Справа № 127/4282/22
Провадження № 22-ц/801/1126/2023
Головуючий у суді 1-ї інстанції Бессараб Н. М.
Доповідач:Голота Л. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2023 рокуСправа № 127/4282/22м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді - Голоти Л.О. (суддя-доповідач),

суддів Денишенко Т. О., Копаничук С. Г.,

за участю секретаря судового засідання Луцишина О. П.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду № 2 справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 13.03.2023 року, ухвалене у складі судді Бессараб Н. М. в приміщенні суду в м. Вінниця, -

в с т а н о в и в :

16.02.2022 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_1 , укладеного 07.08.2019 року між нею та її, нині покійною матір`ю ОСОБА_3 , з підстав визначених статтею 234 ЦК України. У позові ОСОБА_1 зазначає, що спірний договір був вчинений без наміру створення правових наслідків, які обумовлюються цим правочином. Укладаючи договір дарування, вони з матір`ю мали на меті уникнути у подальшому розподілу даної квартири, як спільної сумісної власності між ОСОБА_1 та її співмешканцем ОСОБА_4 ..

Рішенням Вінницького міського суду від 13.03.2023 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

26.04.2023 року ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на невірне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення при оцінці наявних у справі доказів норм процесуального права, просила скасувати рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 13.03.2023 року та ухвалити нове рішення про задоволення її позовних вимог.

24.05.2023 року адвокатом відповідача Юрченко Т. П. подано відзив на апеляційну скаргу, у якому представник просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

У судовому засіданні ОСОБА_1 підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити.

Представники відповідача ОСОБА_2 адвокати Юрченко Т. П. та Браславець Я. Ю. просили відмовити у задоволенні апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши підстави апеляційної скарги, Вінницький апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (частина перша статті 367 ЦПК України).

Згідно з статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вимогам статті 263 ЦПК України.

У справі встановлено наступні обставини.

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 батьками ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_5 та ОСОБА_6 /а. с. 15/.

Згідно з копією паспорта НОМЕР_2 ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 /а. с. 13-14/.

08.12.2003 ОСОБА_6 змінила прізвище з « ОСОБА_7 » на « ОСОБА_8 », актовий запис №307, що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про зміну імені (прізвища, власного імені, по батькові) № 8 від 30.06.2020 /а. с. 19/.

Відповідно до договору дарування від 07.08.2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Гайдейчук Г. В., зареєстрованого в реєстрі за № 1623, ОСОБА_1 (дарувальник) передала безоплатно у власність (подарувала), а ОСОБА_3 (обдаровувана) прийняла в дарунок квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 . Зазначена квартира належить дарувальнику на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Сухановою Т. О. 11.09.2009 року за реєстром № 2284, зареєстрованого Комунальним підприємством «Вінницьке міське бюро технічної інвентаризації» 25.09.2009 року, реєстраційний номер - 27641860, номер запису - 1710 в книзі 399. Загальна площа квартири 34,4 кв.м., житлова площа квартири 19,1 кв.м. Квартира в цілому складається з коридору, кімнати, кухні, санвузла /а. с. 17, 113-114/.

На підставі вказаного договору дарування зареєстровано право власності на квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , за ОСОБА_3 що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 07.08.2019 року, від 26.09.2020 року, від 13.10.2020 року /а. с. 78, 115-117/.

23.03.2020 року ОСОБА_3 на випадок своєї смерті склала заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Рудик Л. В. За цим заповітом ОСОБА_3 зробила таке розпорядження: квартиру АДРЕСА_1 заповіла ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; квартиру АДРЕСА_4 та квартиру АДРЕСА_5 заповіла ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; житловий будинок а прибудовами, господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_6 та земельну ділянку площею 0,1000 га за кадастровим номером :02:001:0072, за адресою: АДРЕСА_7 заповіла ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_4 /а. с. 16/.

ІНФОРМАЦІЯ_5 померла ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 , актовий запис №1646 /а. с. 18/. Після смерті ОСОБА_3 відкрилась спадщина на майно, що належало за життя на праві власності спадкодавцеві. Спадкування після смерті ОСОБА_3 здійснюється за заповітом.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 28.12.2021 року, яке залишено без змін постановою Вінницького апеляційного суду від 21.04.2022 року, у справі №127/19978/20, в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Рудик Л. В. про визнання заповіту недійсним - відмовлено.

На а.с. 24-33, 65-77 містяться виписки з медичних карток, медичні довідки, направлення на консультацію, результати досліджень ОСОБА_1 , які остання надала в підтвердження свого важкого стану здоров`я за період хвороби її матері.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено, що укладаючи договір дарування квартири від 07.08.2019 року, дарувальник ОСОБА_1 та обдарована ОСОБА_3 не мали на меті встановлення правових наслідків. Оскаржуваний договір дарування квартири був реальним, оскільки квартира була подарована позивачем ОСОБА_1 добровільно, ОСОБА_3 прийняла квартиру в дар і зареєструвала за собою право власності, що виключає ознаки фіктивності договору.

Висновок суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позову зроблено за повного з`ясування обставин справи, правильного застосування норм матеріального та процесуального права з огляду на наступне.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України).

Згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені статтею 203 ЦК України, зокрема зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Частиною першою статті 216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Тлумачення статті 234 ЦК України, свідчить, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Аналогічний висновок зроблений у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Аналогічні за змістом висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19).

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

У справі установлено, що договір дарування, укладений 07.08.2019 року між ОСОБА_1 та її матір`ю ОСОБА_3 , виконано, дарунок від дарувальника передано обдарованому, яка зареєструвала за собою право власності на це нерухоме майно у встановленому порядку, тобто прийняла у дар спірне майно, після укладення цього договору дарувальник ОСОБА_1 не проживала у спірній квартирі.

Укладаючи договір дарування квартири, його сторони у пункті 9 підтвердили, що однаково розуміють значення і умови цього правочину та його правові наслідки, підтвердили, що не обмежені в праві укладати правочини, не визнані у встановленому порядку недієздатними повністю, або обмежено дієздатними, не страждають на захворювання, що перешкоджають усвідомленню ними суті цього договору, укладення договору відповідає їхнім дійсним намірам і не носить характеру фіктивного чи удаваного правочину, договір укладається ними у відповідності зі справжньою їхньою волею, без застосування фізичного чи психічного тиску та на вигідних для них умовах і не є результатом впливу тяжких обставин, умови договору та його правові наслідки їм зрозумілі.

Позивачем відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України не доведено, що укладаючи договір дарування квартири від 07.08.2019 року, дарувальник ОСОБА_1 та обдаровувана ОСОБА_3 , не мали на меті встановлення правових наслідків.

Під час розгляду справи позивач не довів на підставі належних і допустимих доказів, що укладений між ОСОБА_1 та її матір`ю ОСОБА_3 , договір дарування, є фіктивним та укладений без мети настання реальних наслідків, а також не наведено фактичних даних, підтверджених доказами, на спростування встановленої законом презумпції правомірності правочину.

Сам факт родинних зв`язків не свідчить про те, що дії сторін договору дарування були направлені на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно.

Суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що пояснення свідків по справі ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 не підтверджують доводи позивача про фіктивність договору дарування, оскільки їхні пояснення не підтверджуються жодними письмовими доказами по справі.

Аргументи позивача про те, що оскаржуваний договір дарування квартири було укладено з метою виведення нерухомості із власності позивача для того, щоб цивільний чоловік позивачки ОСОБА_4 не претендував на дану квартиру як спільне майно подружжя, є необґрунтованими та не підтверджуються належними доказами у справі, оскільки належних доказів на підтвердження того, що ОСОБА_4 претендував на дану квартиру матеріали справи не містять. При цьому, встановлено, що ОСОБА_1 не перебуває у зареєстрованому шлюбі.

У судовому засіданні апелянт пояснила, що при розгляді даної справи не вбачала необхідності заявляти клопотання про допит у якості свідка ОСОБА_4 .

Встановивши, що ОСОБА_1 не довела підстав, передбачених статтею 234 ЦК України для визнання недійсним договору дарування квартири суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про відмову в задоволенні позову.

За таких обставин колегія суддів вважає, що аргументи апеляційної скарги не спростовують правильні висновки суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи наведене, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Щодо розподілу судових витрат.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Згідно з частиною першою, другою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, підстав для розподілу судових витрат, понесених заявником (позивачем) у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись частиною четвертою статті 258, частиною першою статті 259, статтями 367, 369, 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 13.03.2023 року у даній справі залишити без змін.

Поновити дію рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 13.03.2023 року у даній справі.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Л. О. Голота

Судді: Т. О. Денишенко

С. Г. Копаничук

Повний текст постанови складено 26.06.2023 року.