справа № 489/8286/21 провадження №2/489/387/23
РІШЕННЯ

Іменем України

28 березня 2023 року м. Миколаїв

Ленінський районний суд міста Миколаєва у складі:

головуючого судді Коваленка І.В.,

секретаря судового засідання Ткаченко С.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Миколаєва в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання правочину недійсним

встановив:

У грудні 2021 року позивач звернувся до суду із позовом в якому просить визнати недійсним договір позики від 15.02.2018, укладений між сторонами як такий, що укладений під впливом насильства, та стягнути з відповідача судові витрати.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач вказує, що 14.10.2019 Баштанським районним судом Миколаївської області було відкрито провадження за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики в сумі 75000,00 грн., а також три проценти річних в сумі 3427,40 грн. та інфляційні в трати в сумі 7252,50 грн.

Вказаний договір вважає таким, що укладений під впливом психологічного насильства, в зв`язку з чим він підлягає визнанню недійним на підставі статті 231 ЦК України.

Договір, предметом якого є грошові кошти в розмірі 75000,00 грн., був ним підписаний під примусом, внаслідок застосування з боку посадових осіб Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська дистрибуційна компанія» (далі ТОВ «Українська дистрибуційна компанія») ОСОБА_2 та ОСОБА_3 під впливом обману.

Написання та підписання договору відбувалося в приміщенні офісу Миколаївської філії ТОВ «Українська дистрибуційна компанія» за адресою: м.Миколаїв, вул. Дмитра Яворницького, 2. Договір дійсно ним був підписаний та написана розписка до договору. При цьому, жодних грошових коштів йому не передавалося. Метою написання зазначеного договору було стягнення грошових коштів в разі дострокового припинення ним трудових обов`язків, чи з інших підстав невиконання ним обов`язків перед ТОВ «Українська дистрибуційна компанія».

В момент підписання оспорюваний договір не мав дати. Не містить дати і надана ним розписка. Хоча дата отримання коштів є ключовим моментом, від якого бере початок строк повернення грошових коштів.

Надання послуг ним припинено в липні 2019 року (фактично звільнився), а також припинена підприємницька діяльність, про що свідчить запис в Єдиному державному реєстрі юридичних та фізичних осіб-підприємців від 07.08.2019.

Спочатку відповідач намагався отримати від нього грошові кошти шляхом застосування погроз в телефонному режимі, а після отримання відмови звернувся до суду.

Слід зазначити, що пункт 2.3 договору визначає спосіб повернення грошових коштів на банківський рахунок позикодавця, але в реквізитах ОСОБА_2 немає згадки про зазначений рахунок, що свідчить про те, що договір не передбачав реального виконання. Крім того, договором передбачено отримання грошових коштів на купівлю автомобіля, але жодного транспортного засобу в лютому 2018 року та подальшому ним придбано не було.

Під час заповнення ним договору та написання розписки ОСОБА_2 і ОСОБА_3 запевнили його, що в разі закінчення правовідносин сторін договір та розписка будуть повернуті.

Психологічне насильство щодо нього відповідачем, виявилося зокрема в тому, що на момент проведення співбесіди він був безробітним та фактично не мав засобів до існування, орендував квартиру в місті Миколаєві, що потребувало значних фінансових витрат та тривалий час не міг влаштуватися на роботу. Внаслідок тяжких фінансових обставин та через психологічний тиск до нього з боку ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , йому довелося підписати зазначені договір та розписку.

Посилаючись на наведенні обставини позивача звернувся до суду з вказаним позовом за захистом порушеного права.

21.03.2023 представник відповідача надала до суд письмові пояснення в яких просить в задоволенні позовних вимог відмовити через їх необґрунтованість.

Зазначає, що із аналізу статей 640,1046 ЦК України слідує, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Відповідачем на підтвердження своїх вимог було надано до Баштанського районного суду Миколаївської області у справі № 468/1301/19 оригінал розписки позивача про отримання позики в розмірі 75000,00 грн., які останній зобов`язався повернути протягом 30 днів з дати укладення договору позики, тобто до 08.03.2018. Відтак відповідачем підтверджено невиконання боргових зобов`язань у позивача перед відповідачем у розмірі 75000,00 грн.

Для визнання договору укладеного внаслідок застосування до особи психологічного тиск з боку другої сторони недійсним, потерпіла особа повинна довести наявність душевних страждань, залежне становище потерпілої сторони від особи, яка чинить такий вплив, наявність страху настання невигідних наслідків, наявність безпосереднього зв`язку між вчиненим насильством та волевиявленням сторони.

Проте жодних доказів, що могли б засвідчити наявність у позивача душевних страждань, залежне становище відповідача від позивача, наявність страху настання невигідних наслідків відповідачем не надано.

Позивач вказує, що він був фізичною особою підприємцем і уклав з ТОВ «Українська дистрибуційна компанія» господарський договір про надання інформаційних послуг, саме як ФОП, що вже спростовує його твердження про бажання працевлаштуватися у дану компанію та про існування саме трудових відносин між позивачем та Товариством.

Відповідач дійсно станом на 2019 рік був директором Миколаївської філії ТОВ «Українська дистрибуційна компанія». Саме, під час надання позивачем інформаційних послуг Товариству сторони і познайомилися.

Як вже зазначалося і підтверджується самим позивачем, він надав послуги ТОВ «Українська дистрибуційна компанія» як фізична особа-підприємець. Відтак, був окремим суб`єктом господарювання та міг самостійно керувати своїми діями та поведінкою. Вибирати контрагентів, укладати договори або відмовитися від їх укладення, порушувати питання щодо зміни або розірвання договорів тощо. Ні ТОВ «Українська дистрибуційна компанія», ні відповідач не могли впливати на поведінку позивача, так як їх взаємовідносини повністю врегульовувалися договором про надання послуг і в разі порушення товариством своїх зобов`язань за господарським договором позивач мав право звернутися до суду для відновлення своїх порушених прав. В свою чергу, таким правом наділено і ТОВ «Українська дистрибуційна компанія».

Крім цього, позивач зазначає в позові, що надав послуги ТОВ «Українська дистрибуційна компанія» з 2012 року, а договір позики укладено 15.02.2018. Хоча ризики невиконання відповідачем своїх зобов`язань за господарським договором надання послуг були з моменту укладення зазначеного господарського договору, а саме з 2012 року, а тому виходячи з позиції позивача і договір позики із розпискою мали б бути складені у 2012 році.

Також, станом на 21.03.2023 з відповідною заявою до правоохоронних органів позивач не звертався та до 2021 року не звертався до суду з позовом про визнання договору позики і розписки недійними.

Тому зазначені в позові твердження позивача є ніщо інше як засобами ухилення від виконання своїх зобов`язань за договором позики.

Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 15.02.2022 відкрито провадження у справі та призначено її розгляд в порядку спрощеного позовного провадження.

В судове засіданні сторони не з`явилися, про розгляд справи повідомлені належним чином.

Представники сторін надійшли заяви про розгляд справи за їх відсутності та просили - представник позивача позовні вимоги задовольнити, а представник відповідача в їх задоволенні відмовити.

Згідно вимог статті 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Частиною п`ятої статті 268 ЦПК України передбачено, що датою ухвалення рішення є дата його складання.

Суд, дослідивши матеріали справи та встановив наступні факти і відповідні їм правовідносини.

Матеріалами цивільної справи підтверджується, що 15.02.2018 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено у простій письмовій формі договір позики, відповідно до умов якого позикодавець передає у власність позичальникові грошові кошти у розмірі 75000,00 грн., а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів. Сума коштів (готівкові грошові кошти) передаються позичальникові виключно для мети придбання позичальником автомобіля (пункти 1.1, 1.2 договору).

Згідно пункту 2.2 договору позика повертається позичальником позикодавцю у повному обсязі протягом 30 (тридцяти) днів з дати укладення цього договору.

Отримання в позику ОСОБА_4 грошових коштів в сумі 75000,00 грн., які зобов`язався повернути в повному обсязі на протязі 30 днів з дати укладення договору позики підтверджується письмовою розпискою ОСОБА_4 без дати, складеної в присутності свідка ОСОБА_3 .

Факт укладення вказаних договору позики та розписки підтверджено позивачем в позові, а відповідачем в письмових поясненнях, а тому ці обставини, відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України, не потребують додаткового доказування.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).

За своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім, оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця.

Згідно з положеннями статей 202 - 204 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частиною першою статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до вимог частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Винна сторона (інша особа), яка застосувала фізичний або психічний тиск до другої сторони, зобов`язана відшкодувати їй збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину.

Для визнання правочину недійсним позивач має довести наступні обставини: 1) факт застосування до нього (до потерпілої сторони правочину) фізичного чи психологічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи; 2) вчинення правочину проти своєї справжньої волі; 3) наявність причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється.

При вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов`язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім`ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов`язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі.

Наведене узгоджується із висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 12.01.2022 року у справі № 466/6829/17.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивач в позові вказує, що оспорюваний договір ним укладений під впливом психологічного насильства, не відповідав його внутрішній волі, а грошові кошти згідно вказаного договору йому фактично не були передані відповідачем, що відповідно до статті 231 ЦК України є підставою для визнання такого правочину недійним.

Разом із тим, позивач на підтвердження обставин, якими обґрунтовує позовні вимоги, не надав жодного належного та допустимого доказу, який би давав підстави вважати, що під час підписання оскаржуваного договору позики та написання розписки про отримання в борг грошових коштів до нього застосовувався психологічний тиск.

Безпідставними є інші твердження позивача і щодо його залежності від ОСОБА_2 , який займав посаду директора Миколаївської філії ТОВ «Українська дистрибуційна компанія».

Суд відхиляє доводи позивача про те, що він не отримував коштів згідно договору позики, оскільки відповідно до правової позиції, викладеній в постанові Верховного Суду України від 02.07.2014 у справі № 6-79цс14, наявність оригіналу боргової розписки у кредитора свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.

Як встановлено судом з матеріалів справи оригінал розписки наданої позивачем на підтвердження отримання у відповідача грошових коштів в розмірі 75000,00 грн. знаходиться в матеріалах цивільної справи № 468/1561/19-ц, розгляд якої здійснюється Баштанським районним судом Миколаївської області за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики.

Інші доводи позивача, зокрема те, що на момент укладення договір не містив дати складання, цілі на які надавалися грошові кошти в позику та відсутність в договорі рахунку для повернення позики, суд до уваги не приймає, оскільки з огляду на підстави та предмет позову вони не мають значення для правильного вирішення спору. Крім того, з долученої до прозову копії договору вбачається, що вона містить дату його складання, а фактичне отримання грошових коштів борг підтверджується власноручною розпискою позивача, копія якої ним додана до позову.

Враховуючи наведене, оцінивши наявні у справі докази суд приходить до висновку про недоведеність позивачем недійсності оспорюваного договору, що є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог.

Так як в задоволенні позовних вимог судом відмолено, судові витрати відшкодуванню позивачу не підлягають.

Керуючись статтями 4, 19, 141, 263-265 ЦПК України, суд

вирішив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання правочину недійсним відмовити.

Апеляційна скарга на судове рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення або з дня складання повного тексту рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відомості про учасників справи:

позивач ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ;

відповідач ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 .

Повний текст судового рішення складено 28. 03.2023.

Суддя І.В.Коваленко