Справа № 522/5243/20
Провадження № 2/522/1053/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 квітня 2023 року Приморський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого - судді Абухіна Р.Д.,

за участю секретаря судового засідання Кріцької Д.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного багатопрофільного підприємства « Урожай» про усунення перешкод у здійсненні права користування і розпорядження майном,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державного багатопрофільного підприємства «Урожай» з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування і розпорядження майном.

В обгрунтування позову позивач вказує, що на праві господарського відання державного багатопрофільного підприємства «Урожай» перебуває житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Починаючи з 2013 року і по липень 2019 року, позивач ОСОБА_1 , працював на вищевказаному Підприємстві, займаючи посаду, технолога, менеджера з адміністративної діяльності. Перебуваючи у трудових відносинах з Підприємством, у зв`язку з відсутністю житла 16 січня 2013 року позивачу було передано в користування житлове приміщення, а саме квартиру АДРЕСА_2 .

З 22 грудня 2018 р. позивач перебуває на реєстраційному обліку за даною адресою згідно договору найму житла в житловому будинку державного житлового фонду укладеного між позивачем та державним багатопрофільним підприємством «Урожай». Позивач вказує, що за період його проживання у вищевказаній квартирі, у керівництва Підприємства не було жодних дорікань, позивач справно сплачував комунальні та інші компенсаційні платежі, за власний рахунок провів ремонтні роботи у вищевказаній квартирі з метою приведення даної квартири до нормального житлового стану.

Однак, починаючи з листопада 2019 року нове керівництво Підприємства, без будь-яких законних підстав не допускає позивача до його житла, де знаходяться особисті речі, матеріальні цінності, цінні папери, грошові заощадження, коштовності, прикраси, оргтехніка, меблі, одяг тощо. Дане майно, є приватною власністю позивача та не має жодного відношення до майна Підприємства.

Позивач зазначає, що у договорі найму житла відсутні будь-які положення про те, що даний договір укладений лише на період трудових відносин з Підприємством.

Крім того, позивач зазначає, що відповідачем не зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, своє право власності на спірну квартиру як власника службової квартири. Також відповідач не проводив жодних дій щодо набуття даної квартири статусу службового житла. У відповідача не має жодних доказів, що вищевказана квартира обліковується в журналі обліку службових жилих приміщень та має статус саме «службового житла».

Позивач вважає, що дії відповідача виразилися фактично в самоуправному виселенні позивача з належної йому на праві найму квартири і перешкоджанні вільно користуватися належним позивачу майном.

Позивач вказує, що вищевказана квартира є його єдиним житлом.

Виходячи з вищевикладеного, позивач вказує, що неправомірні дії керівництва Підприємства, такі як порушення умов договору найму житла, обмеження доступу позивача до житла, а саме до квартири де він зареєстрований та постійно проживає ( АДРЕСА_3 ) порушують конституційні права позивача які передбачені Конституцією України та дають законні підстави для звернення до суду з позовом про захист своїх прав.

Виходячи з вищевикладеним, позивач просить суд зобов`язати Відповідача - державне багатопрофільне підприємство «Урожай», не перешкоджами позивачу в користуванні належною йому на праві найму квартирою АДРЕСА_2 , та зобов`язати Відповідача - державне багатопрофільне підприємство «Урожай», усунути всі перешкоди в користуванні належною позивачу на праві найму квартирою АДРЕСА_2 .

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 02 квітня 2020 року провадження по справі відкрито та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження.

06 травня 2020 року від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву. Відповідно до наданого відзиву, відповідач позовні вимоги не визнає в повному обсязі та просить суд відмовити в задоволенні позову.

21 травня 2020 року від відповідача до суду надійшло клопотання про долучення доказів.

28 квітня 2020 року від відповідача до суду надійшло клопотання про зупинення провадження.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 30 липня 2020 року вирішено провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного багатопрофільного підприємства « Урожай» про усунення перешкод у здійсненні прав користування і розпорядження майном зупинити до набрання законної сили рішенням суду по цивільній справі № 522/21821/19 за позовом Державного багатопрофільного підприємства « Урожай» до ОСОБА_1 про втрату права проживання в службовій квартирі, виселення та зобов`язання знятись з реєстраційного обліку.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 17 січня 2022 року провадження по справі відновлено.

21 березня 2022 року від представника відповідача до суду надійшли письмові пояснення.

У судове засідання призначене на 03 квітня 2023 року сторони не з`явились, про дату та час судового засідання повідомлені належним чином.

Позивача та відповідача про дату та час судового засідання сповіщено належним чином, що підтверджується відповідними Довідками про доставку електронного листа.

КЦС ВС у своїй Постанові від 06.03.2023 № 753/19393/20 (61-6136св22) зазначає, що для вручення повісток закон передбачає альтернативні способи комунікації. Якщо учасник надав суду електронну адресу (хоча міг цього і не робити), зазначивши їх у заяві (скарзі), то слід припустити, що учасник бажає, принаймні не заперечує, щоб ці засоби комунікації використовувалися судом. Це, в свою чергу, покладає на учасника справи обов`язок отримувати повідомлення і відповідати на них

Неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору.

Відповідне положення міститься у постанові КЦС ВС від 1 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18

Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд виходить з того, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Суд вбачає, що відповідач ознайомився з позовною заявою яка розглядається та надав свої письмові пояснення на позовну заяву. Позивач в свою чергу ознайомився з наданим поясненнями. Таким чином, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що сторонами надані до справи всі докази, а тому суд може з урахуванням позицій сторін ухвалити повне та обґрунтоване рішення.

Судом встановлено, що відповідно до наказу №6-к від 20 липня 2015 року, ОСОБА_1 прийнятий на посаду Менеджера з адміністративної діяльності ДБП «Урожай» з 20 липня 2015 року.

20 грудня 2018 року Державним багатопрофільним підприємством «Урожай» на підставі та відповідно до рішення загальних зборів первинної профспілкової організації ДБП «Урожай» від 19.20.2018р. трудового колективу ДБП «Урожай» та наказу директора ДБП «Урожай» №14 від 19.12.2018р., було видано ОСОБА_1 ордер №017 серії А на право заняття житлової площі, а саме: надано в користування житлове приміщення ізольована квартира АДРЕСА_4 .

20 грудня 2018 року на підставі ордеру №017 серії А від 20.12.2018р. між Державним багатопрофільним підприємством «Урожай» та ОСОБА_1 було укладено Договір найму житла в будинках державного і комунального житлового фонду відповідно до якого було урегулюванні відносини Позивача та Відповідача щодо безстрокового користування житлом квартирою АДРЕСА_2 .

22.12.2018р. Відповідача, відповідно до заяви про реєстрацію місця проживання, було зареєстровано місце проживання останнього за адресою: АДРЕСА_3 . Підставою для реєстрації місця проживання Відповідача за вказаною адресою зазначено Договір найму житла від 20.12.2018р., ордер №017 від 20.12.2018р., витяг 149889505 від 17.12.2018р.

Відповідно відмітки в паспорті Відповідача, місце реєстрації останнього на час розгляду даної справи визначено за адресою: АДРЕСА_3 .

Ордер №017 від 20.12.2018р. про надання житлової площі містить інформацію щодо місця роботи Відповідача яке визначено як Державне багатопрофільне підприємство «Урожай» на займаній посаді менеджера з адміністративної діяльності підприємства.

Наказом ДБП «Урожай» від 01 липня 2019 року №21-К ОСОБА_1 звільнено із займаної посади менеджера з адміністративної діяльності ДБП «Урожай».

Відтак, суд приходить до висновку, що квартира АДРЕСА_2 , була надана Відповідачу та членам його родини для проживання як співробітнику Державного багатопрофільного підприємства «Урожай».

Як вбачається з матеріалів справи 15 жовтня 2019 року на адресу ОСОБА_1 було надіслано лист з проханням звільнити службову квартиру протягом п`яти днів з дати отримання цього листа.

Відповідно до трекінгу «Укрпошта» зазначений лист був отриманий позивачем 17 жовтня 2019 року. З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 не надав ані відповіді на зазначений лист та не звільнив службову квартиру.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 13 листопада 2020 року по цивільній справі № 522/21821/19 було розглянуто позов Державного багатопрофільного підприємства «Урожай» до ОСОБА_1 про визнання таким, що втратив право на проживання в службовій квартирі, виселення та зобов`язання знятись із реєстраційного обліку.

Відповідно вказаного рішення, було ухвалено позовні вимоги Державного багатопрофільного підприємства «Урожай» до ОСОБА_1 про визнання його таким, що втратив право на проживання в службовій квартирі, виселення та зобов`язання знятись із реєстраційного обліку задовольнити та визнати ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації АДРЕСА_3 ) таким, що втратив право на проживання в службовій квартирі АДРЕСА_2 , виселити ОСОБА_1 зі службової квартири АДРЕСА_2 , без надання іншого житлового приміщення та зобов`язати ОСОБА_1 знятись з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_3 .

У вказаному рішенні зроблено наступний висновок «Враховуючи наявні докази у матеріалах справи та керуючись статтею 125 ЖК УРСР і Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР, затвердженого Постановою Ради Міністрів Української РСР від 4 лютого 1988 року № 37, суд дійшов висновку, що Відповідач ( ОСОБА_1 ) не входять до переліку осіб, яких не може бути виселено зі службового житла без надання іншого жилого приміщення.

Крім цього ст. 317 ЦК України передбачає, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Статтею 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Із аналізу зазначених норм слідує, що з моменту, коли перестали існувати правові підстави для користування службовим житлом, яке було надано Відповідачу, тобто з моменту звільнення останнього з займаної посади в ДБП «Урожай», Відповідач володіє ним незаконно, а отже вимоги Позивача підлягають задоволенню.»

Відповідно до ч. 4 ст. 85 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Судом встановлено, що рішення Приморського районного суду м. Одеси від 13 листопада 2020 року по цивільній справі № 522/21821/19 набрало законної сили, а отже встановленні в цій справі обставини є такими, що не підлягають доказуванню.

Щодо посилання позивача про те, що це є його єдиним житлом з якого його не може бути висилено, суд зазначає наступне.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частиною четвертою статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод, далі Конвенція, і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини, далі ЄСПЛ, як джерело права.

Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя та до свого житла. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Стаття 8 Конвенції стосується прав особливої важливості для особистості людини, її самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (рішення від 27 травня 2004 року у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства»).

ЄСПЛ неодноразово висловлювався щодо можливості виселення особи з житлового приміщення. Так, у рішенні від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» ЄСПЛ вказав, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла.

Згідно з практикою ЄСПЛ втручання держави у право на житло є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не здійснюється «згідно із законом», не переслідує легітимну мету одну чи декілька з тих, що перелічені у пункті 2 вказаної статті, чи не розглядається як «необхідне в демократичному суспільстві».

Формулювання «згідно із законом» не лише вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах та передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування.

Статті 124-125 ЖК УРСР передбачають приписи, згідно з якими припинення трудових правовідносин з роботодавцем, за виключенням окремих чітко визначених випадків, є підставою для виселення особи зі службового житла без надання іншого житлового приміщення. Тобто, формулювання вказаних приписів є достатньо чіткими та передбачуваними для особи, якій таке житло надане у користування.

Службове житло надається особі тимчасово, допоки з роботодавцем, який надав це житло, її пов`язують трудові правовідносини. Після їх припинення службове житло має бути повернене роботодавцю для того, щоб у ньому мали можливість проживати інші працівники.

Відтак, виселення особи зі службового житла після припинення трудових правовідносин із роботодавцем переслідує легітимну мету у розумінні статті 8 Конвенції.

Суд зазначає, що визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, має наслідком виселення позивача з вказаного житлового приміщення, зобов`язання його знятись з реєстраційного обліку.

В той же час задоволення вказаного позову про усунення перешкод у здійсненні права користування і розпорядження майном прямо суперечить рішенню від 13 листопада 2020 року по цивільній справі № 522/21821/19, адже має наслідком встановлення права користування позивачем вказаною службовою квартирою.

Рішення суду є обов`язковим до виконання. Це означає, що сторони, які беруть участь у судовому процесі, повинні дотримуватися рішення, прийнятого судом, і здійснити всі необхідні дії згідно з цим рішенням.

Судове рішення не може прямо суперечити іншому, якщо вони відносяться до однієї і тієї ж проблеми, тобто в одному спорі не може бути двох протилежних рішень.

Якщо така ситуація виникає, суди вживають заходів для забезпечення виконання тільки одного рішення, яке є остаточним і має більшу юридичну силу. Зазвичай, це означає, що рішення, яке було ухвалене пізніше, буде скасоване або змінене, якщо воно протирічить ранішому рішенню.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позивач не зміг довести свої вимоги до суду та не зміг переконати суд у правомірності його позиції.

Згідно Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), у якому, серед іншого, звертається увага, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Керуючись ст. ст. 317, 319, 321, 391 ЦК України, ст.ст. 9, 15, 18, 118, 122, 124, 125 ЖК України, ст. ст. 76, 82, 133, 137, 141, 258-259, 263-265, 273, 280-284, 287, 352 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволені позову ОСОБА_1 до Державного багатопрофільного підприємства «Урожай» про усунення перешкод у здійсненні права користування і розпорядження майном відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 07.04.2023.

Суддя Р.Д. Абухін

03.04.23