ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2023 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді-доповідача Дорош А.І.

Суддів: Лобова О.А., Триголова В.М.

при секретарі: Коротун І.В.

учасники справи:

представники позивача адвокати Кравець В.М., Щокін М.Л.

переглянув у судовому засіданні в м. Полтава у режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 17 березня 2021 року, ухвалене суддею Семіряд І.В., повний текст рішення складено 23 березня 2021 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Харитонова Яна Михайлівна, про визнання договору недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

27 липня 2020 ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Харитонова Яна Михайлівна, в якому просив суд визнати недійсним спадковий договір від 07 червня 2017 року, серія та номер: 2745, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Харитоновою Я.М., в частині передачі у власність 1/12 частини квартири АДРЕСА_1 , та скасувати обтяження - заборону на вказане нерухоме майно.

Позовні вимоги мотивовані тим, що він є власником квартири за адресою квартири АДРЕСА_1 , на підставі договору міни від 05.12.2001 року. Заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 28.08.2015 року задоволено позов ОСОБА_1 та припинено право спільної сумісної власності на спірну квартиру, визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину зазначеної квартири. Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 11.01.2017 року заочне рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове, яким відмовлено у задоволені позову ОСОБА_1 , тобто право власності на квартиру ОСОБА_2 відновлено. 02.08.2019 року позивач дізнався, що 07.06.2017 між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено спадковий договір та накладено заборону на нерухоме майно 1/12 частини квартири АДРЕСА_1 . Предметом спадкового договору є 1/12 частина квартири, власником якої є позивач у цій справі. З врахуванням вказаних обставин, ОСОБА_2 вважає, що спадковий договір є недійсним.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 17 березня 2021 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Харитонова Яна Михайлівна, про визнання договору недійсним - задоволено.

Визнано недійсним спадковий договір від 07.06.2017 року, серія та номер: 2745, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Харитовою Яною Михайлівною, в частині передачі у власність 1/12 частини квартири АДРЕСА_1 .

Заборону на нерухоме майно, а саме 1/12 частину квартири АДРЕСА_1 , яка накладена приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Харитовою Яною Михайлівною - скасовано.

Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 сплачену суму судового збору по 420,40 грн. з кожного.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем доведено, що порушено його право власності, оскільки спадковий договір укладено з порушенням вимог закону. Укладаючи спадковий договір, ОСОБА_1 не мала права розпоряджатися 1/12 частиною квартири, оскільки не була її власником, а тому позовні вимоги про визнання спадкового договору недійсним підлягають задоволенню. Вирішуючи питання про скасування спадкового договору, суд зобов`язаний зазначити у резолютивній частині рішення і про правові наслідки, які тягне за собою таке визнання, а саме, про скасування обтяження на нерухоме майно.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що на момент укладення спадкового договору вона була законним власником частини квартири АДРЕСА_1 та могла вільно розпоряджатися належною їй власністю. При посвідченні спадкового договору нотаріусом було перевірено документи осіб, встановлено власника, відсутність заборон щодо відчуження за даними державного реєстру та вжито інших необхідних дій, визначених законодавством. Отже, висновок суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 не мала права на вчинення правочину, є помилковим. Крім того, звертає увагу, що якщо позивач вважає, що його права порушені, він має право звернутися до суду з правильно обраним згідно чинного законодавства способом захисту свого права та обґрунтувати наявність законодавчих підстав для застосування відповідного способу захисту. Вважає, що визнання спадкового договору недійсним відповідно до положень ст.ст. 215, 203 ЦК України є безпідставним, необґрунтованим і незаконним, а обраний позивачем спосіб захисту не відповідає приписам діючого законодавства.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 12 липня 2021 року справу витребувано з суду першої інстанції (а.с. 101).

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 02 серпня 2021 року поновлено строк на апеляційне провадження, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 17 березня 2021 року. Зупинено дію рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 17 березня 2021 року (а.с. 108).

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 19 серпня 2021 року закінчено проведення підготовчих дій та призначено справу до апеляційного розгляду у відкритому судовому засіданні в приміщенні Харківського апеляційного суду з повідомленням учасників справи (а.с. 121).

Розпорядженням голови Верховного Суду № 14/0/9-22 від 25.03.2022 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану (окремі суди Сумської, Харківської області), відповідно до ч. 7 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», з урахуванням неможливості судами здійснювати правосуддя під час воєнного стану, змінено територіальну підсудність справ Харківського апеляційного суду на Полтавський апеляційний суд.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Полтавського апеляційного суду від 05.08.2022 року справу передано до провадження колегії суддів у складі: головуючого судді Дорош А.І, суддів Лобова О.А., Триголова В.М. (а.с. 136).

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 03 жовтня 2022 року справу прийнято до провадження, закінчено проведення підготовчих дій призначено справу до розгляду в приміщенні Полтавського апеляційного суду на 10.20 год. 03 квітня 2023 року, з повідомленням учасників справи (а.с. 137).

У судове засідання до апеляційного суду не з`явилися інші учасники справи, відповідачі повідомлені шляхом розміщення 23.03.2023 року оголошень про виклик у справі на сайті «Судова влада України» (а.с. 152-154). Електронний варіант ухвали Полтавського апеляційного суду від 03.10.2022 року про призначення справи до розгляду на 03.04.2023 року розміщений в мережі Інтернет за адресою: https://reyestr.court.gov.ua/ та відповідно оприлюднено. Також інформація про дату, час та місце розгляду справи доступна на сайті «Судова влада». Заяви та клопотання про відкладення справи розглядом від інших учасників справи до апеляційного суду не надходили. Згідно ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ч. 3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 1. ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_1 , на підставі договору міни від 05.12.2001 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , який посвідчено приватним нотаріусом ХМНО Бєсєда Т.Д. за реєстровано в реєстрі за №1-4874 (а.с. 8).

Заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 28.08.2015 року у справі №638/9416/15-ц позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено у повному обсязі. Право спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на майно, яке було придбано у шлюбі, а саме: квартиру АДРЕСА_1 , - припинено. Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , житловою площею 64,8 кв.м, загальною площею 96,6 кв.м. Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , житловою площею 64,8 кв.м, загальною площею 96,6 кв.м.

При цьому, судом першої інстанції з копії вказаного судового рішення у справі №638/9416/15-ц, яке надано позивачем, встановлено, що на ньому зроблено відмітку про те, що судове рішення набрало законної сили 03.11.2015 року (а.с. 9-10, 11).

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 11.01.2017 року у справі №638/9416/15-ц заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 28.08.2015 року - скасовано та ухвалено нове. Відмовлено у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частину майна, що є у спільній сумісній власності подружжя (а.с. 12-15).

На виконання ухвали Дзержинського районного суду м. Харкова від 19.11.2020 року про витребування доказів приватним нотаріусом ХМНО Харитоновою Я.М. надано копію спадкового договору.

Як вбачається з копії договору, 07.06.2017 року ОСОБА_1 (відчужувач) та ОСОБА_3 (набувач) уклали спадковий договір, яким ОСОБА_1 після своєї смерті передала у власність ОСОБА_3 1/12 частину квартири АДРЕСА_1 , (а.с. 44-45).

У п. 2 спадкового договору зазначено, що відчужувана квартира належить ОСОБА_1 на підставі рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 28.08.2014 року у справі №638/9416/15-ц, провадження №2/638/4579/15, ухвали Дзержинського районного суду м. Харкова від 21.09.2015 року у справі №638/9416/15-ц, провадження №2/638/4579/15, ухвали Дзержинського районного суду м. Харкова від 05.10.2015 року у справі №638/9416/15-ц, провадження №2/638/4579/15, зареєстрованого в Державному реєстрі прав на нерухоме майно, що підтверджується інформаційною довідкою №69219338, виданою 28.09.2016 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Зайцевою О.Ю., запис про право власності №11444117 від 02.10.2015, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01.

За результатами розгляду справи по суті пред`явлених позовних вимог, суд першої інстанції визнав, що спадковий договір між ОСОБА_1 як відчужувачем та ОСОБА_3 як набувачем був укладений особою, яка не мала права власності на спірну квартиру.

Позивачем доведено, що порушено його право власності.

Відповідач ОСОБА_1 не надала жодного доказу на підтвердження того, що на момент укладення спадкового договору спірне майно їй належало на праві власності, навпаки, у судовому засіданні відповідачем повідомлено, що звертаючись до нотаріуса з метою укладення спадкового договору, вона знала, що рішення Дзержинського районного суду м. Харкова, яким за нею визнано право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , скасоване рішенням Апеляційного суду Харківської області та відмовлено у визнанні за нею права власності на 1/2 частину зазначеної квартири .

Отже, відповідач ОСОБА_1 , звертаючись до нотаріуса, не повідомила про існування рішення Апеляційного суду Харківської області, яким скасоване рішення суду про визнання за нею права власності, що у подальшому призвело до укладення спадкового договору, відповідно до якого відчужено частину квартири, яка не належала ОСОБА_1 , чим порушено право власності ОСОБА_2 .

На підставі викладеного, судом першої інстанції встановлено, що спадковий договір укладено з порушенням вимог закону.

Таким чином, укладаючи спадковий договір ОСОБА_1 не мала права розпоряджатися 1/12 частиною квартири, оскільки не була її власником, а тому, позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання спадкового договору недійсним підлягають задоволенню.

При цьому, вирішуючи питання про скасування спадкового договору, суд зобов`язаний, зазначити у резолютивній частині рішення і про правові наслідки, які тягне за собою таке визнання, а саме про скасування обтяження на нерухоме майно.

Апеляційний суд у складі колегії суддів частково погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За змістом статей 3, 15, 16 ЦК України правовою підставою для звернення до суду є захист порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів. За результатами розгляду такого спору має бути визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, слід виходити із його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі №338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі №905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі №569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 02 липня 2019 року у справі №48/340 (провадження № 12-14звг19), від 22 жовтня 2019 року у справі №923/876/16 (провадження № 12-88гс19) та багатьох інших.

Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі №910/3009/18 (провадження № 12-204гс19, пункт 63), від 19 січня 2021 року у справі №916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.13), від 16 лютого 2021 року у справі №910/2861/18 (провадження № 12-140гс19, пункт 98).

Вирішуючи спір, суд з`ясовує, чи існує у позивача право або законний інтерес; якщо так, то чи має місце його порушення, невизнання або оспорювання відповідачем; якщо так, то чи підлягає право або законний інтерес захисту і чи буде такий захист ефективний за допомогою того способу, який визначено відповідно до викладеної в позові вимоги. В іншому випадку у позові слід відмовити.

Таким чином, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права та забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства.

У Рішенні Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року №18-рп/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) надано офіційне тлумачення поняття «охоронюваний законом інтерес» як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовленого загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкованого у суб`єктивному праві простого легітимного дозволу, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Предметом цього спору, є вимога позивача про визнання спадкового договору недійсним.

Згідно ст. 1302 ЦК України за спадковим договором одна сторона (набувач) зобов`язується виконувати розпорядження другої сторони (відчужувача) і в разі його смерті набуває право власності на майно відчужувача.

Перехід майна від відчужувача до набувача на підставі спадкового договору не є окремим видом спадкування, а способом відчуження, тому на відносини сторін не поширюються відповідні правила про спадкування.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 22 березня 2018 року у справі №648/3671/16-ц (провадження № 61-451св18), від 19 березня 2020 року у справі №692/86/19 (провадження № 61-311св20).

Спадковий договір може бути визнано недійсним з підстав, визначених нормами глави 16 ЦК України, тому вимогу про визнання недійсним спадкового договору може бути заявлено як відчужувачем та набувачем, так й іншою заінтересованою особою. У разі пред`явлення позову особою, яка не є стороною спадкового договору, необхідно перевіряти, які права та охоронювані законом інтереси цієї особи порушено (стаття 3 ЦПК України).

Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно пунктів 5,7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до статей 215, 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

З огляду на наведене, спадковий договір, який укладений 07 червня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 після скасування рішенням Апеляційного суду Харківської області від 11 січня 2017 року заочного рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 28 серпня 2015 року, є недійсним в силу закону (нікчемним).

Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 квітня 2019 року у справі №916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) дійшла правового висновку, відповідно до якого визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину (пункти 94, 95).

Згідно матеріалів справи, ОСОБА_2 заявив вимоги про визнання недійсним спадкового договору від 07.06.2017 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , та зняття заборони на відчуження спірної частини квартири. Проте, вимогу про встановлення нікчемності оскаржуваного договору позивач не пред`явив, а вимога про визнання недійсним нікчемного правочину не є належним способом захисту та таким, що матиме реальне відновлення порушених прав.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції в частині визнання недійсним спадкового договору підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні цієї позовної вимоги.

Рішення суду першої інстанції в частині зняття заборони на відчуження 1/12 частину квартири АДРЕСА_1 , підлягає залишенню без змін, оскільки застосовані судом першої інстанції наслідки недійсності правочину відповідають наслідкам недійсності нікчемного правочину.

В цій частині вказаний висновок колегії суддів апеляційного суду узгоджується з правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 20.05.2020 року у справі №629/3502/16-ц та у постанові від 18.01.2023 року у справі №753/15818/19.

Згідно ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України).

Згідно матеріалів справи, ОСОБА_2 за подання позовної заяви сплатив судовий збір у розмірі 840,80 грн. (а.с. 1).

Суд першої інстанції, виходячи із того, що позов задоволено повністю, поклав на відповідачів ОСОБА_5 та ОСОБА_3 обов`язок відшкодувати понесені позивачем судові витрати по 420, 40 грн. з кожного.

Враховуючи часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_2 , з відповідачів ОСОБА_5 та ОСОБА_3 підлягають стягненню на користь ОСОБА_2 судові витрати зі сплати судового збору по 210,20 грн. з кожного.

Крім того, згідно матеріалів справи, при подачі апеляційної скарги ОСОБА_1 сплачено судовий збір у розмірі 1261,50 грн.

Враховуючи часткове задоволення апеляційної скарги, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 630,75 грн.

Відповідно до частини десятої статті 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Шляхом взаємозаліку судових витрат, з позивача ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягають стягнення судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 420,55 грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно п. 4 ч.1, ч. 2 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст. ст. 367 ч.1, 2, 368 ч. 1, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п. 4, 381 384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

РішенняДзержинського районного суду м. Харкова від 17 березня 2021 року в частині вирішення вимог ОСОБА_2 про визнання недійсним спадкового договору скасувати і ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Харитонова Яна Михайлівна, про визнання спадкового договору недійсним - відмовити.

РішенняДзержинського районного суду м. Харкова від 17 березня 2021 року в частині задоволення вимоги про зняття заборони на відчуження нерухомого майна, а саме 1/12 частину квартири АДРЕСА_1 , яка накладена приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Харитовою Яною Михайлівною - залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 420,55 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції, у разі проголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення

Повний текст постанови складено 03 квітня 2023 року.

СУДДІ: А. І. Дорош О. А. Лобов В. М. Триголов