Номер провадження 2/754/366/23
Справа №754/1817/22
РІШЕННЯ

Іменем України

24 березня 2023 року Деснянський районний суд м.Києва у складі:

головуючого судді Зотько Т.А.

за участю секретаря судового засідання Нагорної М.В.,

представника позивачки ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , 3-особа: Служба у справах дітей та сім`ї Печерської районної у м.Києві державної адміністрації про відібрання дитини та повернення її матері, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_2 звернулась до Деснянського районного суду м.Києва з позовом до ОСОБА_3 , 3-особа: Служба у справах дітей та сім`ї Печерської районної у м. Києві державної адміністрації про відібрання дитини та повернення її матері. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у позивачки та відповідача народився син, ОСОБА_4 . Сторони в зареєстрованому шлюбі не перебували, проживають окремо. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 11.03.2021 по цивільній справі №754/16535/19,яке набрало законної сили 28.07.2021 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визначення місця проживання малолітньої дитини задоволені в повному обсязі та було ухвалено, зокрема: визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з матір`ю ОСОБА_2 . У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , про визначення місця проживання малолітньої дитини з батьком відмовлено.Постановою Апеляційного суду міста Києва від 28.07.2021 року по цивільній справі №754/16535/19, апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення, а рішення Деснянського районного суду міста Києва від 28.07.2021 року залишено без змін. Постановою Верховного Суду від 24.11.2021 рішення Деснянського районного суду м. Києва від 11.03.2021 та постанову Апеляційного суду міста Києва від 28.07.2021 у справі №754/16535/19 залишено без змін. У вказаних судових рішення встановлено, що 01.03.2020 року, щодо ОСОБА_2 та її малолітнього сина, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 було вчинено кримінальне правопорушення, під час вчинення якого ОСОБА_2 та її малолітньому сину, ОСОБА_4 було завдано вкрай тяжких поранень, внаслідок чого каретою швидкої медичної допомоги їх було доставлено до лікарень м. Боярка. З лікарні після виписки зі стаціонарного лікування сина ОСОБА_4 забрав його батько ОСОБА_3 , коли в цей час ОСОБА_2 перебувала в тяжкого стані в лікарні м. Києва. З цього моменту ОСОБА_2 усунута не лише від спілкування з сином, а й від інформації щодо стану його здоров`я, місця його знаходження,умов його проживання, утримання, догляду. Позивачка будь-яким способом намагалася з`єднатися з відповідачем, телефонувала йому, писала на його електронну пошту, направляла письмові звернення, однак останній не реагує на запити позивачки. Крім того, ОСОБА_2 зверталася з заявами до органів поліції та прокуратури, Служб у справах дітей та сім`ї, зверталася до Представника Уповноваженого ВР з прав людини з дотримання прав дитини та сім`ї, Міністерства юстиції України про сприяння поверненню її сина ОСОБА_4 , проте жодних результатів такі звернення не дали результатів, дитина матері не повернута. Відповідач без дозволу позивачки та без надання їй жодної про це інформації 21.03.2021 року вивіз сина ОСОБА_4 до Турецької Республіки, чим повністю усунув дитину від можливості спілкуватися з матір`ю. Таким чином відповідач ОСОБА_3 ухиляється від виконання чинного рішення Деснянського районного суду міста Києва від 28.07.2021 у справі №754/16535/19, яким місце проживання малолітнього ОСОБА_4 визначено з позивачкою ОСОБА_2 та перешкоджає його виконанню, а тому позивачка вимушена звертатись до суду з вказаним позовом за захистом порушенх прав.

Ухвалою судді від 08.02.2022 року було відкрито провадження у справіта визначено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження у підготовчому засіданні.

У судовому засіданні від 02.08.2022 року згідно ухвали, постановленої шляхом внесення до протоколу судового засідання було закрито підготовчий розгляд справи та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні.

Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 12.09.2022 було залишено без задоволення клопотання про зупинення провадження у справі.

Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 16.01.2023 було залишено без задоволення клопотання про призначення судової психологічної експертизи.

Ухвалою судді від 17.01.2023 року було поновлено судовий розгляд та продовжено строк розгляду у даній справі на 60 днів з дати постановлення даної ухвали судом та призначено судове засідання. Одночасно було визнано явку до суду обов`язковою та викликано у судове засідання позивачку, представника Служби у справах дітей та сім`ї Печерської районної у м.Києві державної адміністрації. Зобов`язано Службу у справах дітей та сім`ї Печерської районної у м.Києві державної адміністрації надати суду висновок щодо розв`язання спору ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , 3-особа: Служба у справах дітей та сім`ї Печерської районної у м.Києві державної адміністрації про відібрання дитини та повернення її матері, а також витребувано від ОСОБА_3 належним чином посвідчений переклад ухваленого рішення за наслідками розгляду судової справи №2022/366, яка розглянута судом з сімейних питань №13 міста Анталія Республіки Туреччини для ознайомлення та долучення до матеріалів справи.

Позивачка в судовому засіданні від 16.01.2023 року пояснила суду, що на теперішній час вона мала побачення з сином, спілкувалась з ним, дуже любить дитину, бажає займатись його вихованням. Наразі проживає у Німеччині, відвідує курси по вивченню мови, після чого зможе офіційно працевлаштуватись. Крім того, вона є приватним підприємцем, має власні доходи. Позивачка вказала, що у випадку необхідності, вона згодна переїхати до визначеної країни місця проживання іі сина заради того, щоб бути разом з ним.

В судовому засіданні представник позивачки - адвокат Чистова А.С. позовні вимоги підтримала в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві.

Відповідач та його представник правом подачі відзиву на позов не скористались. Представник відповідача - адвокат Незвіський Д.Я. в судовому засіданні від 16.01.2023 позовні вимоги не визнав у повному обсязі, просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на той факт, що всі дії відповідачем вчинялись виключно в інтересах неповнолітнього сина сторін у справі. В судове засідання 24.03.2023 не з`явився, надіслав до суду клопотання про розгляд справи за відсутності сторони відповідача та просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Представник третьої особи: Служби у справах дітей та сім`ї Печерської районної у м.Києві державної адміністрації, в судовому засіданні від 16.01.2023 просив суд ухвалити рішення виходячи з інтересів неповнолітнього сина сторін. В судове засідання від 24.03.2023 не з`явився. Надіслали суду витребуваний ухвалою висновок, відповідно до якого просили слухати справу у відсутність їх представника та прийняти рішення на підставі доказів, які містяться в матеріалах справи та враховуючи інтереси дитини.

Суд, заслухавши вступне слово (пояснення) позивачки та представників сторін, дослідивши письмові матеріали справи, дійшов наступного висновку.

Нормами ч. 6 ст. 13 ЗУ "Про судоустрій і статус суддів" визначено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтями 15, 16 ЦК України, передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Судом встановлено, що рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 11.03.2021 по цивільній справі №754/16535/19, яке набрало законної сили 28.07.2021 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визначення місця проживання малолітньої дитини задоволені в повному обсязі. Зокрема, вказаним рішення суду визначено місце проживання малолітнього визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з матір`ю ОСОБА_2 . У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , про визначення місця проживання малолітньої дитини відмовлено (а.с.9-18).

Постановою Апеляційного суду міста Києва від 28.07.2021 року по цивільній справі №754/16535/19, апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення, а рішення Деснянського районного суду міста Києва від 28.07.2021 року залишено без змін (а.с. 19-30).

Постановою Верховного Суду від 24.11.2021 рішення Деснянського районного суду м. Києва від 11.03.2021 та постанову Апеляційного суду міста Києва від 28.07.2021 у справі №754/16535/19 залишено без змін (а.с. 31-46).

Відповідно до викладеного в позовній заяві та пояснень, наданих представником позивачки в судовому засіданні, відповідач ОСОБА_3 ухиляється від виконання рішення Деснянського районного суду м. Києва від 11.03.2021, яким місце проживання малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 визначено з позивачкою, з березня 2020 року обмежує її у спілкуванні з сином ОСОБА_4 та перешкоджає виконанню вказаного рішення.

На підтвердження даних обставин стороною позивача до позовної заяви додано: копії витягів з ЄДРДР ; копію розпорядження Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації від 24.03.2021 №206; копію листа ГЦРСІ ДПС України від 21.04.2021 №305/215/51/04-21; копію відповіді на запит від Авіакомпанії «Азур Ейр»; копію постанови від 20.12.2021 року у справі №369/15453/21; копію заяви від 30.11.2021 до Міністерства юстиції України.

Згідно з наданою суду копією висновку Печерської районної у місті Києві державної адміністрації як органу опіки та піклування від 22.03.2023 №10/01-384/В-140 станом на 2023 рік мати дитини гр. ОСОБА_2 , з її слів, проживає у Німеччині у зв`язку із введенням на території України воєнного стану. На адресу Служби у справах дітей від матері дитини гр. ОСОБА_2 надійшли копії тимчасового рішення (із перекладом) від 04.01.2023 року Генерального виконавчого управління (м. Анталія, Турецька республіка) із визначеним способом участі матері у вихованні дитини, відповідно до якого 28.01.2023 року відбулась перша зустріч матері та дитини, про що складено відповідний протокол про передачу дитини та встановлення особистих відносин з дитиною. Представник Печерської районної у місті Києві державної адміністрації як органу опіки та піклування просив суд прийняти рішення на підставі доказів, які містяться в матеріалах справи та враховуючи інтереси дитини.

Відповідно до ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно з вимогами ст. 3 СК України, сім`я є первинним та основним осередком суспільства, дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає.

Відповідно до ч.1 ст. 14 СК України здійснення сімейних прав є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі.

Згідно з ч. 1 ст. 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу. Тобто, такі обов`язки не можуть бути передані добровільно або перекладені на іншого за законом або договором.

Відповідно до ч.1 ст. 151 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини.

Право на особисте виховання дитини дає можливість матеpi , батькові бути нерозлучно з нею.

Статтею 160 СК України регламентовано право батьків на визначення місця проживання дитини, яка не досягла десяти років.

З даної статті вбачається, що батьки можуть домовитися про те, що дитина житиме з одним із них, бабусею, іншим родичем чи в спецшколі-інтернаті. Такий договір, як і будь-який інший, не може бути змінений за волею одного з батьків.

Відповідно до ч.1 ст. 162 СК України, якщо один з батьків, без згоди другого з батьків, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання.

Для повернення дитини немає необхідності надавати докази створення для неї нормальних умов для її виховання та розвитку, оскільки стаття 162 СК базується на юридичній презумпції правомірності поведінки того з батьків, з ким вона проживала.

Дитина не може бути повернута лише тоді, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров`я або обставини змінилися так, що повернення суперечить її інтересам.

Системний аналіз вказаної норми у контексті вирішення спору батьків щодо місця проживання дитини дозволяє дійти висновку, що положення цієї статті покликані захистити права того з батьків, з ким на підставі рішення суду визначено проживання дитини, від неправомірних дій другого з батьків щодо зміни її місця проживання.

Аналогічний правовий висновок висловлено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 357/17852/15-ц (провадження № 14-199цс19).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 квітня 2021 року у справі № 522/97/20 (провадження № 61-3074св21) зазначено, що "місце постійного проживання дитини є визначальним при відновленні статус-кво, оскільки незаконне переміщення чи утримання дитини одним із батьків, наділених правами спільного піклування, порушує інтереси та права дитини, а також права іншого з батьків на піклування нею, без згоди якого (ї) відбулась зміна місця проживання дитини."

Відповідно до ст. 163 СК України переважне право батьків перед іншими особами на те, щоб дитина проживала з ними. Батьки мають право вимагати відібрання малолітньої дитини від будь-якої особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду.

Реалізуючи це право, батьки можуть вимагати повернення її до себе.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

В положенні принципу 6 «Декларації прав дитини» Генеральної Асамблеї ООН від 20.11.1959 року зазначено, що «дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння; вона повинна, коли це можливо, зростати під піклуванням і відповідальністю своїх батьків, у всякому випадку в атмосфері любові і морального та матеріального забезпечення; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виключні обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю».

Стаття 8 Конвенції про права дитини включає як право батьків на вжиття заходів для повернення дитини, так і обов`язок національних органів влади вживати такі заходи. Зазначене застосовується не лише у справах, пов`язаних із обов`язковим відібранням дітей на державне утримання та вжиттям заходів соціального захисту, а також у справах, у яких між батьками та іншими членами сім`ї дитини виникає спір щодо спілкування з дитиною та її проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Хокканен проти Фінляндії» від 23 вересня 1994 року та у справі «Фуска проти Румунії».

Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини ратифікованої Постановою Верховної Ради України № 789-ХII від 27.12.1991 року у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Мамчур проти України» від 16.07.2015 р., заява № 10383/09, зазначено, що при визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Як Суд зазначив у рішенні у справі «Нойлінґер та Шурук проти Швейцарії» (Neulinger and Shuruk v. Switzerland), ([ВП], заява № 41615/07, ЄСПЛ 2010 року): «136. Інтерес дитини складається з двох аспектів. З одного боку цей інтерес вимагає, що зв`язки дитини з її сім`єю мають бути збережені, за винятком випадків, коли сім`я виявилася особливо непридатною. Звідси випливає, що сімейні зв`язки можуть бути розірвані лише у виняткових випадках, та що необхідно зробити все, щоб зберегти особисті відносини та, якщо і коли це можливо, «відновити» сім`ю [рішення у справі «Гнахоре проти Франції» (Gnahore v. France), заява № 40031/98, п. 59, ЄСПЛ 2000-ІХ]. З іншого боку очевидно також, що в інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у здоровому середовищі, та батькам не може бути надано право за статтею 8 Конвенції на вжиття таких заходів, що можуть завдати шкоди здоров`ю та розвитку дитини.

Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору ( ст. 95 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Згідно з вимогами статті 264 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження.

Як роз`яснено в п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.

Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів.

Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

Зі злів матері та з матеріалів справи вбачається, що наразі дитина проживає в Турецькій Республі, а саме за адресою: АДРЕСА_1 .

Отже, матеріалами справи підтверджено, що відповідач 21.03.2021 року, достовірно знаючи про ухвалене рішення суду щодо визначення місця проживання дитини з матір`ю, самостійно без будь-якої на те правової підстави, без згоди матері - позивачки ОСОБА_2 вивіз малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , до Турецької Республіки, тим самим, змінив місце проживання спільної малолітньої дитини і визначив його нове місце проживання в Турецькій Республіці, чим також порушив право дитини на належне виховання обома батьками.

Місце постійного проживання дитини є визначальним при відновленні статус-кво, оскільки незаконне переміщення чи утримання дитини порушує її права та інтереси і право батька чи матері на піклування про дитину без згоди якого/якої відбулась зміна місця проживання дитини.

Суд розцінює поведінку батька як спосіб зловживання своїми правами з метою приховування та узаконення своїх самоуправних дій, здійснених на зміну місця проживання малолітньої дитини без згоди з матір`ю, всупереч низці судових рішень, які набрали законної сили та якими визначено місце проживання дитини з матір`ю.

До вивезення за кордон малолітній син сторін у справі був соціально адаптованим, забезпеченим медичним обслуговуванням та мав соціальний захист України. Навчання, заняття у гуртках та спілкування з друзями на території Турецької Республіки не може бути фактом адаптації незаконно вивезеного малолітнього ОСОБА_4 , який перебуває за межами батьківщини в іншому мовному та релігійному середовищі. Відповідач протиправно, без згоди позивачки, вивіз спільного сина за межі України, внаслідок чого змінилося його звичне соціальне, культурне та мовне середовище, порушені соціальні зв`язки, що однозначно впливає на його подальше життя, розвиток і виховання обома батьками, до того ж ОСОБА_4 у його віці потребує особливої уваги з боку матері.

Відповідачем та його представником не доведено наявності обставин, які могли переконати суд у наявності підстав для відмови у відібранні та поверненні дитини матері, зокрема не надано суду доказів на підтвердження того, що існує серйозний ризик того, що таке повернення загрожує дитині психологічною або фізичною небезпекою, чи що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння психічної шкоди або іншим шляхом створить для неї нестерпну обстановку є вірогідними твердженнями, тобто припущенням, на яких не може ґрунтуватись судове рішення.

Таким чином, оскільки відповідач самочинно, без згоди матері, змінив місце проживання їх малолітньої дитини, тому необхідно відібрати малолітню дитину, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 від батька - ОСОБА_3 та повернути малолітню дитину, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 його матері ОСОБА_2 ..

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Отже, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судовий збір в розмірі 992,40 грн.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 430 ЦПК України рішення суду про відібрання дитини і повернення її тому, з ким вона проживала допускається до негайного виконання.

На підставі викладеного, керуючись Конституцією України, ст. ст. 3, 14, 15, 151, 160, 162, 163 СК України, ст. ст. 10, 2, 13, 76-81, 82, 141, 264-265, 430 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ :

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 - задовольнити.

Відібрати малолітню дитину, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 від батька - ОСОБА_3 та повернути малолітню дитину, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 його матері ОСОБА_2 .

Стягнути з ОСОБА_3 , РНОКПП - НОМЕР_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП - НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 ) витрати по сплаті судового збору у розмірі 992,40 грн..

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У випадку проголошення у судовому засіданні лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення суду виготовлено 05.04.2023.

Суддя: