Олевський районний суд Житомирської області
Справа № 287/398/23
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2023 року м. Олевськ

Суддя Олевського районного суду Житомирської області Винар Л.В., розглянувши заяву представника позивачки ОСОБА_1 адвоката Давигори Світлани Анатоліївни про забезпечення позову у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє вимог на предмет спору: приватний нотаріус Коростенського районного нотаріального округу Романчук Андрій Миколайович, про визнання права власності та скасування державної реєстрації прав на нерухоме майно,

ВСТАНОВИВ:

У провадженні Олевського районного суду Житомирської області знаходиться цивільна справа № 287/398/23 за позовом ОСОБА_1 , представник позивачки адвокат Давигора Світлана Анатоліївна до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє вимог на предмет спору: приватний нотаріус Коростенського районного нотаріального округу Романчук Андрій Миколайович, про визнання права власності та скасування державної реєстрації прав на нерухоме майно.

Окрім цього, представник позивачки ОСОБА_1 адвокат Давигора С.А. також звернулась до суду із заявою про забезпечення позову, в якій просить накласти арешт на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташованого в АДРЕСА_1 та направити ухвалу до виконання в порядку, встановленому для виконання судових рішень.

В обґрунтування заяви представник позивача зазначає, зокрема, що починаючи з вересня 2022 року позивачка фактично не проживає в будинку, де має місце реєстрації, оскільки внаслідок тривалого загострення хвороб та відсутності належного догляду вимушена була переїхати до доньки в місто Черкаси, де і перебуває нині. Будинок був зачинений позивачкою, однак в силу відсутності догляду за житлом, сусіди повідомляють, що будинок відповідачка уже має намір продати, тим більше, що позивачки немає фізично в будинку, а тому ніяких перешкод для огляду потенційними покупцями немає. Оскільки запобігти таким реальним діям особисто позивачка не може, відповідно з позовом про визнання права власності подається заява про забезпечення позову з метою запобігти можливості вчинення реальних дій та продати майно допоки є спір у суді. Також, у разі задоволення позовних вимог позивачка буде позбавлена можливості використовувати своє майно за призначенням та реалізувати правомочності власника у разі поновлення у неї такого права.

21.06.2023 року відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями заяву передано судді Винару Л.В.

Дослідивши заяву про забезпечення позову, додані до неї матеріали та матеріали справи, суддя дійшов наступного висновку.

Згідно ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 153 ЦПК України, заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду).

Згідно із п. 6 ч. 1 ст. 150 ЦПК України, позов забезпечується: зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку.

Вимогами п. 3-4 ч. 1 ст. 151 ЦПК України передбачено, що заява про забезпечення позову подається в письмовій формі, підписується заявником і повинна містити предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову, а також захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності.

У п. 4. Постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» роз`яснено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Таким чином, суд вирішуючи питання про забезпечення позову, має оцінити обґрунтованість доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості та адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, які не є учасниками цього судового процесу.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу. Висновок суду про необхідність вжиття заходів забезпечення позову не може ґрунтуватися на припущеннях позивача.

Заходи до забезпечення позову повинні бути співрозмірними із заявленими позивачем вимогами. Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони вчиняти певні дії.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного суду України, від 25.05.2016 р. (справа №6-605цс16).

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі "Пантелеєнко проти України" зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Частина 1 статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлює, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. За змістом наведеного, жодне з положень Конвенції не може бути витлумачене як таке, що легітимізує набуття права власності одним суб`єктом за рахунок протиправного позбавлення майнового права іншого суб`єкта, із відмовою, до того ж, у можливості захисту порушеного права. Кожен, чиї права та свободи було порушено має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження (Статті 13 і 14 Конвенції).

Вирішуючи питання про забезпечення позову суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, у зв`язку із застосуванням відповідних заходів, оскільки накладення арешту на майно, про яке просить заявник, може обмежити інших осіб розпоряджатися майном на власний розсуд, що однозначно завдасть шкоди їхнім правам та інтересам у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно змісту Закону України «Про виконавче провадження» елементами арешту майна є його опис, оголошення заборони розпоряджатися майном, обмеження в праві користування ним або його вилучення у боржника та передача на зберігання іншим особам. Отже, арешт передбачає обмеження в праві користування майном.

Заявляючи про необхідність застосування заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташованого в АДРЕСА_1 , представник позивачки у заяві зазначає, що існують підстави вважати, що спірний будинок відповідачка уже має намір продати, тому з метою запобігти можливості вчинення реальних дій та продажу майна подається заява про забезпечення позову. Також, представник позивачки, зазначає, що у разі задоволення позовних вимог позивачка буде позбавлена можливості використовувати своє майно за призначенням та реалізувати правомочності власника у разі поновлення у неї такого права.

Отже, на думку суду, заявник тільки припускає, що вищезазначене майно може перейти на користь третіх осіб, але матеріали поданої заяви не містять жодних доказів на підтвердження того, що відповідачкою ОСОБА_2 вчиняються дії, спрямовані на відчуження вказаного нерухомого майна, яке стосується спору та належить на праві приватної власності відповідачці, або можливого вчинення відповідачкою будь-яких дій, направлених на його відчуження.

Як вбачається з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 30.01.2023 за № 321415996, ОСОБА_2 з часткою 1/1 є власником житлового будинку загальною площею 59,3 кв.м., який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , форма власності приватна, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 244.

Вирішуючи питання про забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно, а саме: житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований в АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_2 до вирішення справи по суті, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивачки ОСОБА_1 , а й відповідачки ОСОБА_2 , права якої можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

На підставі зазначеного , а також враховуючи те, що матеріали поданої заяви не містять жодних доказів на підтвердження того, що відповідачкою ОСОБА_2 вчиняються будь-які дії, спрямовані на відчуження вказаного нерухомого майна, не наведенням обґрунтованих припущень, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог, суд вважає за необхідне у задоволенні застосування заходу забезпечення позову у вигляді накладення арешту на вищевказане нерухоме майно, відмовити, оскільки арешт передбачає не лише заборону реалізації (відчуження) майна, а й заборону користування майном, що на думку суду є невідповідним заходом.

За таких обставин, враховуючи викладене, оцінивши обґрунтованість доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням розумності, співмірності і адекватності вимог заявника стосовно забезпечення позову, наявності зв`язку між заявленими заходами до забезпечення позову і предметом позовних вимог, зважаючи на забезпечення збалансованості інтересів сторін, суд дійшов висновку, що відсутні достатні підстави для задоволення заяви про забезпечення позову.

Керуючись ст.ст. 149-153, 154, 157, 261, 352-354 ЦПКУкраїни,

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви представника позивачки ОСОБА_1 адвоката Давигори Світлани Анатоліївни про забезпечення позову у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє вимог на предмет спору: приватний нотаріус Коростенського районного нотаріального округу Романчук Андрій Миколайович, про визнання права власності та скасування державної реєстрації прав на нерухоме майно - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Житомирського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження. Ухвала набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не буде подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: Л.В.Винар