Справа № 466/9834/20 Головуючий у 1 інстанції: Свірідова В.В.
Провадження № 22-ц/811/2863/22 Доповідач в 2-й інстанції: Приколота Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2023 року м.Львів

Справа № 466/9834/20

Провадження № 22ц/811/2863/22

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Приколоти Т.І.,

суддів : Мікуш Ю.Р., Савуляка Р.В.

секретар Іванова О.О.

з участю: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 , ОСОБА_4

розглянув справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова, ухвалене у м.Львові 28 вересня 2022 року у складі судді Свірідової В.В., у справі за позовом ОСОБА_3 до Львівської міської ради, з участю третіх осіб: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про визнання незаконним та скасування п.3 додатку до ухвали Львівської міської ради, -

встановив:

9 грудня 2020 року ОСОБА_3 звернулася до суду з цим позовом. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що 10 листопада 2016 року п`ятою сесією 7-го скликання Львівської міської ради прийнято ухвалу №1257, якою надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою для оформлення землекористування на земельні ділянки, які раніше були надані у користування громадянам для обслуговування житлових будинків, гаражів, для ведення садівництва. Пунктом 3 додатку до вказаної ухвали такий дозвіл надано третім особам у справі. Вважає, що додаток до ухвали Львівської міської ради в частині надання дозволу третім особам на виготовлення технічної документації, є незаконним та таким, що підлягає скасуванню. Зазначає, що будинок АДРЕСА_1 належить їй на праві власності відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 6 березня 2015 року. Будинок вона успадкувала після смерті свого батька - ОСОБА_8 . Вказує, що на підставі рішення Виконавчого комітету Куликівської районної ради депутатів трудящих Львівської області №291 від 3 серпня 1957 року було відведено батькові земельну ділянку під індивідуальне будівництво та передбачено проїзд до земельної ділянки з АДРЕСА_1 . 20 лютого 1958 року батькові позивача було погоджено прив`язку проекту житлового будинку, в якій зазначено розміщення будинку на відведеній земельній ділянці. Розміщення входу до її будинку було заплановано зі сторони вказаного проїзду. Земельна ділянка ОСОБА_7 була відведена під будівництво в 1959 році, тобто пізніше. З часу відведення земельної ділянки під будівництво на АДРЕСА_2 став спільним до будинків АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 . На відведеній земельній ділянці був збудований будинок та облаштована територія з виїздом на АДРЕСА_1 через спільний проїзд, який веде до будинків АДРЕСА_1 та АДРЕСА_1 . Вказаний проїзд був зазначений на Генеральному плані міста в 1957 році та на збірному кадастровому плані. Генеральний план м. Львова за 1957 рік, яким було передбачено заїзд до її будинку із спільного проїзду, був погоджений з головним архітектором міста та по даний час це є єдиний заїзд до її господарства, як і для заїзду до будинковолодіння третіх осіб. Рішення узгоджувальної комісії для вирішення земельних спорів згідно протоколу від 3 лютого 2017 року, яким узгоджено межі між будинками АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 , АДРЕСА_1 за зверненням ОСОБА_5 , було відмінене узгоджувальною комісією для вирішення земельних спорів протоколом №48 від 29 вересня 2017 року, оскільки комісією на місці, після її (позивача) звернення до суду з позовом, було встановлено, що проїзд є спільним до двох будинків. За бюджетні кошти міста було проведено капітальний ремонт цього проїзду, як і всіх шести проїздів на АДРЕСА_1 . Зазначений проїзд є єдино можливим заїздом до її будинку. Звертає увагу, що ОСОБА_5 перетворила проїзд на стоянку для автомобілів. У 2016 році вона подала заяву до відповідача з метою захопити спільний проїзд як вільну земельну ділянку для обслуговування житлового будинку. Вважає, що дії відповідача є протиправними, а також протиправним є п.3 додатку до ухвали Львівської міської ради №1257 від 10 листопада 2016 року, який підлягає скасуванню.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 28 вересня 2022 року позов задоволено. Визнано незаконним та скасовано пункт 3 додатку до ухвали п`ятої сесії 7-го скликання Львівського міської ради від 10 листопада 2016року №1257 «Про надання громадянам дозволу на виготовлення документації із землеустрою», яким надано дозвіл на виготовлення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для оформлення землекористування на АДРЕСА_1 ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 . Проведено розподіл судових витрат.

Рішення суду оскаржили та Львівська міська рада.

ОСОБА_5 , ОСОБА_6 і ОСОБА_7 у своїй апеляційній скарзі посилаються на те, що суд першої інстанції не вказав, у який саме спосіб було порушено інтереси позивача внаслідок прийняття оскаржуваного нею додатку до ухвали або які шкідливі наслідки настали чи могли б настати для неї. Звертають увагу, що спірна земельна ділянка є єдиним можливим проходом і заїздом до належної їм ділянки та будинку АДРЕСА_1 . Зазначають, що така ділянка не є проїздом чи дорогою загального користування, як стверджує районний суд, оскільки не відповідає технічним параметрам визначеним обов`язковими для застосування будівельними нормами, а слугує заїздом до належного третім особам будинковолодіння. Просять скасувати рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Львівська міська рада вважає рішення необгрунтованм, прийнятим з порушенням норм процесуального та матеріального права. Звертає увагу, що позивач не зверталася на адресу Львівської міської ради із заявою про надання тієї самої ділянки в користування або у власність. Відтак, вона не була зацікавлена в оформленні права користування спірною ділянкою. Тому, приймаючи вказану ухвалу, Львівська міська рада жодним чином не порушила прав позивача. Вказує, що ширина спірного заїзду є на 3 метри меншою, ніж визначена чинним законодавством для проїздів. Спірна ділянка не є проїздом чи дорогою загального користування, як стверджує суд першої інстанції, оскільки не відповідає технічним параметрам, визначеним обов`язковими для застосування будівельними нормами, а слугує заїздом до належного третім особам будинковолодіння АДРЕСА_1 . Також зазначає, що в рішенні не наведено доказів недотримання процедури прийняття ухвали Львівської міської ради та додатку до нього. При прийнятті вказаного рішення органу місцевого самоврядування були відсутні підстави для відмови у наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки. Просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг; колегія суддів вважає, що апеляційні скарги належить задовольнити частково.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

На підставі ст.ст. 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; а також питання щодо розподілу судових витрат, допуску рішення до негайного виконання, скасування заходів забезпечення позову.

Встановлено, що позивач ОСОБА_3 є власником будинку АДРЕСА_1 , а треті особи ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ОСОБА_7 є власниками будинку АДРЕСА_2 .

Згідно договору купівлі - продажу від 7 грудня 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Пилипенко Х.О., ОСОБА_7 продала ОСОБА_5 та ОСОБА_6 частину земельної ділянки площею 0,0497 га, у рівних частинах кожному для обслуговування житлового будинку АДРЕСА_1 .

17 жовтня 2016 року ОСОБА_5 звернулася до Львівської міської ради із заявою про надання дозволу на виготовлення проєкту землеустрою щодо погодження місця розташування та відведення земельної ділянки на АДРЕСА_1 для влаштування заїзду до будинку.

Згідно ухвали Львівської міської ради №1257 від 10 листопада 2016 року надано дозвіл на виготовлення документації для оформлення землекористування на земельні ділянки, які раніше були надані в користування громадянам для обслуговування індивідуальних житлових будинків, гаражів та ведення садівництва.

Встановлено, що згіднододатку №3 до ухвали №1257 від 10 листопада 2016 року наданодозвіл на виготовлення документації із землеустроюОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_5 на спірну земельну ділянку.

З довідки №31-1323-0.2-7496/9-16АП із звітності з кількісного обліку земель про наявність земель та розподіл їх за власниками земель, землекористувачами, угіддями, виданої Відділом Держгеокадастру у м.Львові Львівської області 11 жовтня 2016 року, вбачається, що земельна ділянка на АДРЕСА_1 (згідно наданого плану земельної ділянки) площею 0,0060 га ухвалою Львівської міської ради від 3 червня 2004 року №1323 надана у сервітутне користування на 10 років для проїзду ОСОБА_7 . Договір про встановлення сервітуту ОСОБА_7 не укладався. Заявою від 18 березня 2004 року ОСОБА_7 просила тільки про передачу у приватну власність земельної ділянки для обслуговування її будинку.

Ухвалою Львівської міської ради №113 від 30 грудня 2015 року позивачу було надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою для передачі у приватну власність земельної ділянки для обслуговування житлового будинку та господарських споруд. Така документація була виготовлена у відповідності до картографічних даних, плану міста та подана на погодження до Управління природних ресурсів та регулювання земельних відносин. В графічному плані опису меж земельної ділянки, в кадастровому плані земельної ділянки вказано про землі загального користування (проїзд).

Є встановленим, що право третіх осіб на оформлення документів щодо користування земельною ділянкою площею 0,0497 га на АДРЕСА_2 виникло у 2012 році на підставі договору купівлі-продажу частини земельної ділянки для обслуговування житлового будинку та договору дарування 86/100 частин цього житлового будинку.

Земельна ділянка, яка була в користуванні для обслуговування будинку АДРЕСА_2 приватизована ОСОБА_7 в 2004 році. До цієї земельної ділянки передбачено заїзд, який є спільним для двох господарств.

Відповідно до викопіювання кварталу забудови підтверджено створення заїзду до земельної ділянки позивача в 1957 року при відведенні земельної ділянки під будівництво житлового будинку її батькові.

В технічному паспорті на будинок третіх осіб від 1 серпня 2003 року наявний план земельної ділянки, у якому зазначено спільний проїзд до будинків АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 . У плані земельної ділянки в технічному паспорті на будинок третіх осіб від 27 липня 2011 року спільний проїзд прив`язаний вже до будинку третіх осіб та відсутній запис про спільність проїзду до будинків позивача та третіх осіб, як у технічному паспорті на будинок від 1 серпня 2003 року.

Оскаржуване рішення мотивовано наступним.

Відповідно до ст.ст. 142-145 Конституції України до матеріальної основи органів місцевого самоврядування, крім інших об`єктів, належить земля, управління якою здійснюють територіальні громади через органи місцевого самоврядування в межах наданих їм повноважень шляхом прийняття рішень.

Згідно ст.7 Закону України «Про розмежування земель державної та комунальної власності» до земель комунальної власності територіальних громад сіл, селищ, міст належать усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної власності та земель, віднесених до державної власності.

Частиною 1 ст. 2 ЗК України передбачено, що земельні відносини - це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею. Суб`єктами земельних відносин є громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади.

Згідно із положеннями частини шостої статті 118 зазначеного Кодексу громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються викопіювання з кадастрової карти (плану) або інші графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим.

До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки, письмова згода землекористувача, засвідчена нотаріально (у разі вилучення земельної ділянки). Уповноваженим особам Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Відповідно до ч. 3 ст. 123 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, прийшов до висновку, що звертаючись до відповідача, треті особи не дотрималися передбачених ЗК України вимог щодо оформлення клопотання про надання дозволу на виготовлення документації із землеустрою.

Колегія суддів не погоджується із таким висновком суду першої інстанції виходячи із наступного.

Відповідно до статті 4 ЦПК України, статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтями 6 і 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя та ефективний спосіб захисту прав.

Частинами першою - четвертою статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За змістом статті 374 ЦПК України апеляційний суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює у відповідній частині нове рішення або змінює рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з порушенням норм матеріального і процесуального права (стаття 376 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 48 ЦПК України сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач.

ОСОБА_3 , обґрунтовуючи свої вимоги, посилається на те, що Львівською міської радою та ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 порушено її права шляхом захоплення спільного проїзду в результаті незаконних дій.

Позивач визначила відповідачем Львівську міську раду, а третіми особами - ОСОБА_5 , ОСОБА_9 і ОСОБА_7 . Однак оскаржуваним рішенням вирішені питання про права ОСОБА_5 , ОСОБА_9 і ОСОБА_7 .

Питання залучення належних відповідачів чи співвідповідачів в порядку, передбаченому статтею 51 ЦПК України, судом першої інстанції не вирішувалося. Такими повноваженнями апеляційний суд не наділений.

Без залучення осіб, для яких рішення суду створює відповідні права та обов`язки, змінює правовідносини та призводить до нових наслідків, суд не міг вирішувати спір.

Відповідно до пункту 4 частини 3 статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі.

Суд у силу покладених на нього процесуальним законом повноважень позбавлений можливості самостійно визначати суб`єктний склад учасників справи, проте встановивши, що у справі не залучено усіх суб`єктів, які мають відповідати за позовом у межах заявлених позовних вимог як відповідачів, суд відмовляє у позові з цих підстав.

Прийняття судом рішення, яке стосується прав і законних інтересів ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , які не були залучені до участі у справі в якості відповідачів, є порушенням норм процесуального права, що є обов`язковою підставою для скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись: ст. 367, п.2 ч.1 ст.374, п.4 ч.3 ст. 376, ст. ст. 381-384, 388-391 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та Львівської міської ради задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 28 вересня 2022 року скасувати та прийняти нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до Львівської міської ради, з участю третіх осіб: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , про визнання незаконним та скасування пункту 3 додатку до ухвали п`ятої сесії 7-го скликання Львівського міської ради від 10 листопада 2016року №1257 «Про надання громадянам дозволу на виготовлення документацій із землеустрою», яким надано дозвіл на виготовлення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для оформлення землекористування на АДРЕСА_1 ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на рішення суду апеляційної інстанції подається протягом тридцяти днів з дня складення його повного тексту безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 4 квітня 2023 року.

Головуючий______________________Т. І. Приколота

Судді: ________________ Мікуш Ю.Р. ___________________ Р.В. Савуляк