожній конкретній справі визначальною ознакою є характер спірних правовідносин.

Відповідно до частини першої статті 58 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» Пенсійний фонд України є органом, який здійснює керівництво та управління солідарною системою, провадить збір, акумуляцію та облік страхових внесків, призначає пенсії та підготовляє документи для її виплати, забезпечує своєчасне і в повному обсязі фінансування та виплату пенсій, допомоги на поховання, здійснює контроль за цільовим використанням коштів ПФУ, вирішує питання, пов`язані з веденням обліку пенсійних активів застрахованих осіб на накопичувальних пенсійних рахунках, здійснює адміністративне управління Накопичувальним фондом та інші функції, передбачені цим Законом і статутом Пенсійного фонду України.

Кошти Пенсійного фонду України відповідно до статті 73 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» використовуються на: виплату пенсій, передбачених цим Законом; надання соціальних послуг, передбачених цим Законом; фінансування адміністративних витрат, пов`язаних з виконанням функцій, покладених на органи ПФУ; оплату послуг з виплати та доставки пенсій; формування резерву коштів ПФУ.

Відповідно до пункту 1.1 розділу 1 Положення про Управління Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також про об`єднані управління, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 22 грудня 2014 року № 28-2, Управління Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також об`єднані управління є територіальними органами Пенсійного фонду України. Управління Пенсійного фонду України підпорядковуються Пенсійному фонду України та безпосередньо відповідним головним управлінням Фонду в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, що разом з цими управліннями утворюють систему територіальних органів фонду.

Основним завданням Управління Пенсійного фонду України відповідно до пункту 3 вказаного Положення є: реалізація державної політики з питань пенсійного забезпечення; ведення обліку осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню;виконання інших завдань, визначених законом.

Як убачається з пункту 4 названого Положення, Управління Пенсійного фонду України відповідно до покладених на нього завдань проводить перевірку правильності призначення (здійснює перерахунок) і виплати пенсії, щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці, допомоги на поховання та інших виплат відповідно до законодавства.

Отже, відповідно до покладених завдань і функцій Пенсійний фонд України є суб`єктом владних повноважень у сфері нарахування та виплат пенсій, а спори, що виникають між учасниками цих відносин, є публічно-правовими, тому їх вирішення належить до юрисдикції адміністративних судів.

Предметом спору у цій справі є недоотримана позивачем сума пенсії, яка нараховується й виплачується в установленому законом порядку. При цьому, посилання у позовній заяві на положення статті 22 ЦК України не змінює суті спору, оскільки він стосується саме розміру виплачуваної пенсії.

Відповідачем у справі є орган державної влади- суб`єкт владних повноважень, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, Управління Пенсійного фонду України, яке здійснює нарахування і виплату пенсії позивачу.

Тобто між сторонами виник публічно-правовий спір, пов`язаний зі здійсненням суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій з приводу утримання з пенсії, тобто спір щодо розміру виплачуваної пенсії.

Таким чином, спір стосовно недоотриманої суми пенсії є публічно-правовим, виник з публічно-правових відносин, за участю органу державної влади як суб`єкта владних повноважень, тому повинен розглядатися у порядку адміністративного судочинства, про що було вірно зазначено судами при ухваленні оскаржуваних судових рішень.

Аналогічний правовий висновок висловлений Великою Палатою Верховного Суду у постановах: від 03 квітня 2019року у справі № 750/1668/17, від 10 квітня 2019 року у справі № 336/7704/16-ц, від 12 червня 2019 року у справі № 645/212/18.

Ураховуючи суть та суб`єктний склад спірних правовідносин суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що вказаний спір належить до юрисдикції адміністративних судів.

Суд відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що позовні вимоги пов`язані з відшкодуванням шкоди та заявлені без вимоги вирішити публічно-правовий спір, так як такий спір вже був предметом розгляду та за його результатом прийнято рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 22 вересня 2020 року у справі № 300/1410/20, оскільки у даній справі спір виник між позивачем та органом Пенсійного фонду України, як органом виконавчої влади, який у спірних правовідносинах безпосередньо реалізує надані законодавством владні управлінські функції, про зобов`язання нарахувати та виплатити компенсацію за втрату частини доходу у зв`язку з порушенням строків їх виплати, тому є публічно-правовим та підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Аналогічний правовий висновок висловлений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 15 травня 2019 року у справі № 759/9631/17.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржуване рішення відповідає вимогам закону, підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до підпункту В пункту 4 ч. 1 ст.382 ЦПК України суд апеляційної інстанції в постанові розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційний суд не змінює судове рішення та не ухвалює нове, то в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 н залишити без задоволення. Ухвалу Верховинського районного суду від 01 травня 2023 рокузалишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її підписання і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складено 15 червня 2023 року.

Судді: В.Д.Фединяк

І.О. Максюта

Л.В.Василишин