Постанова

Іменем України

29 березня 2023 року

м. Київ

справа № 754/9233/17

провадження № 61-15429св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С., Погрібного С. О.,

Яремка В. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - заступник керівника Київської місцевої прокуратури № 3 в інтересах держави в особі Київської міської ради,

відповідачка - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Биліна Ростислав Геннадійович, на постанову Київського апеляційного суду від 28 вересня 2020 року у складі колегії суддів: Лапчевської О. Ф., Музичко С. Г., Коцюрби О. П.,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2017 року заступник керівника Київської місцевої прокуратури № 3, правонаступником якої є Деснянська окружна прокуратура міста Києва, звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 , яка змінила прізвище та ім`я на ОСОБА_1 , про витребування майна з чужого незаконного володіння.

На обґрунтування позову посилався на таке.

Під час досудового розслідування у кримінальному провадженні, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0004915 від 26 квітня 2016 року, місцевою прокуратурою встановлено, що квартира АДРЕСА_1 , яка належить територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради, вибула із її володіння без волі власника.

Будинок АДРЕСА_1 на підставі рішення Київської міської ради від 02 грудня 2010 року № 284/5096 «Про питання комунальної власності територіальної громади міста» включений до переліку об`єктів права комунальної власності територіальної громади міста Києва, а отже, належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва.

Розпорядженням Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації від 30 січня 2015 року № 48 «Про закріплення на праві господарського відання за комунальним підприємством «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва майна» будинок АДРЕСА_1 закріплено за Комунальним підприємством «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва».

Квартиру АДРЕСА_1 надано ОСОБА_3 , відповідно до ордера НОМЕР_2 серії Б, виданого 24 липня 1984 року на підставі рішення виконкому Мінської районної ради народних депутатів від 09 липня 1984 року № 371/2, на сім`ю з чотирьох осіб: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 - чоловік, ОСОБА_5 - дочка та ОСОБА_6 - син.

Відповідно до інформації відділу державної реєстрації актів цивільного стану ОСОБА_3 померла у ІНФОРМАЦІЯ_3, актовий запис про смерть від 13 листопада 2015 року № 148.

Згідно з довідкою Комунального центру «Центр комунального сервісу» у квартирі АДРЕСА_1 на цей час ніхто не зареєстрований.

Попередня власниця особового рахунку ОСОБА_3 , прописана за вказаною адресою 25 жовтня 1984 року, знята з реєстрації як померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно з інформацією відділу державної реєстрації актів цивільного стану ОСОБА_4 (чоловік) помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 (дочка) померла ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_6 (син) помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до копії картотеки прописки за формою № 16 всі зазначені особи зняті з реєстрації місця їх проживання у спірній квартирі.

Згідно з договором купівлі-продажу від 05 лютого 2016 року № 55, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Криворучком В. П., ОСОБА_7 (продавець) продав ОСОБА_8 (покупець) квартиру АДРЕСА_1 .

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно квартира АДРЕСА_1 зареєстрована на праві приватної власності за ОСОБА_8 на підставі дубліката договору купівлі-продажу від 11 лютого 2016 року № 62, зареєстрованого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Криворучко В. П.

Згідно з інформацією Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації щодо спірної квартири приватизація не проводилася, свідоцтво про право власності на житло від 05 липня 2004 року за № НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_7 не видавалось та не реєструвалось.

Відповідно до інформації, зазначеної в інформаційній довідці з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, квартира АДРЕСА_1 на цей час зареєстрована за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 23 травня 2016 року № 435, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Строгою М. Д.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 07 травня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що свідоцтво про право власності на житло від 05 липня 2004 року за № НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_7 та проведена державна реєстрація права власності за ОСОБА_1 не визнавались недійсними та не скасовувались. Позивач не довів факту належності до комунальної власності територіальної громади міста Києва спірної квартири, не надав доказів щодо реєстрації спірного нерухомого майна як комунальної власності, що слугувало б підставою для задоволення віндикаційного позову.

Крім того, прокурор не заявляв вимог про визнання за Київською міською радою права власності на квартиру, право на яку на цей час зареєстроване за ОСОБА_1 , також не заявляв вимог про скасування реєстрації права власності ОСОБА_1 на спірну квартиру.

Постановою Київського апеляційного суду від 28 вересня 2020 року рішення Деснянського районного суду міста Києва від 07 травня 2018 року скасовано, ухвалено нове рішення про задоволення позову. Витребувано у ОСОБА_1 на користь територіальної громади міста Києва квартиру АДРЕСА_1 .

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що свідоцтво про право власності на житло від 05 липня 2004 року за № НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_7 не зареєстровано та не видавалось. Спірна квартира не приватизована. Суд першої інстанції не надав належної оцінки тому, що ОСОБА_7 у спірній квартирі зареєстрований не був, а тому не міг набути право особистої приватної власності на неї.

Також суд не звернув уваги на доводи позивача про те, що спірна квартира перебуває у комунальній власності територіальної громади міста Києва та вибула із володіння власника - територіальної громади міста Києва поза її волею.

Оскільки жодних розпоряджень місцевими органами влади, на підставі яких видано свідоцтво про право власності на спірну квартиру, не приймалось, свідоцтво про право власності є лише документом, яким оформлюється відповідне право, але не є правочином, на підставі якого це право виникає, змінюється або припиняється. Свідоцтво про право власності не породжує виникнення у суб`єкта відповідного права, а лише фіксує факт його наявності, тому є підстави для задоволення позову.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги і позиції інших учасників

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить постанову суду апеляційної інстанції скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що вона за оплатним договором купівлі-продажу набула право власності на спірну квартиру, про що є відповідний запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Тому вона є добросовісною набувачкою спірної квартири.

Факт незаконного відчуження та допущення продажу квартири не може породжувати правових наслідків для добросовісного набувача. Держава в особі уповноважених органів чотири рази встановлювала відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно.

Деснянське управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві та Київська місцева прокуратура № 3 у кримінальному провадженні № 0001637 від 09 лютого 2016 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 190 Кримінального кодексу України (далі - КК України), зволікали з накладенням арешту на спірну квартиру чим сприяли відчуженню спірної квартири.

Суд апеляційної інстанції не врахував висновків Верховного Суду щодо застосування законодавства про віндикацію та не врахував, що заступник керівника Київської місцевої прокуратури № 3 не має повноважень на подання цього позову.

Постанова суду апеляційної інстанції прийнята без урахування статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).

Як на підставу касаційного провадження заявниця посилається на неврахування судом апеляційної інстанції висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18 та постановах Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 521/8368/15-ц, від 27 березня 2019 року у справі № 204/198/16-ц, від 26 вересня 2019 року у справі № 2-4352/11, від 23 жовтня 2019 року у справі № 2/1522/12319/11, від 13 листопада 2019 року у справі № 645/4220/16-ц.

У травні 2021 року надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому керівник Деснянської окружної прокуратури міста Києва просить касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін. Також просить продовжити строк на подання відзиву, оскільки з 15 жовтня 2020 року розпочався процес атестації прокурорів місцевих прокуратур, що негативно вплинуло на реалізацію Деснянською окружною прокуратурою міста Києва права на подачу відзиву на касаційну скаргу.

Оцінюючи наявність підстав для продовження строку на подання відзиву, суд враховує, що відповідно до частини першої статті 395 ЦПК України учасники справи мають право подати до суду касаційної інстанції відзив на касаційну скаргу в письмовій формі протягом строку, встановленого судом касаційної інстанції в ухвалі про відкриття касаційного провадження.

Згідно зі статтею 120 ЦПК строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені, - встановлюються судом.

Відповідно до частин першої, другої статті 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.

Враховуючи, що Деснянська окружна прокуратура м. Києва з поважних причин не змогла у встановлений судом строк подати відзив на касаційну скаргу, такий строк необхідно продовжити.

На обґрунтування відзиву посилається на те, що відчуження спірної квартири мало місце поза волею та без участі дійсного власника майна - територіальної громади міста Києва, квартира відчужена особою, яка не мала права на її відчуження, без відома та згоди дійсного власника.

Тому спірна квартира підлягає витребуванню від ОСОБА_1 на підставі статті 388 Цивільного кодексу Україна (далі - ЦК України).

Посилання відповідачки на те, що постанова суду апеляційної інстанції про витребування спірної квартири на користь позивача не є пропорційним втручанням у її право на мирне володіння майном, оскільки покладає на неї, як на добросовісного набувача, надмірний тягар, не заслуговують на увагу, оскільки спірне нерухоме майно не є єдиним постійним місцем проживання відповідачки.

Оскільки Київська міська рада не вчинила жодних дій щодо повернення спірного майна, то Київська місцева прокуратура № 3 звернулася до суду із цим позовом.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 02 листопада 2020 року відкрито провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України. Зупинено виконання постанови Київського апеляційного суду від 28 вересня 2020 року до закінчення касаційного провадження у справі.

Ухвалою Верховного Суду від 21 квітня 2021 року справу призначено до розгляду.

Ухвалою Верховного Суду від 28 квітня 2021 року касаційне провадження у справі № 754/9233/17 зупинено до закінчення перегляду Великою Палатою Верховного Суду справи № 359/5719/17.

Ухвалою Верховного Суду від 15 грудня 2021 року поновлено касаційне провадження у справі № 754/9233/17.

Ухвалою Верховного Суду від 13 квітня 2022 року зупинено касаційне провадження у справі № 754/9233/17 до закінчення перегляду Великою Палатою Верховного Суду у касаційному порядку справи № 461/12525/15-ц.

Ухвалою Верховного Суду від 29 березня 2023 року поновлено касаційне провадження у справі № 754/9233/17.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та відзиву на неї, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на таке.

Встановлені судами обставини

Суди встановили, що рішенням Київської міської ради від 02 грудня 2010 року № 284/5096 затверджено переліки об`єктів права комунальної власності територіальної громади м. Києва, згідно з додатками 1-10 до цього рішення під № 25 значиться будинок АДРЕСА_1 (а. с. 9-10).

Розпорядженням Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації від 30 січня 2015 року № 48 закріплено на праві господарського відання за КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва» майно, що віднесене до сфери управління Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, у тому числі будинок АДРЕСА_1 (а. с. 11-14).

24 липня 1984 року виконавчий комітет районної ради народних депутатів м. Києва видав ордер № НОМЕР_2 серії Б на ім`я ОСОБА_3 , сім`я якої складається із чотирьох осіб ( ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ), на право зайняття трьох кімнат житловою площею 41,95 кв. м у квартирі АДРЕСА_1 на підставі рішення виконкому районної ради народних депутатів від 09 липня 1984 року № 371/2 (а. с. 32).

Згідно з актовими записами про смерть ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_5 - ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_6 - ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_4 - ІНФОРМАЦІЯ_2 (а. с. 55-67).

Відповідно до акта, складеного комісією у складі працівників ЖЕД-306, 29 жовтня 2014 року квартира АДРЕСА_1 опечатана (а. с. 22).

Згідно з довідкою КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва» від 02 лютого 2016 року у квартирі АДРЕСА_1 були зареєстровані такі особи: ОСОБА_10 - з 25 жовтня 1984 року та знята з реєстрації у зв`язку зі смертю ІНФОРМАЦІЯ_1 , її дочка ОСОБА_5 - з 25 жовтня 1984 року і знята з реєстрації ІНФОРМАЦІЯ_1 у зв`язку зі смертю, на цей час у квартирі ніхто не зареєстрований (а. с. 22а).

Свідоцтво право власності на житло від 05 липня 2004 року видано на ім`я ОСОБА_7 . відділом приватизації житла Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації згідно з розпорядженням (наказом) від 05 липня 2004 року № 37469.

Зазначене свідоцтво зареєстроване 27 липня 2004 року за № 7674 Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна (а. с. 44-45).

Згідно з інформаційною довідкою Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна від 01 лютого 2016 року квартира АДРЕСА_1 на праві власності зареєстрована на ім`я ОСОБА_7 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого відділом приватизації державного житлового фонду Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації, 05 липня 2004 року, розпорядження № 37469 (а. с. 46).

Відповідно до листа Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 22 травня 2017 року згідно з даними реєстрових книг Київського міського бюро технічної інвентаризації у м. Києві квартира АДРЕСА_1 на праві власності не реєструвалася (а. с. 53).

Згідно з довідкою КП «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду» Деснянського району м. Київ від 05 лютого 2016 року № 1023/10 довідка видана ОСОБА_7 про те, що квартира АДРЕСА_1 належить йому на праві власності, будинок знаходиться на балансі ЖЕК-306, у квартирі ніхто не зареєстрований (а. с. 47).

05 лютого 2016 року ОСОБА_7 за договором купівлі-продажу відчужив квартиру АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_8 . У договорі зазначено, що квартира, яка відчужується, належить продавцю на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого відділом приватизації житла Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації 05 липня 2004 року згідно з розпорядженням (наказом) від 05 липня 2004 року № 37469 та зареєстрованого Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна 27 липня 2004 року, і записаного у реєстрову книгу за № 7674 (а. с. 34-35).

26 квітня 2016 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено запис за розглядом матеріалів правоохоронних та контролюючих державних органів про виявлення фактів вчинення чи підготовки до вчинення кримінальних правопорушень, а саме: 08 лютого 2016 року невстановлена особа шахрайським шляхом заволоділа чужим майном, а саме квартирою АДРЕСА_1 , яка є державною власністю та перебуває на балансі КП «Керуючи компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва», що перебуває у сфері управління Деснянської районної державної адміністрації (а. с. 72).

Листом Департаменту будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 02 червня 2016 року повідомлено Київську місцеву прокуратуру № 3, що квартиру АДРЕСА_1 було надано ОСОБА_3 відповідно до ордера № НОМЕР_2 серії Б, виданого 24 липня 1984 року на підставі рішення виконкому Мінської районної ради народних депутатів від 09 липня 1984 року № 371/2 на сім`ю з чотирьох осіб, із яких всі померли у період з 2012 року до ІНФОРМАЦІЯ_4 та були зняті з реєстрації місця проживання. Згідно з актом від 02 лютого 2016 року, затвердженим начальником ЖЕД-306 квартира АДРЕСА_1 була опечатана 29 жовтня 2015 року представником Деснянського РУГУ Міністерства внутрішніх справ м. Києва.

Відповідно до інформації Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації від 28 квітня 2016 року, наданої КП «Керуюча компанія обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва», у квартирі АДРЕСА_1 незаконно перебувають сторонні особи, які називають себе власниками квартири. З`ясовано, що згідно з договором купівлі-продажу квартири від 05 лютого 2016 року ОСОБА_7 продав квартиру ОСОБА_8 .

Відчужувана квартира належала ОСОБА_7 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого відділом приватизації житла Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації 05 липня 2004 року згідно з розпорядженням від 05 липня 2004 року № 37469 та зареєстрованого за № 7674 Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна 27 липня 2004 року.

Також встановлено, що свідоцтво про право власності на житло від 05 липня 2004 року за № НОМЕР_1 не зареєстровано та не видавалось. Квартира АДРЕСА_1 не приватизована (а. с. 17-20).

Згідно з листом Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації від 17 травня 2017 року, з дня набрання чинності Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» через відділ приватизації державного житлового фонду та створення ОСББ Управління житлово-комунального господарства приватизація квартири АДРЕСА_1 не відбувалася, розпорядження про передачу житла у власність від 05 липня 2004 року № НОМЕР_1 відсутнє, свідоцтво про право власності на зазначену квартиру не видавалося. Житловий будинок АДРЕСА_1 належить до територіальної громади міста Києва та перебуває у комунальній власності (а. с. 15).

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, власниками квартири АДРЕСА_1 були: ОСОБА_8 - на підставі дубліката договору купівлі-продажу від 11 лютого 2016 року, ОСОБА_11 - на підставі договору купівлі-продажу від 22 лютого 2016 року, ОСОБА_12 - на підставі договору купівлі-продажу від 21 березня 2016 року (а. с. 48-52).

ОСОБА_1 набула право власності на спірну квартиру на підставі договору купівлі-продажу від 23 травня 2016 року, укладеного з ОСОБА_12 , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Строгою М. Д. та зареєстрованого в реєстрі за № 435.

Звертаючись до суду з цим позовом на підставі частини першої статті 388 ЦК України, заступник керівника Київської місцевої прокуратури № 3 просив витребувати від відповідачки на користь територіальної громади міста Києва спірне майно, оскільки це майно вибуло з володіння громади поза її волею.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 41 Конституції України та статтею 319 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним і право розпоряджатися майном належить лише власникові майна.

Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Положення статті 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Згідно з частиною першою статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконно володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з його волі. Власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16 (провадження № 14-2цс21) зазначила, що власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача.

Встановивши, що свідоцтво про право власності на спірну квартиру від 05 липня 2004 року за № НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_7 (первісного набувача квартири) не видавалося, спірна квартира не приватизована, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що спірне нерухоме майно вибуло з володіння територіальної громади міста Києва з порушенням вимог чинного законодавства та поза її волею, а тому підлягає витребуванню від добросовісного набувача (відповідачки) на користь позивача.

Щодо доводів касаційної скарги про неправильне застосування статті 388 ЦК України, порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, необхідності дотримання справедливого балансу

У касаційній скарзі заявниця посилається на неврахування висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 23 жовтня 2019 року у справі № 2/1522/12319/11, від 20 березня 2019 року у справі № 521/8368/15-ц, від 27 березня 2019 року у справі № 204/198/16-ц, від 13 листопада 2019 року у справі № 645/4220/16-ц, від 26 вересня 2019 року у справі № 2-4352/11, у яких зазначено, що задоволення віндикаційного позову та витребування майна у відповідача як добросовісного набувача спірного нежитлового приміщення призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

Водночас критеріями пропорційності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право.

Втручання держави у право власності повинне мати нормативну основу в національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними.

Якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів.

Втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач - внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року, заява № 29979/04, «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року, заява № 43768/07).

Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І, навпаки, встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.

Будь-які приписи, зокрема і приписи Конвенції, необхідно застосовувати з урахуванням обставин кожної конкретної справи, оцінюючи поведінку обох сторін спору, а не лише органів державної влади та місцевого самоврядування (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження

№ 14-208цс18)). Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна із чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України). Вказаний спосіб захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного позову.

Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння.

Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частини перша та третя статті 388 ЦК України).

Якщо законом установлені правові наслідки недобросовісного або нерозумного здійснення особою свого права, вважається, що поведінка особи є добросовісною та розумною, якщо інше не встановлено судом (частина п`ята статті 12 ЦК України).

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом (частина друга статті 328 ЦК України).

Розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388 ЦК України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи, дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном (див. постанова Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц), а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням.

Такими обставинами можуть бути, зокрема підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо.

У справі, що переглядається, суди встановили, що останній набувач спірної квартири ОСОБА_1 набула право власності на підставі оплатного договору купівлі-продажу нерухомого майна від 23 травня 2016 року.

Проте суди також встановили, що свідоцтво про право власності на спірну квартиру від 05 липня 2004 року за № НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_7 (первісного набувача квартири) не видавалося, тому спірне нерухоме майно вибуло з володіння територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради з порушенням вимог чинного законодавства та поза його волею.

Враховуючи викладене, відповідачка не набула права власності на спірне нерухоме майно у спосіб та порядку, що визначені законом.

Встановивши, що спірний об`єкт нерухомості вибув з володіння власника поза його волею, суд апеляційної інстанції дійшов по суті правильного висновку про те, що пред`явлення позову до добросовісного набувача (відповідачки) про витребування цього майна на підставі статті 388 ЦК України відповідає вимогам закону, а тому спірне майно підлягає витребуванню на користь позивача.

Верховний Суд не бере до уваги посилання заявниці на постанови Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 2/1522/12319/11, від 20 березня 2019 року у справі № 521/8368/15-ц, від 27 березня 2019 року у справі № 204/198/16-ц, від 13 листопада 2019 року у справі № 645/4220/16-ц, від 26 вересня 2019 року у справі № 2-4352/11, оскільки питання щодо добросовісності набувача вирішується у кожній справі окремо.

У справі, яка переглядається, з огляду на характер спірних правовідносин, установлені судом обставини та застосовані правові норми, суд апеляційної інстанції по суті не встановив невідповідності заходу втручання держави в право власності відповідачки критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці ЄСПЛ, з чим погоджується і Верховний Суд.

Верховний Суд також врахував, що відповідачка відповідно до статті 661 ЦК України,не позбавлена права звернутися з позовом до продавця витребуваного майна з вимогою про відшкодування збитків, завданих вилученням у неї товару за рішенням суду з підстав, що виникли до моменту його продажу.

Отже, наведені в касаційній скарзі доводи не можуть бути підставою для скасування постанови суду апеляційної інстанцій, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявницею норм матеріального та процесуального права та зводяться до незгоди зі встановленими судами обставинами справи.

Щодо наявності підстав для представництва інтересів держави органами прокуратури

Системне тлумачення частин четвертої, п`ятої статті 56 ЦПК України та статті 23 Закону України «Про прокуратуру» дозволяє дійти висновку, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках:

1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах;

2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.

Прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва інтересів держави, однією з яких є бездіяльність компетентного органу.

Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Невжиття компетентним органом достатніх заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо.

Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідний компетентний орган, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно.

Прокурор, звертаючись до суду, повинен обґрунтувати бездіяльність компетентного органу. Для встановлення того, які дії вчинить останній, прокурор до нього звертається до подання позову у порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», фактично надаючи цьому органу можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом перевірки виявлених прокурором фактів порушення законодавства, а також вчинення дій для виправлення цих порушень, зокрема подання позову чи повідомлення прокурора про відсутність порушень, які вимагають звернення до суду.

Отже, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва у позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі немає, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

Зазначений правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18 (провадження № 12-194гс19), на яку посилається заявниця у касаційній скарзі, та від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17 (провадження

№ 14-91цс20)).

Звертаючись до суду з позовом у цій справі, прокурор посилався на вибуття квартири з комунальної власності територіальної громади міста Києва шляхом реєстрації права власності за приватною особою на підставі підробленого свідоцтва про право власності на житло, не зареєстрованого у встановленому законом порядку. Прокурор вказав, що порушено право власності територіальної громади, а орган, на який покладено обов`язок щодо здійснення захисту інтересів держави у спірних правовідносинах, - Київська міська рада не здійснює відповідних дій для повернення майна, яке незаконно вибуло з комунальної власності.

Факт виконання прокурором вимог частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру», в частині попереднього повідомлення відповідного суб`єкта владних повноважень про представництво інтересів держави в суді, підтверджується доданим до позовної заяви повідомленням від 11 липня 2017 року № 2882вих-17 (а. с. 73).

З урахування наведеного, прокурор належним чином обґрунтував підстави для представництва інтересів держави в особі Київської міської ради.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на те, що оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції ухвалена з додержанням норм процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а судового рішення - без змін.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки оскаржуване судове рішення підлягає залишенню без змін, то розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанцій у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Оскільки виконання постанови Київського апеляційного суду від 28 вересня 2020 року було зупинене ухвалою Верховного Суду від 02 листопада 2020 року, то у зв`язку із завершенням касаційного провадження виконання зазначеного судового рішення підлягає поновленню.

Керуючись статтями 400, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Биліна Ростислав Геннадійович, залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного суду від 28 вересня 2020 року залишити без змін.

Поновити виконання постанови Київського апеляційного суду від 28 вересня 2020 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

С. О. Погрібний

В. В. Яремко