КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/8757/2023
Головуючий у суді першої інстанції: Зотько Т.А.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2023 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

головуючий - Немировська О.В.,

судді - Шкоріна О.І., Ящук Т.І.

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення коштів,

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - ОСОБА_4 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 27 березня 2023 року та додаткове рішення Деснянського районного суду м. Києва від 07 квітня 2023 року,

встановив:

у липні 2021 року позивачі в особі представника - ОСОБА_4 звернулись до суду з позовом, в якому просили стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 кошти в сумі 55 274 грн. 93 коп., та на користь ОСОБА_2 - 141 128 грн. 76 коп.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 27 березня 2023 року в задоволенні позову було відмовлено.

Додатковим рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 07 квітня 2023 року було стягнуто на користь відповідача витрати на правничу допомогу зі ОСОБА_1 в розмірі 4 000 грн. та з ОСОБА_2 в розмірі 4 000 грн.

Не погоджуючись з вказаним рішенням представник позивачів - ОСОБА_4 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на допущені судом першої інстанції порушення норм матеріального і процесуального права, неповне з`ясування судом обставин, які мають значення для справи. Також просила скасувати додаткове рішення та відмовити в стягненні витрат на правничу допомогу.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача - Старча А.В. просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції та додаткове рішення - без змін.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивачі вказували, що відповідно до договору №076/06-100/28-38/1-07 від 16.05.2007 ОСОБА_6 взяв участь у програмі фінансово-кредитної підтримки молодих сімей, відповідно до Положення про порядок фінансово-кредитної підтримки молодих сімей та одиноких громадян на будівництво житла в м. Києві, підтвердженого рішення КМР від 18.11.2004 №570/1980. Відповідно до п. 1.3. Договору від 16.05.2007 р. при укладенні договору ПАТ «КБ «Хрещатик» на умовах правил ФФБ закріплює за ОСОБА_6 обраний цим об`єкт інвестування, характеристики якого визначені у Свідоцтві про участі у ФФБ, яке є невід`ємною частиною цього договору, об`єктом інвестування є квартира АДРЕСА_1 .

16.05.2007 між ПАТ «КБ «Хрещатик» та ОСОБА_6 був укладений договір іпотечного кредиту №37/07-38М, згідно якого банк надає ОСОБА_6 довготерміновий іпотечний кредит в сумі 233 247,31 грн. для інвестування в будівництво житла з кінцевим терміном погашення 01.09.2034. 21.05.2008 Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації ОСОБА_6 було видано Свідоцтво про право власності на кв. АДРЕСА_1 .

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 12 жовтня 2012 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 було розірвано шлюб. Від шлюбу у сторін ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син - ОСОБА_1 .

Оскільки ОСОБА_3 не сплачувала коштів на погашення кредиту, а набута квартира є спільним сумісним майном подружжя, позивач ОСОБА_1 просив стягнути з відповідача кошти в загальній сумі 55 274 грн. 93 коп., які були сплачені батьком як його особисте приватне майно. ОСОБА_2 просила стягнути з відповідача кошти в сумі 141 128 грн. 76 коп., які були сплачені нею на погашення кредиту після смерті ОСОБА_6 .

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 27 березня 2023 року в задоволенні позову було відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову в повному обсязі, суд першої інстанції виходив з того, що позивачі не довели наявність у них права вимагати стягнення коштів з відповідача, не надано доказів про перерахування коштів ОСОБА_6 після розірвання шлюбу, а перерахування ОСОБА_2 21.12.2018 коштів за 2 квитанціями на рахунок ВАТ КБ «Хрещатик» не є підтвердженням погашення нею залишку заборгованості.

Однак погодитись з таким висновком суду першої інстанції неможливо, оскільки він не відповідає встановленим по справі обставинам. Також суд першої інстанції припустився порушення норм матеріального права та посилався на положення ст. 60, 61, 65 СК України, не визначившись з характером спірних правовідносин.

В ч. 1 ст. 264 ЦПК України закріплено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання, зокрема, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження, які правовідносини випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як видно з матеріалів справи, 16.05.2007 між ПАТ «КБ «Хрещатик» та ОСОБА_6 був укладений договір іпотечного кредиту №37/07-38М. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 помер. 18.02.2021 приватним нотаріусом КМНО Костюк О.С. було заведено спадкову справу, єдиним спадкоємцем після смерті ОСОБА_6 є ОСОБА_1 .

Після його смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_2 сплатила частину заборгованості по кредиту в сумі 141 128 грн. 76 коп., з яких 1 000 грн. становить комісія.

Таким чином, між сторонами виникли правовідносини, які регулюються положеннями ст. 528 ЦК України щодо виконання обов`язку боржника третьою особою.

Частиною першою статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 ЦК України).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінювалися сторони.

Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор. У зобов`язанні на стороні боржника або кредитора можуть бути одна або одночасно кілька осіб. Якщо кожна із сторін у зобов`язанні має одночасно і права, і обов`язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов`язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї (стаття 510 ЦК України).

Згідно зі статтею 511 ЦК України зобов`язання не створює обов`язку для третьої особи. У випадках, встановлених договором, зобов`язання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора.

В статті 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: 1) передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); 2) правонаступництва; 3) виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); 4) виконання обов`язку боржника третьою особою. Кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом. Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом.

Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні, яке виникло на підставі правочину, що підлягає державній реєстрації, має бути зареєстрований в порядку, встановленому для реєстрації цього правочину, якщо інше не встановлено законом (стаття 513 ЦК України).

Згідно зі статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом (стаття 520 ЦК України).

За положеннями статті 521 ЦК України форма правочину щодо заміни боржника у зобов`язанні визначається відповідно до положень статті 513 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 528 ЦК України виконання обов`язку може бути покладено боржником на іншу особу, якщо з умов договору, вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства або суті зобов`язання не випливає обов`язок боржника виконати зобов`язання особисто. У цьому разі кредитор зобов`язаний прийняти виконання, запропоноване за боржника іншою особою. У разі невиконання або неналежного виконання обов`язку боржника іншою особою цей обов`язок боржник повинен виконати сам. Інша особа може задовольнити вимогу кредитора без згоди боржника у разі небезпеки втратити право на майно боржника (право оренди, право застави тощо) внаслідок звернення кредитором стягнення на це майно. У цьому разі до іншої особи переходять права кредитора у зобов`язанні і застосовуються положення статей 512-519 цього Кодексу.

За змістом зазначених норм матеріального права зобов`язання боржника за його волею може бути ним покладено на іншу особу та у випадку виконання зобов`язання іншою (третьою) особою до цієї особи переходять права та обов`язки кредитора у зобов`язанні.

При цьому підставою для виконання третьою особою зобов`язань за боржника є покладення на цю особу такого зобов`язання боржником як за власною ініціативою, так і за попередньою домовленістю цієї особи з боржником. Таке покладання виконання зобов`язань відповідно до частини першої статті 528 ЦК України є обов`язковим для прийняття кредитором як належного виконання зобов`язань (висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України від 10 червня 2015 року у справі № 6-15цс15).

Положеннями статей 513, 521 ЦК України врегульоване питання форми правочину щодо заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні та передбачено, що правочин щодо заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні має бути вчинений у формі основного зобов`язального правочину.

Разом з тим, норми статей 204, 205, частини першої статті 206, статей 218, 511 ЦК України не забороняють вчиняти в усній формі правочин щодо надання згоди боржника за зобов`язанням на покладення виконання обов`язку на іншу особу. Основним критерієм для застосування правового механізму, передбаченого частиною першою статті 528 ЦК України, є воля боржника.

Такого висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 28 лютого 2018 року у справі № 761/17097/15-ц.

Також в постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 жовтня 2021 року (справа № 523/18422/14-ц) міститься правовий висновок, згідно якого за відсутності доказів як наявності волі боржника на покладення виконання зобов`язання за кредитним договором на третю особу, так і існування в останнього будь-яких прав на передане в іпотеку майно боржника, відсутні й підстави для застосування правового механізму, визначеного як частиною першою, так і частиною третьою статті 528 ЦК України, що також унеможливлює проведення заміни кредитора у зобов`язанні за пунктом 4 частини першої статті 512 ЦК України.

Позивач ОСОБА_2 вказує, що здійснювала погашення кредиту за покійного ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_1 , який є єдиним спадкоємцем після його смерті. Факт того, що ОСОБА_2 наразі проживає у вказаній квартирі, не свідчить про те, що у неї існували права на передану в іпотеку квартиру.

На забезпечення виконання Іпотечного кредитного договору №37/07 від 16.05.2007, 16.05.2007 між ВАТ КБ «Хрещатик» та ОСОБА_3 було укладено Договір поруки №37/07-38М-02, за яким ОСОБА_3 зобов`язувалась нести солідарну відповідальність за виконання ОСОБА_6 зобов`язань перед банком по погашенню кредиту.

Згідно з частиною першою статті 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Вимоги про виконання зобов`язання за основного боржника - ОСОБА_6 кредитодавець до поручителя не заявляв.

Висновок суду першої інстанції про те, що ОСОБА_2 не надала доказів про внесення нею коштів на погашення кредиту, є необґрунтованим, оскільки в матеріалах справи містяться квитанції про сплату неї коштів до банківської установи, в яких зазначено призначення платежу, а також ОСОБА_2 . Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ КБ «Хрещатик» 15.01.2019 було видано Довідку про відсутність заборгованості за кредитом.

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів від 02.09.2020 ОСОБА_3 24.07.2019 зареєструвала за собою право на частину квартири на підставі заочного рішення Деснянського районного суду м. Києва від 13 жовтня 2013 року. Ухвалою Київського апеляційного суду від 22 листопада 2022 року відкрито апеляційне провадження за апеляційну скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 на вказане заочне рішення.

Заявлені позивачем ОСОБА_1 вимоги зводяться до того, що його батьком за життя частина коштів на погашення кредиту була внесена за рахунок його особистих: 25 000 грн., які йому були надані сестрою ОСОБА_2 , та частина сплачених коштів за період з листопада 2011 року по вересень 2012 року в сумі 30 274 грн. 93 коп.

Зазначена обставина не може бути підставою для стягнення на користь ОСОБА_1 з відповідача коштів в загальній сумі 55 274 грн. 93 коп., як особистого приватного майна ОСОБА_6 .

За життя ОСОБА_6 не звертався ні до ОСОБА_3 , ні до кредитодавця про зміну умов Договору іпотечного кредиту та переведення частини зобов`язань по сплаті кредиту на неї.

Положеннями статті 59 Конституції Українизакріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно зі статтею 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України.

За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

В даній справі представництво інтересів відповідача здійснював адвокат Старча А.В., на підставі Договору про надання правничої допомоги від 15.02.2023 №23/4. До справи було також надано Свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю від 13.02.2023 та Ордер серії АІ №1368365 від 27.03.2023. Представником ОСОБА_3 - Старча А.В. було надано до справи опис виконаних робіт, в якому зазначено види робіт - консультація та роз`яснення з правових питань щодо спірних правовідносин, моніторинг стану розгляду справи, участь в судовому засіданні та гонорар успіху, всього на 10 000 грн.

Представником відповідача було подано заперечення на вказану заяву.

Відповідно до пунктів 1, 2 ч. 3 статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

В ч. 8 статті 141 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Визначаючи суму відшкодування витрат на правову допомогу, суд виходить з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції, застосовує такі критерії. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява № 19336/04, п. 269).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Крім того, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони.

Враховуючи обсяг наданих послуг адвокатом Старча А.В. та з дотриманням вказаних принципів колегія визначає розмір витрат на правничу допомогу в розмірі 2 000 грн.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції підлягає зміні.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 376, 381-383 ЦПК України, суд

постановив :

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - ОСОБА_4 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 27 березня 2023 року та додаткове рішення Деснянського районного суду м. Києва від 07 квітня 2023 року задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 27 березня 2023 року змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Додаткове рішення Деснянського районного суду м. Києва від 07 квітня 2023 року змінити та визначити розмір витрат на правничу допомогу в сумі 2 000 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді