ПОСТАНОВА

Іменем України

28 березня 2023 року м. Кропивницький

справа № 405/3627/21

провадження № 22-ц/4809/364/23

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: Карпенка О. Л. (головуючий, суддя-доповідач), Мурашка С. І., Чельник О. І.,

за участю секретаря судового засідання Савченко Н. В.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Головне управління Національної поліції в Кіровоградській області,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Кіровоградській області на рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда (суддя Драний В. В.) від 16 лютого 2022 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

24 травня 2021 року ОСОБА_1 пред`явив позов до Головного управління Національної поліції в Кіровоградській області в якому просив визнати договір про повну матеріальну відповідальність від 24 квітня 2018 року, укладений між ОСОБА_1 і Головним управлінням Національної поліції в Кіровоградській області, недійсним.

Позов обґрунтовано тим, що з 17 листопада 2017 року позивач працює на посаді завідувача сектором капітального будівництва управління логістики та матеріально-технічного забезпечення Головного управління Національної поліції в Кіровоградській області.

Бувши введеним в оману своїм керівником та на його вимогу, він уклав з відповідачем договір про повну матеріальну відповідальність від 24 квітня 2018 року.

Позивач вважає, що укладення з ним такого договору суперечить змісту ст. 135-1 КЗпП України так, як з огляду на займану ним посаду та виконувану роботу на нього не може бути покладена повна матеріальна відповідальність, а тому договір є нікчемним.

Короткий зміст рішення суду

Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 16 лютого 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено. Суд визнав недійсним договір про повну особисту матеріальну відповідальність від 24 квітня 2018 року, укладений між ОСОБА_1 та Головним управлінням Національної поліції в Кіровоградській області. Суд стягнув з Головного управління Національної поліції в Кіровоградській області на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 908,00 грн.

Суд мотивував своє рішення тим, що відповідно до ст. 135-1 КЗпП України перелік посад і робіт працівників з якими укладається договір про повну матеріальну відповідальність, а також типовий договір про повну матеріальну відповідальність має бути затверджений в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України. Натомість чинною є постанова Державного комітету Ради Міністрів СРСР по праці і соціальних питаннях, Секретаріату Всесоюзної Центральної Ради Професійних Спілок від 28 грудня 1977 року № 447/24, якою затверджено Перелік посад і робіт, що заміщаються чи виконуються працівниками, з якими підприємством, установою чи організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм на зберігання, продаж (відпуск), перевезення або застосування у процесі виробництва. Договори про повну матеріальну відповідальність, укладені з працівниками, чиї посади (виконувана робота) у вказаному Переліку посад і робіт не вказані, є недійсними та юридичної сили не мають.

ОСОБА_1 не може виступати стороною договору про повну матеріальну відповідальність так, як посада завідувача сектору капітального будівництва, яку він займає, не згадується у Переліку, а тому такий договір з ним укладенню не підлягав.

Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги

Головне управління Національної поліції в Кіровоградській області подало до суду апеляційну скаргу на рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 16 лютого 2022 року в якій просить скасувати його та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволені позову ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Кіровоградській області відмовити повністю.

Апелянт вказує на те, що висновки суду не відповідають обставинам справи так, як суд не дав належної оцінки посадовим обов`язкам позивача, які в сукупності дають підстави виснувати, що з ним мав бути укладений договір про повну матеріальну відповідальність за збереження об`єктів будівництва. Суд не врахував, що згідно з п. 1 договору позивач сам взяв на себе повну матеріальну відповідальність за збереження довірених йому матеріальних цінностей відповідача.

Суд дійшов висновку, що посада, яку займав позивач, не включена до Переліку посад і робіт, що заміщаються чи виконуються працівниками, з якими підприємством, установою чи організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм на зберігання, продаж (відпуск), перевезення або застосування у процесі виробництва, затвердженого постановою Державного комітету Ради Міністрів СРСР по праці і соціальних питаннях, Секретаріату Всесоюзної Центральної Ради Професійних Спілок від 28 грудня 1977 року № 447/24. Проте, суд не врахував значний період часу, який минув з дня затвердження вказаного Переліку, а також реальні зміни у трудових відносинах, появу ряду нових посад та професій.

Таким чином, апелянт вважає, що суд безпідставно визнав оспорюваний позивачем договір недійсним.

Він також вказав на те, що позивач не забезпечив збереження об`єкта незавершеного будівництва у м. Кропивницький, переданого йому за накладною, чим завдав відповідачу збитків на суму 749851,00 грн та у зв`язку з чим підозрюється у скоєнні кримінального правопорушення, а позов пред`явив з метою уникнення від відповідальності за скоєне.

Крім того, відповідач вказує на те, що, на його переконання, суд допустив порушення норм процесуального права, адже перевищив допустимі строки розгляду справи та ухвалення рішення.

Короткий зміст відзиву на апеляційну скаргу

У відзиві на апеляційну скаргу позивач вказав, що сам факт укладення між ним і відповідачем договору про повну матеріальну відповідальність суперечить нормам ст. 135-1 КЗпП України та затвердженого постановою Державного комітету Ради Міністрів СРСР по праці і соціальних питаннях, Секретаріату Всесоюзної Центральної Ради Професійних Спілок від 28 грудня 1977 року № 447/24 Переліку посад і робіт, що заміщаються чи виконуються працівниками, з якими підприємством, установою чи організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм на зберігання, продаж (відпуск), перевезення або застосування у процесі виробництва.

Крім того, він наполіг на своїх попередніх поясненнях, що уклав з відповідачем оспорюваний договір під впливом обману.

Позиції сторін, висловлені учасниками справи у судовому засіданні в суді апеляційної інстанції

Представник апелянта ОСОБА_2 підтримав апеляційну скаргу, просив суд задовольнити вимоги відповідача.

Позивач ОСОБА_1 вимоги апеляційної скарги не визнав, просив суд залишити їх без задоволення.

Суд першої інстанції встановив такі неоспорювані обставини:

Позивач ОСОБА_1 з 17 листопада 2017 року працював на посаді завідувача сектору капітального будівництва Управління логістики та матеріально-технічного забезпечення Головного управління Національної поліції в Кіровоградській області.

Згідно з посадовою інструкцією завідувача сектору капітального будівництва Управління логістики та матеріально-технічного забезпечення Головного управління Національної поліції в Кіровоградській області, з якою позивач ознайомлений 21 листопада 2017 року, до його завдань, обов`язків та повноважень належать: керування діяльністю сектору за напрямками його роботи; розподіл обов`язки між співробітниками; визначення планових та поточних завдань, контроль їх виконання; участь у розробленні наказів та інших актів організаційно-розпорядчого характеру з питань, що належать до компетенції УЛМТЗ; здійснення аналізу стану об`єктів незавершеного будівництва ГУНП; здійснення підготовки пропозицій щодо капітальних видатків у складі бюджетного запиту ГУНП; забезпечення формування пооб`єктного плану капітального будівництва ГУНП на відповідний рік; розроблення показників капітальних видатків для здійснення фінансування у розрізі бюджетних програм; участь у розробці проектно-кошторисної документації на будівництво, капітальний та поточний ремонти, реконструкцію об`єктів ГУНП; організація робіт з будівництва нових, реконструкції і капітального ремонту існуючих об`єктів ГУНП та залучення спеціалістів для здійснення контролю відповідності обсягів та якості виконаних робіт проектам, технічним умовам і ДБН; виконання інших функції, що випливають із покладених на УЛМТЗ завдань та передбачені законодавством України (а. с. 9 - 10).

24 квітня 2018 року між ОСОБА_1 (працівник) та ГУНП в Кіровоградській області (установа) укладено договір про повну особисту матеріальну відповідальність (а. с. 8) за умовами якого працівник ОСОБА_1 , який обіймає посаду завідувача СКБ УЛМТЗ ГУНП в Кіровоградській області, бере на себе повну матеріальну відповідальність за забезпечення цілісності довірених йому Установою матеріальних цінностей, і у зв`язку з цим зобов`язується: дбайливо ставитися до переданих йому на збереження або для інших цілей матеріальних цінностей і вживати заходів щодо запобігання збиткам; своєчасно повідомляти Установу про всі обставини, що загрожують забезпеченню цілісності довірених йому матеріальних цінностей; складати та подавати у встановленому порядку товарно-грошові та інші звіти про залишки довірених йому матеріальних цінностей; нести матеріальну відповідальність за пряму дійсну шкоду, завдану підприємству внаслідок порушення покладених на нього трудових обов`язків.

01 квітня 2021 року та 08 квітня 2021 року позивач звертався до відповідача по питання про припинення дії вказаного договору (а.с. 11, 12).

Позиція апеляційного суду щодо апеляційної скарги

У цій справі, яка переглядається в апеляційному порядку, позивач пред`явив вимогу про визнання укладеного між ним (працівником) і відповідачем (установою) договору про повну матеріальну відповідальність від 24 квітня 2018 року недійсним.

Як вже зазначалося, суд першої інстанції задовольнив позов.

Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України (Межі розгляду справи судом апеляційної інстанції) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У цій справі позивач, обґрунтовуючи свої позовні вимоги, вказав на дві підстави позову: 1) обман та тиск з боку його керівника; 2) невідповідність укладеного договору вимогам закону.

Суд першої інстанції не взяв до уваги доводи позивача про недійсність оспорюваного договору через його укладення під впливом обману (ст. 230 ЦК України) та насильства (ст. 231 ЦК України).

Враховуючи, що позивач не оскаржив рішення суду та беручи до уваги норми ст. 367 ЦПК України щодо меж розгляду справи судом апеляційної інстанції, рішення місцевого суду в означеній частині на предмет правильності застосування норм матеріального права (ст. 230, 231 ЦК України) та дотримання норм процесуального права судом апеляційної інстанції не перевіряється.

Таким чином, колегія суддів апеляційного суду перевіряє правильність та обґрунтованість висновку суду про недійсність оспорюваного договору через його суперечність нормам законодавства про працю.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що рішення суду першої інстанції, в межах його перегляду, зазначеним вимогам ст. 263 ЦПК України відповідає, тож вимоги апеляційної скарги не підлягають задоволенню.

Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення

Норми права, які підлягають застосуванню, та їх джерела (акти законодавства наводяться у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин сторін).

Кодекс законів про працю України регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя працівників, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини. Законодавство про працю встановлює високий рівень умов праці, всемірну охорону трудових прав працівників (ст. 1 КЗпП України).

Згідно ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Главою ІХ КЗпП України встановлені гарантії при покладанні на працівників матеріальної відповідальності за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації.

Згідно з ч. 1, ч. 2 ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством.

Власник або уповноважений ним орган зобов`язаний створити працівникам умови, необхідні для нормальної роботи і забезпечення повного збереження дорученого їм майна. Працівники зобов`язані бережливо ставитися до майна підприємства, установи, організації і вживати заходів до запобігання шкоді (стаття 131 КЗпП України).

Відповідно до ч. 2 ст. 132 КЗпП України матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві.

Пунктом 1 ст. 134 КЗпП України передбачено, що відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до ст. 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей.

Згідно з ст. 135-1 КЗпП України письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв`язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України

Постановою Державного комітету Ради Міністрів СРСР з праці та соціальних питань Секретаріатом Всесоюзної центральної ради професійних спілок від 28 грудня 1977 року N 447/24, яка діє на території України відповідно до постанови Верховної Ради України від 12 вересня 1991 року N 1545-XII «Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу РСР» передбачено перелік посад і робіт, що заміщуються чи виконуються працівниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм на збереження, обробку, продаж (відпуск), перевезення або застосування в процесі виробництва(далі Перелік посад і робіт).

У п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» (з наступними змінами) роз`яснено, що, розглядаючи справи про матеріальну відповідальність на підставі письмового договору, укладеного працівником з підприємством, установою, організацією, про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей (недостача, зіпсування), переданих йому для зберігання або інших цілей (п. 1 ст. 134 КЗпП України), суд зобов`язаний перевірити, чи належить відповідач до категорії працівників, з якими згідно зі ст. 135-1 КЗпП України може бути укладено такий договір, та чи був він укладений.

За відсутності цих умов на працівника за заподіяну ним шкоду може бути покладено лише обмежену матеріальну відповідальність, якщо згідно з чинним законодавством працівник з інших підстав не несе матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди.

Щодо суті спору та оцінка доводів апеляційної скарги (оцінка аргументів учасників справи і висновків судів попередніх інстанцій)

Законодавство України про працю обмежує сферу повної матеріальної відповідальності працівників за шкоду, завдану підприємству, установі, організації.

Випади, за яких настає повна матеріальна відповідальність працівника вичерпно наведені у ст. 134 КЗпП України, одним з яких є письмовий договір між працівником і підприємством, установою, організацією укладений відповідно до ст. 135-1 КЗпП України за умовами якого працівник бере на себе відповідальність за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей.

Вимоги до договору про повну матеріальну відповідальність встановлені ст. 135-1 КЗпП України, зокрема, стосовно сторін такого договору: з одного боку - підприємство, установа або організація, а з іншого працівник, який відповідає таким ознакам:

1) досяг вісімнадцятирічного віку (повнолітній),

2) обіймає посаду або виконує роботи, безпосередньо зв`язані зі зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих йому цінностей. При цьому перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України

З огляду на те, що на час укладення оспорюваного договору Кабінет Міністрів України не визначив порядок затвердження такого переліку, суд першої інстанції обґрунтовано керувався вказаним Переліком посад і робіт, згідно з абз. 2 п. 1 якого договір про повну матеріальну відповідальність може бути укладений з працівниками, які обіймають посади або виконують роботи (додаток № 1 до цієї постанови), безпосередньо пов`язані зі зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їх цінностей.

Суд першої інстанції правильно встановив, що посада завідувача сектора капітального будівництва управління логістики та матеріально-технічного забезпечення, яку на час укладення оспорюваного договору займав позивач, відсутня в зазначеному додатку № 1 до Переліку посад і робіт, а виконувана позивачем робота, згідно з його посадовою інструкцією, яка була затверджена начальником управління логістики та матеріально-технічного забезпечення Головного управління Національної поліції в Кіровоградській області Крейтором П. В. у січня 2017 року (а. с. 9, 10), не передбачає покладення на завідувача сектора капітального будівництва обов`язків по збереженню, обробці, продажу (відпуску), перевезення або застосування у процесі виробництва переданих йому ТМЦ, а також не передбачає його повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості ТМЦ.

Колегія суддів апеляційного суду не бере до уваги посилання в апеляційній скарзі відповідача на посадову інструкцію завідувача сектора капітального будівництва управління логістики та матеріально-технічного забезпечення Головного управління Національної поліції в Кіровоградській області, яка була затверджена начальником управління логістики та матеріально-технічного забезпечення Головного управління Національної поліції в Кіровоградській області Вайнагієм Р. 10 червня 2020 року, копія якої міститься в матеріалах справи (а. с. 33, 34), так, як на час укладення оспорюваного договору про повну матеріальну відповідальність посадової інструкції у цій редакції ще не існувало, а суд перевіряв відповідність договору вимогам законодавства станом на дату його укладення, тобто станом на 24 квітня 2018 року.

Колегія суддів апеляційного суду з тих самих причин не бере до уваги і посилання апелянта на Положення про управління логістики та матеріально-технічного забезпечення Головного управління Національної поліції України в Кіровоградській області, затверджене наказом Головного управління Національної поліції в області від 08 липня 2019 року № 442 (а. с. 27 -32).

Отже, суд першої інстанції правильно виснував, що у трудових відносинах між сторонами по справі відповідач не міг укладати з позивачем договір про повну матеріальну відповідальність останнього, оскільки, з огляду на займану позивачем посаду та виконувану ним роботу, це прямо суперечить ст. 135-1 КЗпП України.

Підписання відповідачем цього не спростовує того, що договір не міг бути укладений через законодавчі обмеження, які діють у відносинах, що склалися між сторонами.

Таким чином місцевий суд обґрунтовано задовольнив позов, визнавши недійсним договір про повну матеріальну відповідальність від 24 квітня 2018 року, укладений між ГУНП в Кіровоградській областіта ОСОБА_1 , як працівником цієї установи.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права не знайшли свого підтвердження.

Аргументи апелянта про те, що суд порушив встановлений цивільним процесуальним законом строк розгляду справи та ухвалення рішення не заслуговує на увагу в контексті вимог апеляційної скарги про скасування рішення суду та ухвалення нового судового рішення про відмову в позові, оскільки, незалежно від обґрунтованості таких тверджень відповідача, відповідно до ч. 2 ст. 376 ЦПК України, порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи. Однак, у цій справі колегія суддів апеляційного суду не встановила неправильності вирішення справи судом.

Крім того, можливі порушення норм процесуального права, на які посилається апелянт, не належать до переліку тих порушень, які згідно з ч. 3 ст. 367 ЦПК України є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Аргументи апеляційної скарги відповідача не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного рішення, та зводяться до переоцінки доказів і незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки. Місцевий суд правильно і повно встановив фактичні обставини справи, правильно визначив правовідносини сторін, які виникли із встановлених ним обставин, правові норми що підлягають застосуванню до цих правовідносин та вирішив спір відповідно до закону.

За таких обставин суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 - 384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Вимоги апеляційної скарги Головного управління Національної поліції в Кіровоградській області залишити без задоволення, а рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 16 лютого 2022 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст цієї постанови складено 07 квітня 2023 року.

Головуючий О. Л. Карпенко

Судді: С. І. Мурашко

О. І. Чельник