Ухвала

Іменем України

03 квітня 2023 року

м. Київ

справа № 712/11401/17

провадження № 61-3696ск23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Карпенко С. О.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Черкаського апеляційного суду від 02 лютого 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Український інноваційний банк», Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку, стягнення середнього заробітку, визнання припиненими трудових відносин і зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом, в якому, з урахуванням уточнених вимог, просив стягнути з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд) та Публічного акціонерного товариства «Український інноваційний банк» (далі - ПАТ «УІБ») на свою користь: невиплачену заробітну плату за період з 01 липня 2016 року до 11 серпня 2017 року в сумі 168 696,93 грн, компенсацію за невикористану відпустку в сумі 16 635,45 грн, компенсацію за порушення строків виплати заробітної плати в сумі 22 600,74 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 166 699,30 грн; визнати припиненими трудові відносини між ним і ПАТ «УІБ» у зв`язку з його звільненням з посади директора Черкаського центрального відділення ПАТ «УІБ» за власним бажанням на підставі частини третьої статті 38 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), з 11 серпня 2017 року та зобов`язати ПАТ «УІБ» внести до його трудової книжки запис про звільнення з 11 серпня 2017 року відповідно до статті 38 КЗпП України.

Позов ОСОБА_1 мотивовано тим, що з 01 серпня 2007 року він працював на посаді заступника директора Дніпровської філії Акціонерного товариства «Укрінбанк», з 01 квітня 2015 року йому було доручено виконання обов`язків директора Черкаського центрального відділення ПАТ «УІБ», а 15 грудня 2015 року переведено директором Черкаського центрального відділення ПАТ «УІБ». В подальшому його було звільнено із займаної посади з 15 квітня 2016 року у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці, скороченням чисельності та штату працівників на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України. Його трудова книжка містить відомості, що запис № 22 в ній є недійсним, а він звільнений у зв`язку з відмовою від продовження роботи через зміну істотних умов праці на підставі пункту 6 статті 36 КЗпП України. З 18 квітня 2016 року його було прийнято на посаду директора Черкаського Центрального відділення ПАТ «УІБ» за строковим трудовим договором відповідно до наказу від 12 квітня 2016 року № 96-к. Строк дії трудового договору з 18 квітня 2016 року по 30 червня 2016 року. Після закінчення дії строкового договору жодна зі сторін не вчинила дій, направлених на його припинення чи переукладення, у зв`язку з чим він продовжував працювати на посаді директора і трудові відносини тривали до 11 серпня 2017 року. 19 липня 2017 року він направив голові правління ПАТ «УІБ» заяву про звільнення за власним бажанням, проведення з ним остаточного розрахунку та видачу належним чином оформленої трудової книжки, однак його вимогу було проігноровано.

Заочним рішенням Соснівського районного суду міста Черкаси від 11 травня 2021 року позов задоволено частково. Стягнуто з Фонду на користь ОСОБА_1 невиплачену заробітну плату за період з 01 липня 2016 року до 11 серпня 2017 року в сумі 168 696,93 грн, компенсацію за невикористану відпустку в сумі 16 635,45 грн, компенсацію за порушення строків виплати заробітної плати в сумі 22 600,74 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 166 699,30 грн, та витрати за надання правової допомоги в сумі 12 000 грн, а всього - 386 632,02 грн. Визнано припиненими трудові відносини між ОСОБА_1 і ПАТ «УІБ» у зв`язку із звільненням ОСОБА_1 з посади директора Черкаського центрального відділення ПАТ «УІБ» за власним бажанням на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України, з 11 серпня 2017 року та зобов`язано ПАТ «УІБ» внести до трудової книжки ОСОБА_1 запис про звільнення з 11 серпня 2017 року відповідно до статті 38 КЗпП України.

Рішення місцевого суду мотивовано тим, що Фонд безпосередньо може реалізувати законодавчо визначені повноваження органу управління конкретного банку тільки у випадку, якщо такі повноваження не були ним делеговані Уповноваженій особі або раніше делеговані повноваження уповноваженої особи були відкликані Фондом. Наданий позивачем розрахунок сум, які підлягають сплаті у зв`язку з порушенням трудового законодавства, є обґрунтованим і не спростований відповідачами, тому такі суми підлягають стягненню з Фонду на користь позивача.

Постановою Черкаського апеляційного суду від 02 лютого 2023 року апеляційну скаргу Фонду задоволено. Заочне рішення Соснівського районного суду міста Черкаси від 11 травня 2021 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким позов задоволено частково. Стягнуто з ПАТ «УІБ» на користь ОСОБА_1 невиплачену заробітну плату за період з 01 липня 2016 року до 11 серпня 2017 року в сумі 168 696,93 грн, компенсацію за невикористану відпустку в сумі 16 635,45 грн, а всього - 185 332,38 грн. Визнано припиненими трудові відносини між ОСОБА_1 і ПАТ «УІБ» в особі Уповноваженої особи Фонду на ліквідацію ПАТ «УІБ» Білої І. В., у зв`язку із звільненням ОСОБА_1 з посади директора Черкаського центрального відділення ПАТ «УІБ» за власним бажанням на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України, з 11 серпня 2017 року, та зобов`язано ПАТ «УІБ» в особі Уповноваженої особи Фонду на ліквідацію ПАТ «УІБ» Білої І. В. внести до трудової книжки ОСОБА_1 запис про звільнення з 11 серпня 2017 року відповідно до статті 38 КЗпП України. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Фонду судовий збір у розмірі 3 178,50 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в розмірі 2 119 грн. Стягнуто з ПАТ «УІБ» на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в розмірі 6 000 грн.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що строковий договір укладено між ОСОБА_1 і ПАТ «УІБ» в особі Уповноваженої особи Фонду на ліквідацію ПАТ «УІБ» Білою І. В., і вказаний строковий трудовий договір регулює правовідносини між роботодавцем та працівником в межах процедури виведення неплатоспроможного банку з ринку, тому саме банк повинен здійснити виплату заробітної плати позивачу, так як договір укладено ним з банком в особі Уповноваженої особою Фонду та в межах її повноважень, наданих Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Тобто на час підписання строкового договору саме банк був стороною договору та роботодавцем позивача. З огляду на те, що в банку введено тимчасову адміністрацію та не розпочато процедуру ліквідації, позивач має право в порядку, передбаченому пунктом 3 частини 6 статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», на стягнення заробітної плати в розмірі 168 696,93 грн та компенсацію за невикористану відпустку в сумі 16 635,45 грн. Разом з тим положення частини шостої статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», відповідно до якої обмеження, встановлене пунктом 1 частини п`ятої цієї статті, не поширюється на зобов`язання банку, зокрема щодо виплати заробітної плати (пункт 3), не підлягає застосуванню до вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати - грошової суми, яка не є заробітною платою за виконану роботу, а є мірою відповідальності роботодавця за порушення строку її виплати, тобто свого роду відшкодування завданої майнової шкоди. Тому вимоги ОСОБА_1 в частині стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку задоволенню не підлягають, як і вимоги щодо компенсації за порушення строків виплати заробітної плати.

10 березня 2023 року ОСОБА_1 подав засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Черкаського апеляційного суду від 02 лютого 2023 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення і залишити в силі заочне рішення Соснівського районного суду міста Черкаси від 11 травня 2021 року.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є: справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Предметом позову в цій справі є стягнення невиплаченої заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, компенсації за порушення строків виплати заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, в загальному розмірі 374 632,42 грн, що станом на 01 січня 2023 року не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 684 грн х 250 = 671 000 грн), а також - визнання припиненими трудових відносин і внесення відповідного запису до трудової книжки.

Згідно з частиною четвертою статті 274 ЦПК України ця справа не відноситься до тієї категорії справ, що не можуть бути розглянуті в порядку спрощеного позовного провадження.

Зазначена справа є незначної складності та не належить до виключень з цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Дослідивши ціну позов, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства, Верховний Суд дійшов висновку про малозначність цієї справи.

Разом з тим аргументи касаційної скарги свідчать про наявність підстав, передбачених підпунктом в) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, для розгляду справи судом касаційної інстанції, тому, не дивлячись на те, що справа є малозначною, відсутні підстави для відмови у відкритті касаційного провадження в цій справі на підставі пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України у зв`язку з малозначністю справи.

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що згідно з постановою Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження. Апеляційний суд не врахував вказаного правового висновку і помилково визначив належним відповідачем в цій справі ПАТ «УІБ», а не Фонд. Його було прийнято на посаду директора Черкаського відділення ПАТ «УІБ» Уповноваженою особою Фонду на ліквідацію ПАТ «УІБ», тому саме Фонд є належним відповідачем за його позовом. З моменту запровадження процедури ліквідації банку будь-які питання, що виникають зокрема з порушених прав позивача як колишнього працівника банку мають бути вирішені ним шляхом звернення до Фонду або уповноваженої особи Фонду. Наведене відповідає правовій позиції, викладеній в постанові Верховного Суду від 25 січня 2018 року у справі № 711/2644/16-ц. Згідно з постановою Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 757/75149/17-ц ліквідатор (у цьому випадку Фонд, у тому числі керівник ліквідаційної процедури - його уповноважена особа) з дня свого призначення отримав можливість самостійного прийняття рішень щодо використання майнових активів банку та розпорядження ними, управління банком та керівництва його господарською діяльністю, тобто законодавчо закріплені повноваження ліквідатора прирівняні до обов`язків, які виконує власник, та прав, наданих власнику банку. Тобто саме Фонд відповідає за порушення його трудових прав. Крім цього, захист його прав повинен здійснюватися згідно з КЗпП України, який повно і точно регулює спірні правовідносини та має пріоритет над іншими законами, що відповідає правовому висновку, викладеному в постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17. Крім цього, застосовані апеляційним судом правові висновки є нерелевантними спірним правовідносинам, оскільки в цій справі стягнення середнього заробітку на підставі статті 117 КЗпП України здійснюється на користь працівника, працевлаштованого після запровадження в ПАТ «УІБ» тимчасової адміністрації.

Зі змісту наведених доводів вбачається, що касаційна скарга подана на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України, згідно з яким підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Касаційне провадження не підлягає відкриттю з таких підстав.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Судами встановлено, що з 01 липня 2007 року ОСОБА_1 працював на посаді заступника директора Дніпровської філії Акціонерного товариства «Укрінбанк», а з 15 грудня 2015 року - на посаді директора Черкаського відділення ПАТ «УІБ», що підтверджується записами в трудовій книжці.

24 грудня 2015 року Правлінням Національного банку України було прийнято постанову № 934 Про віднесення ПАТ «УІБ» до категорії неплатоспроможних, а Виконавчою дирекцією Фонду було прийнято рішення від 24 грудня 2015 року № 239 Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «УІБ» та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку.

22 березня 2016 року Правлінням Національного банку України на підставі пропозиції Фонду щодо відкликання банківської ліцензії та ліквідації ПАТ «УІБ» винесено постанову № 180 Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «УІБ. На підставі вказаної постанови Національного банку України виконавчою дирекцією Фонду прийнято рішення № 385 Про початок процедури ліквідації ПАТ «УІБ» та делегування повноважень ліквідатора банку.

08 квітня 2016 року Уповноваженою особою Фонду на здійснення тимчасової адміністрації ПАТ «УІБ» Білою І. В., у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, скороченням чисельності і штату працівників ПАТ «УІБ», згідно з наказом Тимчасової адміністрації ПАТ «УІБ» від 11 січня 2016 року № 54-к було попереджено директора Черкаського Центрального відділення ПАТ «УІБ» ОСОБА_1 про зміну істотних умов праці у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці.

11 квітня 2016 року наказом № 61-к Уповноваженої особи Фонду на ліквідацію ПАТ «УІБ» Білої І. В. звільнено ОСОБА_1 з посади директора Черкаського Центрального відділення ПАТ «УІБ» з 15 квітня 2016 року у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, відмовою працівника від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці, пункт 6 статті 36 КЗпП України.

Згідно з пунктом 1 наказу від 12 квітня 2016 року № 96-к Про зміни штатного розпису та прийняття на роботу Уповноваженої особи Фонду на ліквідацію ПАТ «УІБ» Білої І. В. з 18 квітня 2016 року внесено зміни до штатного розпису регіональної мережі ПАТ «УІБ» - введено посаду директора Черкаського центрального відділення ПАТ «УІБ», та згідно з пунктом 2 цього ж наказу ОСОБА_1 було прийнято на посаду директора Черкаського центрального відділення ПАТ «УІБ» з 18 квітня 2016 року за строковим трудовим договором з оплатою праці відповідно до штатного розпису.

З 01 липня 2016 року Уповноваженою особою Фонду на ліквідацію ПАТ «УІБ» Білою І. В. позивачу було припинено виплату заробітної плати. Вказаний факт підтверджується довідкою Акціонерного банку «Укргазбанк» про відсутність надходжень коштів на зарплатний картковий рахунок ОСОБА_1 .

Як пояснив позивач, незважаючи на відсутність оплати праці, він продовжував виконувати основну роботу за трудовим договором, оскільки жодних дій, спрямованих на звільнення його із займаної посади, відповідачами не вчинялося.

18 липня 2017 року ОСОБА_1 направив письмову заяву до ПАТ «УІБ» з вимогою звільнити його із займаної посади, оформити належним чином трудову книжку та провести остаточний розрахунок при звільненні. Однак, звільнення позивача не відбулося, заробітна плата не була виплачена в зазначений позивачем в заяві день звільнення.

Згідно з розпискою ОСОБА_1 , адресованою директору-розпоряднику Фонду Ворушиліну К. М., він отримав трудову книжку та не має претензій щодо стану її цілісності.

Як зазначив позивач, він отримав трудову книжку лише 06 липня 2017 року. Трудова книжка не містить запису про його звільнення.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 березня 2016 року у справі № 826/1162/16, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 14 квітня 2016 року та ухвалою Вищого адміністративного суду України від 31 серпня 2016 року, визнано незаконною та скасовано постанову правління Національного банку України від 24 грудня 2015 року № 934 Про віднесення ПАТ «УІБ» до категорії неплатоспроможних, визнано незаконним та скасовано рішення Виконавчої дирекції Фонду від 24 грудня 2015 року № 239 Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «УІБ» та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку. Зобов`язано Національний банк України надати термін у 95 днів для відновлення платоспроможності ПАТ «УІБ».

Однак постановою Верховного Суду України від 24 жовтня 2017 року у справі № 826/1162/16 заяву Національного банку України задоволено частково, постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 березня 2016 року, ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 14 квітня 2016 року та ухвалу Вищого адміністративного суду України від 31 серпня 2016 року скасовано і ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 квітня 2016 року у справі № 826/5325/16, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 13 липня 2016 року та постановою Вищого адміністративного суду України від 23 листопада 2016 року, визнано протиправною та скасовано постанову правління Національного банку України від 22 березня 2016 року № 180 Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «УІБ» з моменту її прийняття, визнано протиправним та скасовано рішення Виконавчої дирекції Фонду від 22 березня 2016 року № 385 Про початок процедури ліквідації ПАТ «УІБ» та делегування повноважень ліквідатора банку, з моменту його прийняття. Зобов`язано Національний банк України вчинити всі необхідні дії щодо відновлення функціонування ПАТ «УІБ» як банківської установи в обсязі та стані, який існував до прийняття постанови Правління Національного банку України від 22 березня 2016 року № 180.

Згідно з ухвалою Верховного Суду від 24 лютого 2021 року у справі № 826/5325/16 в задоволенні заяви Національного банку України про перегляд ухвали Вищого адміністративного суду України від 23 листопада 2016 року відмовлено.

Посилання в касаційній скарзі на постанову Верховного Суду від 25 січня 2018 року у справі № 711/2644/16-ц та постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, від 19 червня 2018 року у справі № 757/75149/17-ц і доводи заявника про те, що саме Фонд повинен відповідати перед ним як працівником за порушення трудового законодавства, тоді як апеляційний суд неправильно визначив належним відповідачем в цій справі ПАТ «УІБ», не заслуговують на увагу, оскільки ОСОБА_1 сам пред`явив цей позов до банку, та згодом за його клопотанням ухвалою Соснівського районного суду міста Черкаси від 29 січня 2021 року до участі у справі було залучено як співвідповідача - Фонд.

Відповідно до частин першої-третьої статті 3 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків у випадках, встановлених цим Законом. Фонд є юридичною особою публічного права, має відокремлене майно, яке є об`єктом права державної власності і перебуває у його господарському віданні. Фонд є економічно самостійною установою, має самостійний баланс, поточний та інші рахунки в Національному банку України, у тому числі рахунки умовного зберігання (ескроу), а також рахунки в цінних паперах у депозитарних установах - банках України.

Згідно з пунктом 17 частини першої статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» уповноважена особа Фонду - працівник Фонду, який від імені Фонду та в межах повноважень, передбачених цим Законом та/або делегованих Фондом, виконує дії із забезпечення виведення банку з ринку під час здійснення тимчасової адміністрації неплатоспроможного банку та/або ліквідації банку.

Здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді (цивільна процесуальна дієздатність) мають фізичні особи, які досягли повноліття, а також юридичні особи (частина перша статті 47 ЦПК України).

Відповідно до частини третьої статті 58 ЦПК України юридична особа бере участь у справі через свого керівника або члена виконавчого органу, уповноваженого діяти від її імені відповідно до закону, статуту, положення (самопредставництво юридичної особи), або через представника.

Уповноважена особа Фонду діє від імені банку в межах повноважень Фонду (частина третя статті 37 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»).

Встановивши, що строковий договір укладено між ОСОБА_1 і ПАТ «УІБ» в особі Уповноваженої особи Фонду на ліквідацію ПАТ «УІБ» Білою І. В., і вказаний строковий трудовий договір регулює правовідносини між роботодавцем та працівником в межах процедури виведення неплатоспроможного банку з ринку, апеляційний суд обґрунтовано зазначив, що саме банк повинен здійснити виплату заробітної плати позивачу, так як договір укладено ним з банком в особі Уповноваженої особою Фонду та в межах її повноважень, наданих Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», і правильно стягнув з банку на користь позивача невиплачену заробітну плату та компенсацію за невикористану відпустку.

Такі висновки апеляційного суду не суперечать правовим висновкам Верховного Суду, на які заявник послався у своїй касаційній скарзі.

Що стосується відмови апеляційного суду в задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку та компенсації за порушення строків виплати заробітної плати, а також посилання заявника на статтю 117 КЗпП України та постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17, необхідно зазначити таке.

Відповідно до статті 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Згідно з пунктом 1 частини п`ятої статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку.

Пунктом 3 частини шостої статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачено, що обмеження, встановлене пунктом 1 частини п`ятої цієї статті, не поширюється на зобов`язання банку щодо: виплати заробітної плати, авторської винагороди, відшкодування шкоди, заподіяної життю та здоров`ю працівників банку.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 274/3529/16-ц зазначено, що зобов`язання банку, передбачені пунктами 2, 6 частини шостої цієї статті, виконуються банком у межах його фінансових можливостей у порядку, встановленому нормативно-правовими актами Фонду. Однак, виплата заробітної плати не обмежується і не пов`язується з фінансовими можливостями банку, оскільки вона передбачена пунктом 3 частини шостої статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» .

Початок процедури ліквідації банку, про наслідки якої зазначено у статтях 46, 48 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», не тягне за собою обмеження прав працівників (колишніх працівників) такого банку на отримання заробітної плати відповідно до пункту 3 частини шостої статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Крім того, статтею 43 Конституції України гарантоване право на своєчасне одержання винагороди за працю, яке захищається законом. Це право кореспондується з вимогами статті 97 та гарантіями статті 233 КЗпП України, статті 21 Закону України «Про оплату праці». Тобто запровадження в банківській установі тимчасової адміністрації чи початок її ліквідації не може бути підставою для відмови у захисті судом права працівника щодо виплати заробітної плати(постанова Верховного Суду від 18 листопада 2020 року у справі № 335/4806/17).

Однак згідно з висновками, викладеними в постановах Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі № 127/2709/15-ц, від 12 квітня 2017 року у справі № 757/5583/15-ц, в постановах Верховного Суду від 25 січня 2018 року у справі № 711/2644/16-ц, від 13 березня 2018 року у справі № 910/23398/16, від 22 серпня 2018 року у справі № 559/1777/15-ц, від 29 серпня 2018 року у справі № 127/10129/17, від 12 грудня 2018 року у справі № 362/7975/15-ц, відступати від яких Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц не знайшла підстав, запровадження тимчасової адміністрації банку та початок його ліквідації унеможливлюють стягнення з банку коштів в інший спосіб, аніж це передбачено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

У постановах Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 362/7975/15-ц, від 29 серпня 2018 року у справі № 127/10129/17, від 01 квітня 2020 року у справі № 761/16407/15-ц викладено такі правові висновки: обмеження, встановлені статтею 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», поширюються також і на вимоги до банку, в якому запроваджена тимчасова адміністрація або розпочата ліквідація, про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, які за своєю природою хоч і стосуються відповідальності роботодавця за несвоєчасне виконання зобов`язань з оплати праці, проте не є вимогами про стягнення заробітної плати.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 369/10046/18 сформульовано такий правовий висновок: за змістом норм чинного законодавства середній заробіток за час вимушеного прогулу за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час вимушеного прогулу не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника.

Отже, відмова апеляційного суду в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку та про компенсацію за порушення строків виплати заробітної плати узгоджуються з вищенаведеними актуальними правовими висновками Верховного Суду.

Доводи касаційної скарги не свідчать про застосування в оскаржуваному судовому рішенні судом апеляційної інстанції норм права без урахування висновків щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених в постановах Верховного Суду, та зводяться до суб`єктивного тлумачення заявником норм законодавства України.

Із змісту касаційної скарги та оскаржуваного судового рішення вбачається, що скарга є необґрунтованою, Верховний Суд вже викладав у своїх постановах висновки щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до таких висновків.

В постанові від 27 жовтня 2020 року у справі № 127/18513/18 (провадження № 14-145цс20) Велика Палата Верховного Суду вказала, що касаційний перегляд вважається екстраординарним з огляду на специфіку повноважень суду касаційної інстанції з точки зору обмеження виключно питаннями права та більшим ступенем формальності процедур. У ЦПК України визначено баланс між такими гарантіями права на справедливий судовий розгляд, як право на розгляд справи судом, встановленим законом (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), та принципом остаточності судових рішень res judicata, фактично закріплено перехід до моделі обмеженої касації, що реалізується за допомогою введення процесуальних фільтрів з метою підвищення ефективності касаційного провадження.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави, та не є «судом фактів».

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (пункт 45 рішення Європейського суду з прав людини від 23 жовтня 1996 року у справі «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції), пункти 37, 38 рішення Європейського суду з прав людини від 19 грудня 1997 року у справі «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії)).

Виходячи з викладеного, у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

У зв`язку з відмовою у відкритті касаційного провадження у справі не підлягає окремому розгляду клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на касаційне оскарження.

Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Черкаського апеляційного суду від 02 лютого 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Український інноваційний банк», Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку, стягнення середнього заробітку, визнання припиненими трудових відносин і зобов`язання вчинити дії.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко