ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1350/23 Справа № 183/6435/21 Суддя у 1-й інстанції - Оладенко О. С. Суддя у 2-й інстанції - Новікова Г. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2023 року

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії:

головуючого судді: Новікової Г.В.

суддів: Гапонова А.В., Никифоряка Л.П.,

за участю секретаря Панасенко С.С.

розглянувши у відкритому судовому в м. Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 жовтня 2022 року (ухвалене під головуванням судді Оладенко О.С.,повний текст судового рішення складено 06 жовтня 2022 року) у справі №183/6435/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та виселення із житлового будинку,-

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом, в обґрунтування якого посилалася на те, що на підставі договору дарування від 08 вересня 2021 року вона є власником будинку жилою площею 53,3 кв.м, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . За вказаною адресою з дозволу попереднього власника проживають та зареєстровані відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які не є членами її сім`ї та мають на праві власності будинок, придатний для проживання. Наголошувала, що своїми діями відповідачі порушують її права на розпорядження та володіння майном. Проживали вони в будинку позивачки на тій підставі, що колишній власник будинку дозволив їм там проживати,як сім`ї його сина. Після зміни власника будинку припинилася обставина, яка була підставою набуття відповідачами права користування її житловим приміщенням. Однак, відповідачі відмовляються звільнити будинок і до цього часу продовжують проживати у ньому.

Просила визнати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування буд. АДРЕСА_1 та виселити їх із зазначеного житлового приміщення.

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 жовтня 2022 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення її позовних вимог. Вважає,що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, а також порушено норми матеріального і процесуального права.

Посилаючись на доводи, аналогічні позовним вимогам, зазначає, що відповідачі не є членами її сім`ї, разом із нею не проживають, не ведуть спільне господарство, не укладали із нею будь-яких договорів, які б надавили їм право користуватись її будинком.

Її батько, попередній власник спірного будинку, свого часу вселив в будинок свого сина з його сім`єю, однак з ними не проживав. Зі зміною власника будинку вони втратили право користування зазначеною житловою площею.

Вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкових висновків про відсутність у відповідачів на праві власності іншого житла та їх можливість стати безхатченками, оскільки останні є працездатними із стабільними доходами, що дає їм можливість винайняти або купити житло, а також їх батьки мають на праві власності нерухоме майно придатне для проживання.

Не погоджується з доводом суду першої інстанції, що вона могла відмовитись від договору дарування будинку АДРЕСА_1 та не приймати цей дар через обізнаність про проживання у цьому будинку відповідачів.

Враховуючи зазначене, вона позбавлена можливості вільно користуватись будинком, зокрема вселитися в нього або розпоряджатися ним на власний розсуд (зробити ремонт тощо).

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити без змін рішення суду першої інстанції як законне та обґрунтоване. Вважає, що набуття позивачем права власності на будинок на підставі договору дарування не позбавляє її та її сина права користуватися таким будинком, як членів родини колишнього власника. Крім того звертає увагу, що право власності на спірний будинок у колишнього власника її свекра та батька позивачки, виникло на підставі рішення суду, яке на цей момент переглядається у суді апеляційної інстанції.

В судове засідання з`явилися ОСОБА_1 та її представник-адвокат Хандога В.В., ОСОБА_2 .. ОСОБА_3 всудове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про що свідчить довідка про доставку про доставку SMS (а.с.164-165)

Згідно із п. 2 ч.8 ст.128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки на офіційну електронну адресу особи.

Крім того, відповідно до ч.13 ст.128 ЦПК України за наявності відповідної письмової заяви учасника справи, який не має офіційної електронної адреси, та технічної можливості, повідомлення про призначення справи до розгляду та про дату, час і місце проведення судового засідання чи проведення відповідної процесуальної дії може здійснюватися судом з використанням засобів мобільного зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, шляхом надсилання такому учаснику справи текстових повідомлень із зазначенням веб-адреси відповідної ухвали в Єдиному державному реєстрі судових рішень, в порядку, визначеному Положенням про Єдину судову інформаційно-комунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів).

Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату,час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність осіб, які не з`явилися до суду, оскільки вони належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи і від них не надійшло письмове клопотання про відкладення розгляду справи із зазначенням поважності причин. Крім того, ОСОБА_2 - яка є матір`ю ОСОБА_3 та проживає разом з ним підтвердила,що останній обізнаний про час та місце розгляду справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 08 вересня 2021 року ОСОБА_4 подарував ОСОБА_1 належний йому на праві власності житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , договір дарування посвідчено приватним нотаріусом Новомосковського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Аляб`євою Я.С., (а.с.7-8).

Згідно п.1.2 Договору будинок належить Дарувальнику на підставі рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18.01.2021 року, яке залишено без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 02 березня 2023 року, справа №183/4398/20.

Відповідно до п.1.10 Договору дарувальник повідомляє про те, що на момент посвідчення цього договору у вказаному об`єкті знаходяться на реєстраційному обліку наступні особи: ОСОБА_5 , 1974 року народження, ОСОБА_3 , 1995 року народження, ОСОБА_2 , 1977 року народження.

Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № від 08 вересня 2021 року, житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , належить на праві власності, частка 1/1, ОСОБА_1 .

Відповідач ОСОБА_2 перебувала з ОСОБА_5 у зареєстрованому шлюбі з 30 липня 1994 року до 21 лютого 2001 року, та з 15 січня 2005 року, який розірвано рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 квітня 2021 року.

Відповідно до довідки про склад сім`ї, виданої виконавчим комітетом Піщанської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області від 13.09.2021 року, у спірному житловому будинку зареєстровано троє осіб - ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 .

З наданого відповідачкою акту від 25 листопада 2021 року вбачається, що вона фактично проживає у спірному будинку з 2002 року.

Відповідач ОСОБА_3 у спірному будинку зареєстрований з 29.03.2012 року, також не здійснював зняття з реєстрації місця проживання за вказаною адресою, що підтверджується копією паспорта.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із балансу інтересів сторін та того, що відповідачі були зареєстровані у спірному будинку як члени сім`ї власника і при укладенні договору дарування він повідомив позивача як нового власника про обтяження будинку у вигляді права користування ним відповідачів. Також суд першої інстанції врахував відсутність доказів того, що відповідачам на праві власності належить будь-яке інше житло.

Проте такий висновок не відповідає встановленим обставинам та суперечить нормам матеріального і процесуального права.

Відповідно до статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року», Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України).

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушенні і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України.

Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло житловий будинок, садиба, квартира (статті 379, 380 ЦК України).

Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Аналіз наведених вище норм права дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.

Зазначений правовий висновок відповідає постанові Верховного Суду України від 05 листопада 2014 року № 6-158цс14 .Така правова позиція є незмінною та підтримана в постанові Верховного Суду від 28 січня 2019 року в справі № 521/10548/16- ц.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки.

Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом, користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права власності від будь-яких осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство,будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право, та з яких підстав.

Відтак, за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 ЖК України у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї.

Вказане узгоджується із висновками, викладеними Верховним Судом у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 309/2477/16-ц .

Наявність у члена сім`ї власника будинку права користування жилим приміщенням нарівні з власником свідчить про похідний характер права користування члена сім`ї від прав власника, а отже, з припиненням права власності у особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.

Таким чином, позивач, як власник майна, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном на підставі положення статті 391 ЦК України у будь-який час.

Обгрунтовуючи свої позовні вимоги, ОСОБА_1 посилається на те, що вона є власником будинку, однак не може ним вільно користуватися у зв`язку із тим, що відповідачі, які не є членами її сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з нею і ведуть з нею спільне господарство,перешкоджають їй реалізовувати всі свої правомочності як власника житла, чинять перешкоди у вселенні в будинок та проведенні ремонту.

Зазначені обставини нічим не спростовуються.

Заперечуючи проти позову, відповідачі не надали належних та допустимих доказів, які б підтверджували наявність у них права продовжувати користуватися чужою власністю. Проте ОСОБА_2 та ОСОБА_3 продовжують бути зареєстрованими у спірному будинку, що перешкоджає власнику ОСОБА_1 у порядку ст.319 ЦК України вільно та на власний розсуд розпоряджатися належним їй майном.

За встановлених обставин позовні вимоги ОСОБА_1 про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування спірним житлом та виселення, підлягають задоволенню, оскільки спір виник щодо захисту права власності шляхом усунення перешкод у користуванні цією власністю, що регулюється нормами ЦК України (статті 321, 383, 391 ЦК України).

Суд першої інстанції не врахував, що правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Права членів сім`ї на користування житлом є похідними від прав власника. Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 17 грудня 2019 року 503/1914/16-ц.

Судом першої інстанції встановлено,що попередній власник будинку ОСОБА_4 , втратив право користування спірним будинком, подарувавши його ОСОБА_1 .. Чинним законодавством не передбачено перехід прав та обов`язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом особами, які заселилися до нього зі згоди колишнього власника, у випадку зміни власника. Виникнення права осіб на користування житлом та обсяг цих прав залежить від наявності у особи, зі згоди якої вони вселилися, права власності на це житло, а отже припинення права власності цієї особи на житло припиняє право осіб, які з її згоди були вселені, на користування житлом, тому відповідачі втратили право користування спірною квартирою, оскільки їх право є похідним від права власника.

З матеріалів справи та пояснень сторін вбачається, що вселилася відповідачка ОСОБА_2 в спірне жиле приміщення як дружина сина попереднього власника будинку ОСОБА_4 , ОСОБА_3 є онуком ОСОБА_4 ..

ОСОБА_4 , як власник цього майна надав свого часу право сім`ї сина користуватись спірним будинком саме у зв`язку із існуванням шлюбних відносин між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 . Шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 розірвано 12 квітня 2021 року рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області.

Матеріали справи не містять доказів того, що відповідачі проживали однією сім`єю із попереднім власником спірного будинку ОСОБА_4 , вели з ним спільне господарство та були пов`язані спільним побутом, а, отже, були членом його сім`ї.

Тому право користування спірним будинком у відповідачів виникло не з підстав, передбачених статтею 405 ЦК України і статті 156 ЖК України, а на підставі сервітуту (статті 395, 397, 403 ЦК України).

Натомість суд першої інстанції, ухвалюючи рішення у справі, не дав аналізу доводам позивача, обравши норми матеріального права, які не підлягають застосуванню та скористався положеннями, які регулюють питання взаємовідносин власника житла та членів його сім`ї.Намагаючись дотриматись балансу інтересів сторін спору, суд першої інстанції не звернув увагу, що інтереси позивача, як власника житла перевищують інтереси колишніх членів сім`ї її брата, у яких припинились правові підстави користування чужим майном.

Враховуючи те, що відповідачі користувалися спірним будинком зі згоди його колишнього власника, та такі обставини, які були підставою для вселення в будинок, припинилися із зміною власника будинку, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи позову про те, що право користування ОСОБА_2 та ОСОБА_3 чужим майном - будинком ОСОБА_1 , також припинилось, власник будинку має намір користуватись й розпоряджатись ним сам, а тому існують підстави для задоволення позову.

Доводи відзиву на апеляційну скаргу з приводу перегляду рішення від 18.01.2021 року у справи №183/4398/20 на підставі якого було визнано право власності за ОСОБА_4 на спірний будинок у суді апеляційної інстанції, не впливає на розгляд цієї справи по суті, оскільки договір дарування на підставі якого спірний будинок належить на праві власності позивачу дійсний, та ніким не оспорювався. Крім того, за результатами розгляду справи №183/4398/20 рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18.01.2021 року залишено без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 02 березня 2023 року.

Доводи про те, що відповідачі тривалий час користуються спірним будинком, а тому не можуть бути виселення, є безпідставними.

Та обставина, що в договорі дарування зазначено,що дарувальник повідомляє про те, що на момент посвідчення цього договору у вказаному об`єкті знаходяться на реєстраційному обліку наступні особи: ОСОБА_5 , 1974 року народження, ОСОБА_3 , 1995 року народження, ОСОБА_2 , 1977 року народження, не впливає на висновок про те, що ОСОБА_1 є повноправним власником будинку, користується та розпоряджається ним сама, та про захист порушеного права власника. Зазначений запис не зберігає права користування спірним житлом за відповідачами.

Отже, з урахуванням викладеного, відповідачів слід визнати такими, що втратили право користування будинком АДРЕСА_1 .

Відтак, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 знайшли своє підтвердження, а суд першої інстанції невірно визначився з характером виниклих правовідносин, застосувавши норми матеріального права, які не підлягали застосуванню в даній справі, а тому, виходячи з повноважень апеляційного суду, визначених ст. 374 ЦПК України, оскаржуване рішенняпідлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог.

Відповідно до статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи те, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню, то понесені нею судові витрати у вигляді сплаченого судового збору за подачу позовної заяви та апеляційної скарги підлягають пропорційному стягненню із відповідачів по 2 270 грн. з кожного.

Керуючись ст.368, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 жовтня 2022 року скасувати.

Позовні вимогиОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та виселення із житлового будинку задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 такими, що втратили право користування житловим будинком АДРЕСА_1 та виселити їх із вказаного будинку.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені нею судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 2270,00 грн.

Стягнути із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 понесені нею судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 2270,00 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 05 квітня 2023 року.

Судді: