КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №22-ц/824/1189/2023
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2023 року м.Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Поліщук Н.В.

суддів Нежури В.А., Соколової В.В.

за участю секретаря судового засідання Чепур Н.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 13 вересня 2022 року, ухвалене під головуванням судді Грегуль О.В.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про вселення та усунення перешкод у користуванні власністю, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним та скасування права власності,-

встановив:

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, уточненим в ході розгляду справи, про усунення перешкод у користуванні власністю.

Позовні вимоги мотивовані тим, що він є власником 86/100 частин квартири АДРЕСА_1 на підставі Договору дарування від 23 червня 2021 року, укладеного між ним та ОСОБА_3 . Інші 14/100 частин вказаної квартири належить ОСОБА_2 . Вказує, що рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 24 жовтня 2011 року встановлено порядок користування спірною квартирою між ОСОБА_4 (нині покійною) та відповідачем.

Зазначає, що у провадженні Деснянського районного суду міста Києва перебуває цивільна справа №754/6446/21 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 ОСОБА_1 , третя особа Одинадцята Київська державна нотаріальна контора, про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання права власності на 43% спірної квартири.

Вказує, що з відповідачем та його сестрою ОСОБА_5 позивач познайомився 12 липня 2021 року, запропонував спілкування, висловив бажання навідатися до спірної квартири, надав для ознайомлення документи.

14 липня 2021 року в телефонному режимі сестра відповідача ОСОБА_5 повідомила позивачу, що він не має права навідуватися до свого майна.

Вказує, що в порядку досудового врегулювання спору 15 липня 2021 року на адресу відповідача направлено претензію, в якій позивач вимагав не чинити перешкоди в користуванні власністю, надати дублікати всіх ключів від всіх замків та дверей в спірній квартирі.

Вказує, що відповіддю на претензію став лист, датований 17 серпня 2021 року, в якому відповідач заявив, що договір дарування між позивачем та ОСОБА_3 є нікчемним, оскільки на його думку, начебто порушує публічний порядок.

Вказує, що протиправні дії відповідача завдали позивачу моральну шкоду, яку оцінює у розмірі 24000,00 грн.

Мотивуючи наведеним, просить суд вселити ОСОБА_1 в квартиру АДРЕСА_1 ; зобов`язати ОСОБА_2 не чинити ОСОБА_1 перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_1 ; зобов`язати ОСОБА_2 надати ОСОБА_1 дублікати всіх ключів, від всіх замків та дверей в спірній квартирі; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в якості компенсації завдану моральну шкоду у розмірі 24000,00 грн та стягнути судові витрати.

ОСОБА_2 подано зустрічну позовну заяву про визнання договору дарування недійсним та скасування права власності.

Позовні вимоги мотивує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 , з якою ОСОБА_2 проживав як чоловік та дружина з 1991 року по 2003 рік у зареєстрованому шлюбі, а з 2003 року по день смерті без реєстрації шлюбу як чоловік та дружина.

Після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина на 86/100 частини квартири АДРЕСА_1 .

Вказує, що для отримання свідоцтва в порядку спадкування за законом (право на обов`язкову частку) ОСОБА_2 звернувся до Одинадцятої нотаріальної контори, але йому було відмовлено, у зв`язку із відсутністю підтвердження перебування у шлюбних стосунках.

У відмові також було вказано, що існує спадкоємиця ОСОБА_3 за заповітом, яка подала заяву про прийняття спадщини.

Наразі в провадженні Деснянського районного суду м. Києва розглядається цивільна справа №754/6446/21 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання права власності.

15 липня 2021 року ОСОБА_1 надіслав ОСОБА_2 вимогу про надання ключів від отриманої ним від ОСОБА_3 в дар 86/100 частин квартири АДРЕСА_1 .

Вказує, що з Договору дарування убачається, що ОСОБА_3 здійснила відчуження спірного майна, яке перебувало під забороною на відчуження згідно ухвали Деснянського районного суду м. Києва від 17 червня 2021 року.

Уважає, що укладений правочин є таким, що підпадає під встановлені статтею 228 ЦК України умови, за яких правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, оскільки за ним проведено відчуження майна, обіг якого був обмежений у зв`язку із накладенням арешту на нього ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 17 червня 2021 року.

Мотивуючи наведеним, просить суд визнати недійсним договір дарування 86/100 частин квартири АДРЕСА_1 від 23 червня 2021 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сокол І.В.; скасувати право власності ОСОБА_1 на 86/100 частин квартири АДРЕСА_1 , зареєстроване в реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 23 червня 2021 року.

Деснянський районний суд міста Києва рішенням від 13 вересня 2022 року первісний позов задовольнив частково. Вселив ОСОБА_1 у квартиру АДРЕСА_1 . Зобов`язав ОСОБА_2 не чинити ОСОБА_1 перешкоди в користуванні квартирою АДРЕСА_1 . Стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 5000 грн моральної шкоди. Стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2724 грн судового збору. У задоволенні іншої частини позовних вимог за первісним позовом відмовив.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним та скасування права власності задовольнив частково.

У частині дарування 43/100 частин квартири АДРЕСА_1 визнав недійсним договір дарування 86/100 частин квартири від 23 червня 2021 року, укладений між ОСОБА_3 і ОСОБА_1 .

Скасував право власності ОСОБА_1 на 43/100 частин квартир АДРЕСА_1 , зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 23 червня 2021 року, номер запису про право власності/ довірчої власності: 42643439, державний реєстратор: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Сокол Ірина Віталіївна.

Стягнув з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 , 302,67 грн судового збору. Стягнув з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 605,33 грн. судового збору.

У задоволенні іншої частини позовних вимог за зустрічним позовом відмовив.

Не погодившись з ухваленим рішенням в частині вирішення позовних вимог за зустрічним позовом, ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу. Вважає рішення суду першої інстанції не справедливим, таким, що не відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Вказує, що суд при задоволенні зустрічного позову не взяв до уваги докази, які були надані ОСОБА_3 , а також не взяв до уваги доводи та пояснення, надані ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .

Вказує, що дійсно 17 червня 2021 року ухвалою Деснянського районного суду міста Києва у справі 754/6446/21 в якості забезпечення позову накладено арешт на 43/100 частин квартири АДРЕСА_1 . Дійсно договір дарування укладений 23 червня 2021 року, але ні ОСОБА_3 , ні ОСОБА_1 не знали про існування вказаної ухвали суду про забезпечення позову.

Вказує, що нотаріус під час вчинення правочину перевірив реєстр заборон та повідомив, що перепон для посвідчення та здійснення дарування немає.

Посилається на те, що фактично ні ОСОБА_1 , ні ОСОБА_3 не порушували прав інших осіб, але суд першої інстанції помилково задовольнив зустрічний позов.

Мотивуючи наведеним, просить суд апеляційної інстанції рішення Деснянського районного суду міста Києва від 13 вересня 2022 року в частині задоволення зустрічного позову скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 в повному обсязі.

Не погодившись з ухваленим рішенням, 11 жовтня 2022 року ОСОБА_2 подано апеляційну скаргу. Вважає рішення Деснянського районного суду міста Києва від 13 вересня 2022 року незаконним і необґрунтованим, ухваленим всупереч вимогам статті 263 ЦПК України.

Вказує, що суд першої інстанції не врахував того, що ОСОБА_3 при поданні відомостей приватному нотаріусу Сокол І.В. у пункті 5 договору дарування вказала недостовірні дані про те, що заборгованості по комунальним чи інших платежах, які б стосувались відчужуваних 86/100 частин квартири, немає.

Вказує, що для підтвердження заподіяної моральної шкоди ОСОБА_1 не подано належних та допустимих доказів.

Посилається на те, що суд безпідставно застосував статтю 1167 ЦК України за відсутності його вини, та не застосував положення статей 228 та 230 ЦК України.

Уважає безпідставними висновки суду першої інстанції про те, що ОСОБА_2 неправомірно чинив ОСОБА_1 перешкоди у вселенні та користуванні квартирою АДРЕСА_1 , оскільки на частину квартири був накладений судом арешт.

Зазначає, що суд не врахував те, що ОСОБА_2 є пенсіонером із дуже малою пенсією, а тому суд безпідставно відступив від положень законодавства про розумність, виваженість та справедливість при розгляді справи та стягнув з нього моральну шкоду у розмірі 5000,00 грн без урахування незадовільного матеріального стану як пенсіонера.

Мотивуючи наведеним, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Деснянського районного суду міста Києва від 13 вересня 2022 року, ухвалити нове судове рішення, яким повністю задовольнити позовні вимоги ОСОБА_2 , стягнути судовий збір у розмірі 908 грн та 1448,60 грн, ОСОБА_1 у задоволенні його вимог повністю відмовити.

29 листопада 2022 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив ОСОБА_2 на апеляційну скаргу ОСОБА_1 .

Вказує, що обізнаність чи необізнаність ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про наявність арешту на частину квартири, не встановлені законодавством як підстави для невиконання ухвали суду про накладення арешту на частину квартири чи для відстрочення виконання ухвали суду до моменту обізнаності про цю ухвалу суду будь-якою із сторін договору дарування частини квартири.

Звертає увагу, що наявність арешту на частину квартири з 17 червня 2021 року на підставі ухвали суду, яка підлягала негайному виконанню, не поставлена законодавством у залежність від обізнаності чи необізнаності про цей арешт сторін договору дарування частини квартири, оскільки договір дарування частини квартири був укладений у той час, коли ухвала Деснянського районного суду м. Києва від 17 червня 2021 року суду вже підлягала негайному виконанню.

Мотивуючи наведеним, просить суд у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 відмовити.

В судовому засіданні ОСОБА_1 підтримав доводи своєї апеляційної скарги. В задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_2 просив відмовити.

ОСОБА_2 та його представник - адвокат Новіков В.О. просили відмовити в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 , апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Відповідачка за зустрічним позовом ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилась, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялась судом належним чином.

Відповідно до статті 372 ЦПК України колегія суддів ухвалила розглянути справу за відсутності відповідачки ОСОБА_3 , оскільки її неявка не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились в судове засідання, розглянувши справу в межах доводів апеляційних скарг, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого по справі судового рішення, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню, а апеляційну скаргу ОСОБА_2 слід залишити без задоволення з огляду на таке.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольнивши частково вимоги первісного позову, суд першої інстанції зробив висновок, що ОСОБА_2 неправомірно чинить ОСОБА_1 перешкоди у вселенні та користуванні квартирою АДРЕСА_1 , як власнику 43/100 частин цієї квартири.

Задовольнивши вимогу про відшкодування моральної шкоди у розмірі 5000,00 грн, суд першої інстанції вказав, що такий розмір є достатнім для відшкодування заподіяної шкоди.

Відмовивши в задоволенні вимоги про зобов`язання ОСОБА_2 надати ОСОБА_1 дублікати всіх ключів від усіх замків та дверей квартири АДРЕСА_1 , суд вказав, що вони є безпідставними, а тому не підлягають задоволенню.

Задовольнивши частково вимоги зустрічного позову суд першої інстанції вказав, що договір дарування 86/100 частин квартири від 23 червня 2021 року, укладався в період дії ухвали Деснянського районного суду міста Києва від 17 червня 2021 року у справі №754/6446/21. При цьому, ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 17 червня 2021 року у справі №754/6446/21 накладено арешт на 43/100 частин квартири АДРЕСА_1 , які належали ОСОБА_3 , а не на всі 86/100 частин.

За таких обставин суд уважав обґрунтованими доводи ОСОБА_2 про те, що при укладенні договору дарування 86/100 частин квартири від 23 червня 2021 року, 43/100 частин спірної квартири подаровано з порушенням вимог чинного законодавства.

Щодо іншої частини спірної квартири, 43/100 на яку не накладався арешт, суд вказав, що вимоги ОСОБА_2 в цій частині є безпідставними та недоведеними, а тому підстав для застосування положень статті 228 ЦК України немає.

Колегія суддів не може в повній мірі погодитись з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

З даних договору дарування від 23 червня 2021 року установлено, що ОСОБА_3 безоплатно передала у власність (подарувала) 86/100 частин квартири, а ОСОБА_1 прийняв у власність (в дар) належну дарувальнику на праві власності 86/100 частин квартири АДРЕСА_1 (том 1 а.с.5-6, 64-65).

15 липня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до ОСОБА_2 з вимогою не чинити перешкоди в користуванні власністю, надати дублікати від всіх замків та дверей (окрім ключів від замка кімнати ОСОБА_2 ) або надати можливість виготовити їх самостійно (а.с.61-62).

З даних паспорта ОСОБА_2 установлено, що останній зареєстрований за адресою АДРЕСА_2 (том 1 а.с.66-67).

Із змісту ухвали Деснянського районного суду міста Києва від 11 жовтня 2021 року по справі №754/6446/21 установлено, що в провадженні Деснянського районного суду міста Києва перебувала цивільна справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Одинадцята Київська державна нотаріальна контора про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання права власності (том 1 а.с.9).

Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 17 червня 2021 року заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову у справі №754/6446/21 задоволено.

Вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на 43/100 частин квартири АДРЕСА_1 , яка належить на праві приватної власності ОСОБА_3 (а.с.72).

З даних листа Деснянського УП ГУНП у місті Києві №В-5100/125/4920 від 15 грудня 2021 року установлено, що у Деснянському УП ГУНП у м. Києві розглянуто заяву від 18 листопада 2021 року. Повідомлено ОСОБА_1 , що Деснянським УП ГУНП у місті Києві проведена перевірка, в ході якої встановлено, що в Деснянському УП ГУНП України у м. Києві,згідно даних ІПНП України в м. Києві зареєстровано звернення 14 липня 2021 року о 21:21 від ОСОБА_1 про те, що до квартири його не впускають інші співвласники (а.с.82).

За результатами проведення перевірки за цією заявою 16 липня 2021 року проведено перевірку, зі сторонами проведено профілактичну бесіду, звернення розглянуто згідно із вимогами Закону України "Про звернення громадян".

Постановою головного державного виконавця Деснянського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції Попик О.В. від 29 червня 2021 року виконавче провадження з примусового виконання ухвали Деснянського районного суду міста Києва від 17 червня 2021 року закінчено. Виконавчий документ виконано, арешт накладено (а.с.89).

З даних довідки про доходи №5770 6163 8077 9712, виданої Головним управлінням Пенсійного фонду України в м. Києві (Деснянський район) в м. Києві установлено, що сума пенсії ОСОБА_2 за період з 01 вересня 2020 року по 28 лютого 2021 рік склала 10548,18 грн (а.с.102).

Деснянський районний суд міста Києва рішенням від 28 січня 2022 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Одинадцята Київська державна нотаріальна контора про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання права власності - відмовив (а.с.103).

Постановою Київського апеляційного суду від 28 листопада 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, а рішення Деснянського районного суду міста Києва від 28 січня 2022 року залишено без змін (том 2 а.с.2-5).

Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 20 грудня 2022 року задоволено клопотання ОСОБА_1 про скасування заходів забезпечення позову. Скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 17 червня 2021 року у справі №754/6446/21, скасовано арешт на 43/100 частин квартири АДРЕСА_1 , яка належить на праві приватної власності ОСОБА_3 (том 2 а.с.6-7).

Постановою старшого державного виконавця Деснянського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві Дегтярьовою Ю.С. накладено арешт на все майно, що належить ОСОБА_2 в рамках виконавчого провадження ВП 54024851 по виконанню виконавчого листа №2-4685/10 від 25 січня 2011 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ЖБК "Медик-5" 18818,26 грн боргу (а.с.168).

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 вказав, що йому, як власнику квартири, чиняться перешкоди у користуванні його майном.

Перевіряючи доводи апеляційних скарг, колегія суддів вказує на таке.

ОСОБА_2 , звертаючись із зустрічною позовну заяву вказував, що укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 правочин (договір дарування) від 23 червня 2021 року є таким, що підпадає під встановленні статтею 228 ЦК умови, оскільки предметом договору дарування є майно, що перебувало під забороною відчуження. В апеляційній скарзі ОСОБА_2 також зазначив, що суд першої інстанції не застосував положення статей 228 та 230 ЦК України.

Пунктом 1 частини другої статті 11 ЦК України передбачено, що підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Частиною першою статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини 1 статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Частиною 2 статті 719 ЦК України визначено, що договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Статтею 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Положеннями статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Статтею 16 ЦК України передбачено, що визнання правочину недійсним є одним з визначених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб, а загальні вимоги щодо недійсності правочину встановлені статтею 215 цього Кодексу.

Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування (частина перша статті 216 ЦК України).

Аналіз вказаних норм дозволяє зробити висновок, що оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала (перебували) у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Статтею 228 ЦК України унормовано, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. У разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави.

Відповідно до частини другої статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на його користь, у тому числі для запобігання потенційним труднощам щодо подальшого виконання такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою реалізації в майбутньому актів правосуддя й задоволених вимог позивача (заявника).

Зазначені обмеження суд установлює в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову (статті 156, 158 ЦПК України).

Той факт, що встановлені ухвалою суду обмеження не були зареєстровані у відповідному державному реєстрі, ведення якого передбачене Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», не може слугувати підставою для висновку про відсутність таких обмежень і про існування у позивача права вільно розпоряджатися нерухомим майном, якщо про встановлену судом заборону відчужувати майно йому було відомо.

Отже, правочин щодо відчуження майна, яке перебуває під арештом, може бути визнано недійсним за позовом заінтересованої особи, незалежно від того, чи було зареєстроване таке обтяження відповідно до вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» на час його укладення, якщо про встановлену заборону сторонам правочину було відомо.

Такі правові висновки наведені в постановах Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі № 6-605цс16, від 18 січня 2017 року у справі № 6-2552цс16, від 24 травня 2017 року у справі № 6-640цс17 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 543/730/14-ц (провадження № 14-149цс18).

Аналіз наведеного, дозволяє зробити висновок, що на позивача (у цьому випадку позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2 ) покладається обов`язок доведення того факту, що на момент вчинення правочину відповідачам за зустрічним позовом було відомо про ухвалу суду, якою накладено заходи забезпечення позову.

Враховуючи обставини в сукупності, а саме те, що позивачем за зустрічним позовом не доведено того факту, що в момент укладення договору дарування відповідачі за зустрічним позовом були обізнані про наявність такого обмеження, оскаржений договір дарування не може бути визнано недійсним за статтею 228 ЦК України.

Суд першої інстанції на викладене уваги не звернув, та не вірно розтлумачив висновки Верховного Суду, на які послався у оскаржуваному рішенні.

Окрім того, установлено, що на час перегляду судом апеляційної інстанції цієї справи вже завершено розгляд по суті справи №754/6446/21, позов у якій було забезпечено шляхом накладення арешту на частину квартири. Зокрема, рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 28 січня 2022 року, залишеним без змін Постановою Київського апеляційного суду від 28 листопада 2022 року, в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Одинадцята Київська державна нотаріальна контора про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання права власності - відмовлено .

Відтак відсутні підстави уважати, що оспорюваним договором дарування порушуються права та інтереси ОСОБА_2 .

Отже суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про визнання договору дарування в частині недійсним та скасування права власності.

Посилання в апеляційній скарзі скаржником ОСОБА_2 на застосування статті 230 ЦК України (вчинення правочину під впливом обману) до договору дарування колегією суддів відхиляються, оскільки такі підстави позову заявлені не були та відповідно не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Статтею 383 ЦК України визначено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку.

Згідно положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Судом першої інстанції правильно установлено, що ОСОБА_1 є власником майна, а ОСОБА_2 чиняться перешкоди у користуванні ОСОБА_1 своїм майном.

Доводами апеляційної скарги ОСОБА_2 такий висновок суду першої інстанції не спростовано.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про завищений розмір моральної шкоди відхиляється апеляційним судом, оскільки доказів на підтвердження скрутного матеріального становища скаржником не надано та посилання на такі апеляційна скарга не містить.

З огляду на наведене, апеляційний суд робить висновок, що апеляційну скаргу ОСОБА_2 слід залишити без задоволення, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню.

Відповідно до статей 141, 382 ЦПК України з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню витрати, пов`язані із розглядом справи у суді апеляційної інстанції, в розмірі 1362 гривень.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 13 вересня 2022 року в частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним та скасування права власності, а також стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судового збору у розмірі 302,67 гривень та стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судового збору у розмірі 605,33 гривень - скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним та скасування права власності відмовити повністю.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати, пов`язані із розглядом справи у суді апеляційної інстанції, в розмірі 1362 гривень.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на постанову може бути подана протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Верховного Суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 06 квітня 2023 року.

Суддя-доповідач Н.В. Поліщук

Судді В.А. Нежура

В.В. Соколова