Постанова

Іменем України

05 квітня 2023 року

м. Київ

справа № 725/3289/21

провадження № 61-10217св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І., Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - Служба у справах дітей Мамаївської сільської ради Чернівецького району Чернівецької області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Чернівецького апеляційного суду від 05 вересня 2022 року, прийняту у складі колегії суддів: Литвинюк І. М., Височанської Н. К., Перепелюк І. Б.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовної заяви

У травні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дітей.

Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що 02 березня 2011 року між нею та відповідачем зареєстрований шлюб, який розірвано рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 04 січня 2016 року у справі № 725/6781/15-ц. Після розірвання шлюбу вона продовжила проживати з відповідачем однією сім`єю.

Під час перебування у зареєстрованому шлюбі та фактичних шлюбних відносинах у них народилося троє дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

З липня 2020 року відповідач не приймає участі у матеріальному забезпеченні дітей, а у вересні 2020 року виїхав за кордон.

Вказувала на те, що після припинення фактичних шлюбних відносин з відповідачем їхні діти залишилися проживати з нею.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 09 лютого 2021 року у справі № 727/10843/20, яке набрало законної сили, з відповідача на її користь стягнуто аліменти на утримання малолітніх дітей у розмірі по 2 500,00 грн на кожну дитину.

Зазначала, що у них з відповідачем виник спір щодо визначення місця проживання дітей, оскільки відповідач самовільно, без погодження з нею, забирає дітей до себе і на її прохання їх не повертає.

Вказувала на те, що діти у с. Мамаївці Чернівецького району Чернівецької області відвідують дошкільний заклад та школу, вона бере участь в організації їхнього дозвілля, відпочинку та оздоровлення. Відповідач за період відвідування дітьми ОСОБА_5 та ОСОБА_4 закладу дошкільної освіти не брав участі у їх вихованні. Він маніпулює свідомістю дітей, а особливо сина ОСОБА_3 , розповідає йому різні неправдиві речі про неї та негативно висловлюється на її адресу. Відповідач нав`язує синові почуття співчуття до себе. Все це призводить до психологічної травми сина та негативно впливає на нього.

Зазначала, що будь-які підстави, які б перешкоджали визначити місце проживання дітей разом із нею, відсутні. Вона є приватним підприємцем та здійснює свою підприємницьку діяльність на ринку «Добробут» у м. Чернівці, по місцю проживання характеризується позитивно. Визначення місця проживання дітей разом з нею буде відповідати найкращим інтересам дітей.

З урахуванням зазначеного, ОСОБА_1 просила визначити місце проживання малолітніх ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з нею.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 09 лютого 2022 року, ухвалений у складі судді Вольської-Тонієвич О. В., у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 не надала суду висновок органу опіки та піклування щодо доцільності проживання дітей разом з нею. Наявними у справі доказами доведено прихильне ставлення дітей до обох батьків, у зв`язку з чим без висновку органу опіки та піклування суд не може у повній мірі врахувати найкращі інтереси дітей, а тому позов ОСОБА_1 є передчасним.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Чернівецького апеляційного суду від 05 вересня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 09 лютого 2022 року скасовано та ухвалено нове рішення.

Позов ОСОБА_1 задоволено.

Визначено місце проживання малолітніх ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з матір`ю - ОСОБА_1 , яка проживає у с. Мамаївці Чернівецького району Чернівецької області.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Задовольняючи позовні вимоги, суд апеляційної інстанції, враховуючи інтереси дітей, які переважають над інтересами батьків, висновок органу опіки та піклування, а також те, що діти не повинні бути розділені один з одним, беручи до уваги вік дітей, які потребують уваги та піклування матері і можуть бути розлучені з нею лише у виключних випадках, яких у цій справі немає, взявши до уваги любов дітей один до одного, дійшов висновку про визначення місця проживання дітей з матір`ю.

При цьому апеляційний суд зазначив, що по досягненню дітьми чотирнадцяти років вони самостійно зможуть обирати своє місце проживання.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів

У жовтні 2022 року ОСОБА_2 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати постанову апеляційного суду та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга ОСОБА_2 мотивована тим, що його син ОСОБА_3 проживає разом із ним, з початку 2022 року навчається в Чернівецькому ліцеї № 15, а також відвідує музичну школу за місцем проживання. Він належним чином виконує обов`язки щодо виховання та забезпечення розвитку дитини. Позивач не приймає участі у вихованні та утриманні сина з початку 2022 року.

Син ОСОБА_3 виявив бажання проживати з ним, у зв`язку з чим він заявляв в апеляційному суді клопотання про необхідність заслухати думку дитини.

Суд апеляційної інстанції не дослідив наявні у справі докази щодо думки сина ОСОБА_3 з приводу того, з ким з батьків він бажає проживати, не дав оцінки тому, що у висновку служби у справах дітей зазначено бажання дитини проживати з батьком, не звернув уваги на неналежність умов проживання старшого сина в одній кімнаті із сестрами протилежної статі, про наявність окремої кімнати у батька, навчання хлопчика в школі та музичній школі за місцем проживання батька, його фактичне проживання з батьком з початку 2022 року, інтереси дитини та наслідки його психічного стану через примушування його проживати з іншим із батьків проти його волі.

Також суд апеляційної інстанції не врахував висновки Верховного Суду щодо подібних правовідносин щодо врахування думки дитини у цій категорії справ.

Підставами касаційного оскарження постанови Чернівецького апеляційного суду від 05 вересня 2022 року заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права,

а саме: суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду

від 18 серпня 2021 року у справі № 303/3102/19 (провадження № 61-13918св20), від 01 серпня 2018 року у справі № 207/3144/16 (провадження № 61-29090св18), від 04 березня 2020 року у справі № 356/417/17 (провадження № 61-16764св18), від 24 квітня 2019 року у справі № 300/908/18 (провадження № 61-44369св18); суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу.

Касаційна скарга не містить доводів щодо визначення місця проживання дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а тому в силу вимог статті 400 ЦПК України судове рішення апеляційного суду в частині визначення місця проживання дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в касаційному порядку не переглядається.

Пояснення учасників справи

У січні 2023 року та у лютому 2023 року представник ОСОБА_1 - адвокат Тарновецький В. І. подав пояснення у справі, в якому просив відмовити у задоволенні касаційної скарги та залишити судове рішення апеляційного суду без змін як таке, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

У поясненнях представник позивача вказував на те, що суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про визначення місця проживання дітей разом із матір`ю. Зазначав, що відповідач не проявляв інтересу до дітей, а почав цікавитись дітьми лише після ухвалення 09 лютого 2021 року судом рішення про стягнення з нього аліментів. Відповідач, оспорюючи визначення місця проживання сина разом із матір`ю, має на меті створення підстав для зменшення стягнення з нього аліментів. Наразі у Першотравневому районному суді м. Чернівці на розгляді вже перебуває справа № 725/4480/22 за позовом ОСОБА_2 про припинення стягнення аліментів на неповнолітню дитину (сина) та про стягнення аліментів з матері на утримання дитини (сина).

Крім того, незважаючи на ухвалене апеляційним судом рішення про визначення місця проживання дітей разом із матір`ю, відповідач сина не повернув. З цього приводу у січні 2023 року ОСОБА_1 (мати дітей) звернулась до поліції з заявою про встановлення місця перебування дитини та до суду з позовом про відібрання дитини та повернення її матері (справа № 725/7794/22).

У лютому 2023 року представник ОСОБА_2 - адвокат Раздорський Р. А. подав заперечення на пояснення у справі, в яких вказував на необґрунтованість доводів представника позивача, а також на те, що судове рішення апеляційного суду не відповідає якнайкращим інтересам неповнолітнього ОСОБА_3 з врахуванням його особистої думки та статті 9 Конвенції про права дитини, відповідно до якої держави-учасниці забезпечують те, щоб дитини не розлучалась з батьками всупереч її бажанню, та вважав за необхідне направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції з метою ефективного захисту прав та якнайкращого забезпечення інтересів дитини, а також можливості звернення з зустрічною позовною заявою про визначення місця проживання дитини з батьком.

У березні 2023 року ОСОБА_2 подав до Верховного Суду додаткові пояснення, у яких просив зупинити виконання постанови апеляційного суду до закінчення перегляду справи в касаційному порядку.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 20 жовтня 2022 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 та витребувано матеріали справи із суду першої інстанції.

У листопаді 2022 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 16 січня 2023 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 02 березня 2011 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 04 січня 2016 року розірвано (справа № 725/6781/15-ц).

У сторін народилося троє дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Після припинення фактичних шлюбних відносин між сторонами їхні малолітні діти залишилися проживати разом з матір`ю - ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 09 лютого 2021 року у справі № 727/10843/20 з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто аліменти на утримання малолітніх дітей: ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та ОСОБА_4 у твердій грошовій сумі по 2 500,00 грн на кожну дитину щомісячно, починаючи з 23 грудня 2020 року і до досягнення дітьми повноліття.

Згідно з довідкою Мамаївського закладу дошкільної освіти (ясла-садок) № 21 від 26 травня 2021 року, ОСОБА_5 та ОСОБА_4 з 06 вересня 2019 року відвідують дошкільний заклад. За період відвідування дітьми закладу дошкільної освіти батько дітей - ОСОБА_2 у вихованні дітей та різних заходах закладу участі не приймає.

Відповідно до довідки Мамаївського закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ст. від 26 травня 2021 року № 106 ОСОБА_3 01 вересня 2017 року зарахований до Мамаївського закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступеню та навчається по теперішній час.

Згідно з довідкою Мамаївського закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ст. від 22 квітня 2021 року № 78 ОСОБА_1 , мати учня 4-Б класу ОСОБА_3 , щомісячно здійснювала оплату навчальних посібників «Інтелект України» у розмірі 250,00 грн згідно з договором купівлі-продажу № 246 від 14 травня 2017 року, укладеного між ТОВ «Інтелект України» та батьками учнів 4-Б класу цього навчального закладу.

Актом обстеження умов проживання ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) від 09 серпня 2021 року, затвердженим начальником Служби у справах дітей Мамаївської сільської ради, встановлено, що будинок складається з двох житлових кімнат. У вказаному будинку зареєстровані та проживають п`ятеро чоловік: троє малолітніх дітей, позивачка та її матір. Для навчання та відпочинку діти мають у будинку окрему кімнату, яка облаштована меблями, дитячою шведською стінкою.

Згідно з актом оцінки потреб сім`ї за місцем його проживання від 07 квітня 2021 року, складеним та затвердженим Чернівецьким міським центром соціальних служб, за місцем проживання відповідача у квартирі АДРЕСА_2 для проживання ОСОБА_3 створено належні умови: є окрема кімната, ліжко, комп`ютер, наявне місце для відпочинку та навчання. Приміщення відповідає санітарним нормам. Дитина (син) виявляє бажання проживати разом з батьком.

У листах Служби у справах дітей Мамаївської сільської ради Чернівецького району від 10 вересня 2021 року та від 07 жовтня 2021 року зазначено, що працівники Служби не мають змоги обстежити умови проживання ОСОБА_2 , провести з ним бесіду у зв`язку з його відсутністю за місцем проживання, а тому орган опіки та піклування Мамаївської сільської ради на даний час не може вирішити питання про надання висновку про визначення місця проживання малолітніх дітей: ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та ОСОБА_4 .

Згідно з висновком органу опіки та піклування Мамаївської сільської ради Чернівецького району Чернівецької області, затвердженого рішенням виконавчого комітету Мамаївської сільської ради Чернівецького району Чернівецької області від 05 серпня 2022 року, який наданий на виконання ухвали Чернівецького апеляційного суду від 05 травня 2022 року, служба у справах дітей вважала за доцільне проживання малолітніх: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , біля матері - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , мешканки с. Мамаївці Чернівецького району Чернівецької області.

У вказаному висновку зазначено, що ОСОБА_1 зареєстрована та проживає в житловому будинку по АДРЕСА_1 . По місцю проживання характеризується добре. За характером дисциплінована, охоче іде на спілкування, відносини з сусідами дружелюбні (довідка-характеристика виконкому Мамаївської сільської ради від 22 червня 2022 року № 738).

ОСОБА_1 є фізичною особою-підприємцем (виписка з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців від 15 лютого 2021 року); сума доходу з 01 квітня 2021 року по 31 грудня 2021 року становить 420 000,00 грн. З січня 2022 року включно по травень 2022 року - 110 000,00 грн (інформація про доходи від підприємницької діяльності Головного Управління ДПС у Чернівецькій області).

Документ про свої доходи ОСОБА_3 не надав, наданий витяг про взяття його з 01 червня 2022 року на облік платника податків.

З лютого 2022 року малолітній ОСОБА_9 проживає зі своїм батьком у м. Чернівці, а малолітні дівчата - з матір`ю у с. Мамаївці.

З лютого 2022 року малолітній ОСОБА_3 навчається в Чернівецькому ліцеї № 15, де зарекомендував себе як старанний, дисциплінований учень. Дитиною опікується тато, мати жодного разу не телефонувала та не відвідувала школу.

Крім того, з довідки Мамаївського ЗЗСО від 30 червня 2022 року малолітній ОСОБА_3 за час навчання у закладі зарекомендував себе надзвичайно здібним учнем. Мати брала активну участь у шкільному житті сина. Батьківські збори відвідувала систематично, цікавилася успіхами у навчанні, поведінкою сина та спілкуванням з однолітками.

В ході бесіди малолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , виявив бажання проживати біля батька, що підтвердив письмово. Під час обстеження дівчата горнулися до матері, були веселі, енергійні.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною другою статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що судове рішення апеляційного суду ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до частин другої, четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Відповідно до частин першої, другої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (§ 76).

У § 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) зазначено, що «Декларація прав дитини не є міжнародним договором. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей. У зв`язку з наведеним Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне відступити від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, про обов`язковість брати до уваги принцип 6 Декларації прав дитини стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини бути розлучена зі своєю матір`ю. Велика Палата Верховного Суду вважає, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 вересня 2021 року у справі № 223/306/20 (провадження № 61-9005св21) зазначено, що «міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 серпня 2018 року у справі № 207/3144/16-ц (провадження № 61-29090св18) вказано, що «відповідно до статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку має, бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 серпня 2021 року у справі № 303/3102/19 (провадження № 61-13918св20) зазначається, що «відповідно до частин першої та другої статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору, зокрема, щодо її місця проживання. Таким чином, з досягненням віку десяти років у дитини з`являється право не тільки бути вислуханою і почутою, але й право брати активну участь у вирішенні своєї долі, зокрема, у визначенні місця проживання. Аналогічні положення закріплені у статті 12 Конвенції про права дитини, згідно з якою держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. Відповідно до статті 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей (дата підписання - 25 січня 1996 року, дата набрання чинності для України - 01 квітня 2007 року) під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу. З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються».

Закріплення вказаними вище міжнародними документами та актами внутрішнього законодавства України право дитини бути почутою передбачає, що думка дитини повинна враховуватися при вирішенні питань, які її безпосередньо стосуються. Разом з цим, згода дитини на проживання з одним з батьків не повинна бути абсолютною для суду, якщо така згода не відповідає та не захищає права та інтереси дитини, передбачені Конвенцією. Отже, вирішуючи спір, суд має віддати перевагу тому з батьків, який може забезпечити більш сприятливі умови виховання дитини. Важливим критерієм є моральні якості матері та батька як вихователів. Моральними якостями, які можуть негативно вплинути на виховання дитини, є, зокрема, зловживання спиртними напоями, невиконання батьківських обов`язків, притягнення до судової чи адміністративної відповідальності.

Питання забезпечення інтересів дитини ґрунтується на розумінні, що розлучення батьків для дітей - це завжди тяжке психологічне навантаження, а дорослі, займаючись лише своїми проблемами, забувають про кардинальні зміни в житті дитини: нове оточення та місце проживання, неможливість спілкування з двома батьками одночасно тощо. Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновку органу опіки та піклування. Проте найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти відносини або домовитися, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства.

Під час вирішення спору щодо місця проживання дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.

При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Суд апеляційної інстанції, враховуючи інтереси дитини, які переважають над інтересами батьків, висновок органу опіки та піклування, а також те, що діти ( ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ) не повинні бути розділені один з одним, дійшов правильного висновку про визначення місця проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю.

Розуміючи, що спір стосується вкрай чутливої сфери правовідносин, а дитина потребує уваги, підтримки і любові обох батьків, суд апеляційної інстанції при вирішенні спору надав першочергове значення саме найкращим інтересам дитини та визначив місце її проживання з матір`ю.

При цьому слід зазначити, що по досягненню ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , чотирнадцяти років, він буде вправі самостійно обирати місце проживання.

Також слід зазначити, що батько дитини не заявив вимог про визначення місця проживання сина з ним, зустрічний позов не пред`явив.

Визначення місця проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю не позбавляє батька дитини батьківських прав та не звільняє її від виконання своїх батьківських обов`язків.

Доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд не врахував думку дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та його бажання проживати з батьком, що він підтвердив письмово (заява від 29 червня 2022 року), не спростовує висновку апеляційного суду, оскільки думка дитини не є єдиною підставою, яка враховується при вирішенні питання про визначення місця проживання дитини, так як думка дитини не завжди може відповідати її інтересам, може бути висловлена під впливом певних зовнішніх факторів, яким вона через свій вік неспроможна надавати правильну оцінку, чи інших можливих факторів впливу на неї. Згода ОСОБА_3 на проживання з батьком не є абсолютною для суду, суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси.

Верховний Суд вважає, що суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови врахував найкращі інтереси дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з урахуванням встановлених судами обставинами справи. Для забезпечення інтересів дитини саме визначення місця проживання дитини із матір`ю відповідатиме її інтересам.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з наданою судом оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, спрямовані на доведення необхідності їх переоцінки.

Вказані доводи не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки в силу вимог статті 400 ЦПК України, суд касаційної інстанції не може вдаватись до встановлення або до оцінки обставин, що не були встановлені в оскаржуваному рішенні, не вирішує питання про достовірність або недостовірність доказів чи про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).

Судове рішення апеляційного суду ґрунтується на аналізі та оцінці всіх наявних у справі доказів у їх сукупності.

Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, Верховний Суд не встановив.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а постанову апеляційного суду - без змін.

Щодо клопотання ОСОБА_2 про зупинення виконання оскаржуваного судового рішення

27 березня 2023 року від ОСОБА_2 до Верховного Суду надійшло клопотання, в якому заявник просить зупинити виконання постанови Чернівецького апеляційного суду від 05 вересня 2022 року до закінчення касаційного провадження у справі.

Клопотання не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини восьмої статті 394 ЦПК України за наявності клопотання особи, яка подала касаційну скаргу, суд у разі необхідності вирішує питання про зупинення виконання рішення (ухвали) суду або зупинення його дії.

Згідно з частиною першою статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за заявою учасника справи або за своєю ініціативою може зупинити виконання оскарженого рішення суду або зупинити його дію (якщо рішення не передбачає примусового виконання) до закінчення його перегляду в касаційному порядку.

Враховуючи, що цією постановою Верховного Суду касаційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, в задоволенні клопотання про зупинення виконання постанови апеляційного суду необхідно відмовити.

Оскільки касаційна скарга залишається без задоволення, то відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Постанову Чернівецького апеляційного суду від 05 вересня 2022 року залишити без змін.

Відмовити в задоволенні клопотання ОСОБА_2 про зупинення виконання постанови Чернівецького апеляційного суду від 05 вересня 2022 року до закінчення касаційного провадження у справі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник
Судді: І. А. Воробйова Б. І. Гулько Г. В. Коломієць Р. А. Лідовець