Справа № 346/1892/22
Провадження № 22-ц/4808/1072/23
Головуючий у 1 інстанції Яремин М. П.
Суддя-доповідач Мальцева
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 вересня 2023 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої судді Мальцевої Є.Є.,

суддів:Луганської В.М., Василишин Л.В.,

секретар Кузів А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Римарук Юрій Ігорович, на рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 19 червня 2023 року, ухвалене в складі судді Яремин М.П., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні будинком та вселення,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2022 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним позовом до ОСОБА_3 , посилаючись на те, що його місце проживання зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 . Він є пенсіонером за віком. На прохання відповідачки ОСОБА_3 , яка є його дочкою, він надав свою згоду на її проживання із сім`єю у вказаному будинку, а сам проживав у старому будинку. Останнім часом ОСОБА_3 чинить йому перешкоди у доступі до житла, змінила замки, не впускає до будинку та викинула із будинку всі його речі. Крім того, вона забрала в нього документи на житло та не впустила його із представником МБТІ до будинку. Оскільки іншого житла у нього немає, він змушений ночувати у знайомих. Щодо неправомірних дій ОСОБА_3 , які спричиняють йому фізичні та душевні страждання, він неодноразово звертався до правоохоронних органів.

10.02.2023 року ОСОБА_3 подарувала будинок АДРЕСА_1 ОСОБА_1 , у зв`язку із чим ОСОБА_1 залучена до участі у справі в якості співвідповідача.

Уточнивши позовні вимоги, позивач просив зобов`язати ОСОБА_3 та ОСОБА_1 не чинити йому перешкоди в користуванні житловим будинком, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , вселити його до вказаного будинку, а також стягнути з відповідачів понесені судові витрати.

Рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 19 червня 2023 року задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні будинком та вселення.

Зобов`язано ОСОБА_3 та ОСОБА_1 не чинити ОСОБА_2 перешкоди в користуванні житловим будинком, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Вирішено вселити ОСОБА_2 у житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в сумі 1984,80 грн .

На вказане рішення ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Римарук Ю.І., подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права, просить скасувати рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 19 червня 2023 року, ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що безпідставними є висновки суду першої інстанції щодо наявності у позивача права користування житловим будинком після переходу права власності на будинок до ОСОБА_1 , оскільки такі висновки суперечать вимогам статей 319, 383, 391, 405 ЦК України, ст.156 ЖК України та правовій позиції Верховного Суду України в постанові від 05.11.2014 року за результатами розгляду справи №6-158цс14. Звертає увагу на те, що право користування позивача будинком було пов`язано з правом власності на будинок його доньки, членом сім`ї якої він був, однак у зв`язку із переходом права власності на будинок до ОСОБА_1 таке право припинилося, оскільки позивач, який є батьком ОСОБА_3 , не є членом сім`ї ОСОБА_1 , вони спільно не проживають, не пов`язані спільним побутом та у них немає взаємних прав і обов`язків. Ставши одноосібним власником будинку, ОСОБА_1 не дає згоди на проживання в ньому батька її матері, так як має намір продати належне їй житлове господарство, а факт реєстрації позивача порушує її право користування та розпорядження майном.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_2 зазначив, що апеляційна скарга є безпідставною та такою, що не підлягає до задоволення. Зокрема, вказує, що аргументи представника апелянта про те, що його порушене право підлягає судовому захисту шляхом припинення права ОСОБА_2 на користування жилим приміщенням на підставі частини другої статті 406 ЦК України та висновків, викладених у постанові Верховного Суду України від 05 листопада 2014 року у справі №6-158цс14 та постанові Верховного Суду від 15 серпня 2018 року у справі №595/1271/16-ц, є безпідставними, оскільки встановлені фактичні обставини у справі, яка переглядається, та фактичні обставини у вказаних вище справах є різними. Вважає, що, враховуючи обставини справи, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, задовольнивши позов. Також звертає увагу, що відповідач ОСОБА_1 набула майно по договору дарування від матері ОСОБА_3 під час розгляду справи про вселення у суді першої інстанції, знаючи про наявний спір.

Позивач просить апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Відповідачі до суду не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача ОСОБА_2 та його представника адвоката Синишина П.Є., які заперечували доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції керувався тим, що, оскільки позивач вселився у спірний житловий будинок, який тривалий час належав йому на праві приватної власності, на законних підставах, він зареєстрований та проживав у ньому, є особою пенсійного віку, іншого житла він не має, а відповідачі чинять йому перешкоди у користуванні спірним будинком, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Апеляційний суд погоджуєтьсяіз таким висновком суду першої інстанції, зважаючи на наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до договору дарування, посвідченого 30.04.1992 року державним нотаріусом Коломийської міської нотаріальної контори Калиняк Н.М. та зареєстрованого в реєстрі за № 1145, ОСОБА_2 набув у власність житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 115-117).

Даними копії державного акту на право власності на землю серії IФ № 07-35-2/00098, виданого (дату видачі якого встановити не представляється можливим) на підставі рішення ХVІІ сесії ІІІ демократичного скликання Семаківської сільської ради від 08.12.2000 року, та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 98, стверджується, що ОСОБА_2 належить земельна ділянка площею 0,5043 га, призначена для будівництва, обслуговування житлового будинку, господарських будівель та для ведення особистого підсобного господарства, що знаходиться на території с. Семаківці Коломийського району Івано-Франківської області (а.с.113).

Рішенням виконавчого комітету Семаківської сільської ради №83 від 28.03.2001 року дозволено ОСОБА_2 узаконити самовільно збудований житловий будинок в АДРЕСА_1 ( а.с. 114 ).

Відповідно до довідки № 3-93, виданої 17.03.2021 року Матеївецькою сільською радою Коломийського району Івано-Франківської області, за адресою: АДРЕСА_1 , крім позивача ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , також зареєстровані : відповідач ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (дочка), ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (зять), відповідач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (онуки )( а.с. 9).

Судом також встановлено, що 11.03.2021 року позивач звертався з письмовою заявою до начальника Коломийського РВП ГУНП в Івано-Франківській області з приводу притягнення до адміністративної відповідальності його дочки ОСОБА_3 та зятя ОСОБА_4 , які не пускають його до домоволодіння, позабивали цвяхами двері в будинку, в якому він проживав, а також ображають його нецензурними словами та погрожують (а.с.10).

Згідно з даними довідки за результатами проведення перевірки по матеріалах ЄО № 3035 від 12.03.2021 року, складеної ПОГ сектору взаємодії з громадами відділу превенції Коломийського ВП ГУНП в Івано-Франківській області, за результатами розгляду вищевказаної заяви ОСОБА_2 встановлено, що 11.03.2021 року близько 16:00 год. заявник, прийшовши за місцем реєстрації, не зміг зайти на подвір`я, у зв`язку з тим, що його дочка ОСОБА_3 не пустила його, мотивуючи тим, що даний будинок, який знаходиться за вищевказаною адресою, знаходиться у її власності, та яка від написання пояснень категорично відмовилась. Опитаний по даному факту староста с. Семаківці ОСОБА_6 письмово пояснив, що був присутнім 11.03.2021 року під час того, як ОСОБА_3 не пустила свого батька ОСОБА_2 за його місцем реєстрації. Відносно ОСОБА_3 складено протокол про адміністративне правопорушення за ч.1 ст. 173-2 КУпАП та винесено терміновий заборонний припис строком на 3 доби (а.с. 11).

Постановою Коломийського міськрайонного суду від 01.03.2022 року провадження у справі № 346/1839/21 відносно ОСОБА_3 за ч.1 ст. 173-2 КУпАП закрито у зв`язку із закінченням строку накладення адміністративного стягнення. В цій постанові вказано, що згідно з протоколом про адміністративне правопорушення ОСОБА_3 21.04.2021 року о 12 год. за місцем свого проживання в АДРЕСА_1 , вчинила відносно свого батька ОСОБА_2 домашнє насильство (насильство в сім`ї), а саме умисні дії економічного характеру: не впустила жити за місцем реєстрації та проживання, внаслідок чого могла бути завдана шкода психічному здоров`ю потерпілого (а.с. 12-13).

Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 03.06.2022 року постанову Коломийського міськрайонного суду від 01.03.2022 року відносно ОСОБА_3 за ч.1 ст. 173-2 КУпАП залишено без змін (а.с. 27-28 ).

27.05.2022 року ОСОБА_2 звернувся з письмовою заявою до начальника Коломийського РВП ГУНП в Івано-Франківській області, у якій просив вжити заходів відносно самоуправних дій його дочки ОСОБА_3 , яка чинить йому перешкоди у користуванні вищевказаним будинком, не пускає до нього, змінила замки, у зв`язку з чим, він, пенсіонер за віком, змушений ночувати у знайомих, оскільки доступу до даного будинку не має та залишився на вулиці (а.с. 24).

Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 05.07.2022 року, ухваленим в справі № 346/1189/21 за позовом ОСОБА_3 , визнано ОСОБА_2 таким, що втратив право на користування спірним житловим приміщенням в зв`язку з його відсутністю за цим місцем проживання понад один рік (а.с. 95-96 ).

Додатковим рішенням вказаного суду від 13.12.2022 року ОСОБА_2 знято з реєстрації за місцем проживання за вищевказаною адресою ( а.с. 97 ).

Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 31.01.2023 року рішення Коломийського міськрайонного суду від 05.07.2022 року в справі № 346/1189/21 скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом та зняття з реєстрації за місцем проживання, відмовлено. Апеляційним судом встановлено, що в даній справі відсутні підстави для задоволення позовних вимог, оскільки позивачкою не доведено факт відсутності відповідача за місцем його реєстрації без поважних причин понад рік та водночас матеріалами справи підтверджується наявність поважних причин періодичного непроживання відповідача в спірному житловому будинку в силу неприязних відносин з позивачкою та перешкоджанню такому самою позивачкою.

Крім того, колегія суддів зазначила, що рішення суду про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням прийняте судом з неналежною оцінкою пропорційності такого заходу з урахуванням встановлених обставин справи, оскільки судом взагалі не досліджувалися обставини щодо наявності в останнього іншого житла, придатного для проживання в ньому. Тоді як у судовому засіданні встановлено, що іншого житла у ОСОБА_2 немає, що не заперечила сторона позивача. Належних доказів щодо проживання відповідача в смт.Заболотів та наявності там житла для користування на певній правовій підставі суду також не представлено. Акт обстеження фактичного місця проживання від 10.03.2021 року, який міститься в матеріалах справи, не є належним доказом на підтвердження вказаних обставин, оскільки не зазначено про відсутність чи наявність особистих речей відповідача, а також не вбачається протягом якого строку відповідач не проживав у спірному житловому будинку та чи переривався вказаний строк непроживання. Крім того, такий акт складено комісією виключно зі слів позивачки та сусідів.

Також апеляційним судом у постанові від 31.01.2023 року встановлено, що між позивачем ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_2 існують неприязні відносини, що є перешкодою для вільного користування відповідачем спірним житлом та причиною періодичного не проживання ОСОБА_2 в будинку.

Такі обставини підтверджуються і постановою Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 01 березня 2022 року, в якій встановлено, що 21 квітня 2021 року позивачка обмежувала в доступі до житла свого батька ОСОБА_2 , у зв`язку з чим її дії працівниками поліції було кваліфіковано за ч.1 ст.173-2 КУпАП як вчинення домашнього економічного насильства. Однак, провадження у справі було закрито, у зв`язку із закінченням строку накладення адміністративного стягнення

Апеляційним судом у справі №346/1189/21 також встановлено, що згідно із договором дарування житлового будинку, посвідченим 28.03.2019 року ОСОБА_7 , приватним нотаріусом Коломийського районного нотаріального округу Івано-Франківської області, ОСОБА_2 передав у дарунок ОСОБА_3 житловий будинок з господарськими будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 ( а.с. 98-101).

А додатковою постановою вказаного суду від 09.02.2023 року скасовано додаткове рішення Коломийського міськрайонного суду від 13.12.2022 року, в задоволенні позовної вимоги ОСОБА_3 про зняття з реєстрації за місцем проживання ОСОБА_2 відмовлено (а.с. 102-104 ).

Згідно з даними акту обстеження фактичного місця проживання, складеного 10.03.2021 року, комісією у складі старости сіл Семаківці, Замулинці, ОСОБА_8 , депутата сільської ради Костюк В.С., діловода с/р ОСОБА_9 в присутності сусідів ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , проведено обстеження будинку АДРЕСА_1 , та встановлено, що за вказаною адресою зареєстровані: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (власник); ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (чоловік); ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (дочка); ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (дочка); ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (батько ). Зі слів заявника та сусідів ОСОБА_2 за вказаною адресою не проживає, так як проживає без реєстрації смт. Заболотів Івано-Франківської області ( а.с. 134).

Відповідно до виписки № 13270 ОСОБА_2 з 12.11.2011 року по 28.11.2011 року перебував на стаціонарному лікуванні в травматологічному відділі КНП «Коломийська ЦРЛ» з діагнозом: ЗЧМТ, забій головного мозку з крововиливом під оболонки, травматичний кохлеарний двібічний неврит (а.с. 14).

Згідно з даними характеристики №18/02-07/42, виданої 17.03.2021 року, ОСОБА_2 , проживаючи на території Матеївецької сільської ради, зарекомендував себе з позитивної сторони, користується авторитетом і повагою, скарги до виконкому на нього не надходили (а.с. 16).

Позивач ОСОБА_2 є особою пенсійного віку (а.с. 8).

Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав № 322468032 від 10.02.2023 року право власності на житловий будинок в АДРЕСА_1 , зареєстровано 10.02.2023 року за ОСОБА_1 на підставі нотаріально посвідченого договору дарування (а.с. 82).

Відповідно до ч. 4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

За змістом ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Суд керувався наступними нормами права.

Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

У частині першій статті 383 ЦК України та статті 150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Відповідно до статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.

У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту.

Відповідно до частин першої, другої та четвертої зазначеної статті сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

Правова позиція Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K., 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення в справі Gillow v. the U.K., 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення в справі Larkos v. Cyprus, 18 лютого 1999 року).

ЄСПЛ неодноразово зазначав про те, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому, чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків із конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

У справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, як дотримання справедливого балансу між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання.

Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) мети, досягнення якої передбачається, та засобів, які використовуються для її досягнення.

Навіть, якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа має право сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

На підставі викладеного, встановлених обставин справи, які свідчать про те, що позивач був власником спірного будинку, тривалий час проживав в ньому, зареєстрований за адресою будинку, не має іншого житла, і не втрачав інтересу до житла, на користування яким має законне право, і відповідачі чинять йому перешкоди у користуванні спірним будинком, суд дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

З матеріалів справи вбачається, що суд належно дослідив і проаналізував надані письмові докази, визначив характер правовідносин між сторонами, і зробив висновок, який повністю відповідає обставинам справи. В апеляційній скарзі відповідач не спростувала висновок суду, а по суті виразила незгоду із рішенням, оскільки під час розгляду справи стала новим власником спірного будинку, і вважала, що дана обставина виключить можливість задоволення позову ОСОБА_2 про вселення. Разом з тим, суд першої інстанції перевіряв такі аргументи відповідача, надав їм відповідну правову оцінку, з якою колегія суддів погоджується, тому що така правова оцінка відповідає обставинам справи і вимогам закону.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного рішення. При вирішенні даної справи судом повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, переглядаючи справу відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів не вбачає апеляційних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції, у зв`язку з чим апеляційна скарга відповідача ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Оскільки апеляційна скарга не підлягає задоволенню, то судові витрати відносяться на рахунок скаржника.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, Івано-Франківський апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Римарук Юрій Ігорович, залишити без задоволення.

Рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 19 червня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 07 вересня 2023 року.

Судді: Є.Є. Мальцева

В.М. Луганська

Л.В. Василишин