ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/1002/23Головуючий по 1 інстанції
Справа №704/1024/21 Категорія: 301030000 Дьяченко Д.О.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2023 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії:

суддів Новікова О.М., Гончар Н.І., Сіренка Ю.В.,

за участю секретаря Широкової Г.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тальнівського районного суду Черкаської області від 25 квітня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання автомобіля об`єктом права спільної сумісної власності, визнання недійсним та скасування договору купівлі-продажу автомобіля та поділ спадкового майна, -

в с т а н о в и в:

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаним позовом.

В обґрунтування поданої позовної заяви зазначила, що 01 липня 2006 року між нею та ОСОБА_3 було укладено шлюб. За період перебування у шлюбі за спільні сімейні кошти ними було придбано автомобіль «TOYOTA», модель «AVENSIS» 2006 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , власником якого в реєстраційних документах було зазначено ОСОБА_3 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер. Після його смерті позивачка звернулась до Державного нотаріуса Тальнівської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, де нотаріус її повідомив, що її покійний чоловік за життя залишив заповіт, згідно якого усе майно і майнові права заповів своєму сину від першого шлюбу ОСОБА_2 . Тому вона має право лише на обов`язкову частку у майні, яка належала на праві приватної власності її чоловіку ОСОБА_3 . Також позивачці стало відомо, що за життя її чоловік без її згоди продав їх спільний автомобіль «TOYOTA», і що власником даного автомобіля є відповідач ОСОБА_2 . Вважаючи свої права порушеними, позивачка звернулась до суду з даним позовом.

На підставі викладеного, ОСОБА_1 просила суд визнати автомобіль «TOYOTA», модель «AVENSIS» 2006 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 об`єктом права спільної сумісної власності подружжя; визнати недійсним та скасувати договір від 18.01.2020 купівлі-продажу автомобіля «TOYOTA», модель «AVENSIS» 2006 року випуску, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 ; визнати за нею право власності на 63% спірного автомобіля «TOYOTA».

Рішенням Тальнівського районного суду Черкаської області від 25 квітня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що ОСОБА_1 не надала суду беззаперечних доказів на підтвердження того, що відповідач ОСОБА_2 в особі довіреної особи ОСОБА_4 , як сторона оспорюваного договору купівлі-продажу автомобіля при його укладенні діяли недобросовісно, а саме знали про відсутність згоди позивачки на продажу автомобіля.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржила його в апеляційному порядку та зазначила, що судове рішення є незаконним, ухваленим з недотриманням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи, а тому просила його скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідачу було достеменно відомо, що автомобіль є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, оскільки придбаний в період шлюбу та за спільні кошти подружжя.

Дані обставини підтверджені ОСОБА_2 у відзиві на позовну заяву, в якій він зазначив, що позивач була ознайомлена з продажем автомобіля і надала усну згоду на вчинення правочину.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Згідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд доходить наступних висновків.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Оскаржуване судове рішення відповідає зазначеним вимогам закону.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, позивачка та її покійний чоловік ОСОБА_3 перебували в зареєстрованому шлюбі з 01липня 2006 року до самої смерті чоловіка, а саме до ІНФОРМАЦІЯ_2 .

За період перебування у шлюбі ними було придбано автомобіль TOYOTA, модель AVENSIS 2006 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , власником якого згідно Договору купівлі-продажу транспортного засобу №00689/01/7143/2016 є ОСОБА_3 .

Відповідно до договору купівлі-продажу автомобіля TOYOTA, модель AVENSIS 2006 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 від 18.01.2020 року ОСОБА_3 продав вищевказаний автомобіль ОСОБА_2 .

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України). Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Установлено, що спірний автомобіль було придбано подружжям 11 червня 2016 року, а тому зазначений автомобіль є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 , незалежно від того, що воно було оформлене на ім`я ОСОБА_3 . Докази на спростування презумпції спільності майна, набутого подружжям у шлюбі, - відсутні.

Згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За правилом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

У частині першої, другої статті 369 ЦК України передбачено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 червня 2022 року в справі № 645/995/17 (провадження № 61-905св20), з посиланням на висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18 (провадження № 12-71гс20), вказано, що: «пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

При цьому наявність згоди одного з подружжя на укладення другим з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном наділяє його необхідним обсягом повноважень на вчинення такого правочину.

З аналізу зазначених норм закону в їх взаємозв`язку можна зробити висновок, що презумпція розпорядження спільним майном одним з подружжя за згодою другого з подружжя встановлена саме на користь добросовісного набувача прав на таке майно.

Тому укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд встановить, що третя особа (контрагент за таким договором) діяла недобросовісно, зокрема знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Подібні правові висновки викладені в постанові Верховного Суду України від 22 червня 2017 року у справі № 6-3058цс16. Водночас із зазначеної постанови випливає, що для визнання договору недійсним суду слід також встановити недобросовісність того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна. Велика Палата Верховного Суду вважає, що положення частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України з урахуванням пункту 6 статті 3 ЦК України спрямовані на захист прав саме добросовісного набувача, а тому саме в разі його недобросовісності договір може бути визнаний недійсним. Тому Велика Палата Верховного Суду відступає від зазначеного висновку, викладеного в постанові Верховного Суду України від 22 червня 2017 року у справі № 6-3058цс16.

Сформульовані вище висновки частково не узгоджуються з висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), що закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди всіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи - контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору. Тому Велика Палата Верховного Суду відступає від висновку, наведеного в зазначеній постанові, шляхом уточнення, що можливість визнання недійсним договору щодо розпорядження майном, яке перебуває в спільній власності, залежить від встановлення недобросовісності третьої особи - контрагента за таким договором».

У даній справі відповідачем не заперечується той факт, що спірний автомобіль перебував у спільній сумісній власності подружжя ОСОБА_1 . У відзиві на позову заяву ОСОБА_2 вказує, що позивачу було відомо про відчуження автомобіля належного подружжю та заперечень з її боку не було. Зазначає, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на час продажу автомобіля перебували у шлюбі, спору щодо поділу майна не мали та були у гарних подружніх стосунках. Даний автомобіль продовжував перебувати у користуванні сім`ї позивача, водночас після смерті її чоловіка, який є батьком відповідача нею було передано в користування автомобіль своєму сину ОСОБА_6 . Після звернення відповідача про повернення автомобіля йому як власнику, позивач звернулася до суду із даним позовом.

Колегія суддів, дослідивши обставини у справі, не встановила факту недобросовісності відповідача ОСОБА_2 - контрагента за таким договором. Доказів такої недобросовісності позивачем до суду надано не було. Також не надано доказів, що кошти, отримані за продаж автомобіля, були витрачені не на потреби сім`ї.

Той факт, що відповідач знав про належність майна до спільної сумісної власності подружжя, жодним чином не підтверджує його недобросовісності, оскільки останній правомірно вважав, що ОСОБА_3 діє за згоди позивачки та в інтересах сім`ї.

Отже, за результатами розгляду справи колегія суддів не вбачає підстав для скасування судового рішення, яке відповідає вимогам обґрунтованості та законності.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скарги без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 35, 258, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Тальнівського районного суду Черкаської області від 25 квітня 2023 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 22 червня 2023 року.

Судді: