Номер провадження: 22-ц/813/205/23
Головуючий у першій інстанції Бабаков В. П.
Доповідач Цюра Т. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.05.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді: Цюри Т.В.,

суддів: Сєвєрової Є.С., Комлевої О.С.,

За участю секретаря судового засідання: Трофименко О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «УКРДЕБТ ПЛЮС» на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 18 липня 2019 року по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», правонаступником якого є Товариства з обмеженою відповідальністю «УКРДЕБТ ПЛЮС», до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

ВСТАНОВИВ:

07 вересня 2015 року Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» звернулось до Суворовського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором (т.1, а.с.1-5).

09 грудня 2015 року заочним рішенням Суворовського районного суду позов Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ; ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_2 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ІПН НОМЕР_3 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , на користь Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (р/рахунок НОМЕР_4 , МФО 380236, ) заборгованість по кредитному договору № 0 від 27.12.2007 року у сумі 2 397 886,52 гривень, з них: тіло кредиту - 1 123 812,85 гривень; відсотки - 1 067 266,97 гривень; пеня - 191 381,06; сума за ставкою 3 % від простроченої заборгованості по тілу - 2 957,08 гривень; сума за ставкою 3 % від простроченої заборгованості по процентами - 12 468,56 гривень.

Стягнуто в рівних частках з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 3 654,00 гривень на користь держави, зарахувавши його до спеціального фонду Державного бюджету України (т.1, а.с.88-89).

14 грудня 2017 року ОСОБА_2 звернувся до Суворовського районного суду із заявою про перегляд заочного рішення (т.1, а.с.94-95).

18 липня 2019 року рішенням Суворовського районного суду м. Одеси позов Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (р/рахунок НОМЕР_4 , МФО 380236, ) заборгованість по кредитному договору № 0 від 27.12.2007 року у сумі 2 397 886,52 гривень, з них: тіло кредиту - 1 123 812,85 гривень; відсотки - 1 067 266,97 гривень; пеня - 191 381,06; сума за ставкою 3 % від простроченої заборгованості по тілу - 2 957,08 гривень; сума за ставкою 3 % від простроченої заборгованості по процентами - 12 468,56 гривень.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в розмірі 3 654,00грн.

В решті позову відмовлено (т.1, а.с.167-169).

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» звернулось із апеляційною скаргою в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить суд скасувати рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 18.07.2019 року в частині відмови у задоволенні заяви АТ «Дельта Банк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором та прийняти в цій частині постанову про задоволення позовної заяви, стягнути з відповідачів на користь АТ «Дельта Банк» судовий збір, сплачений за подання апеляційної скарги (т.2, а.с.178-179).

27 червня 2022 року Одеським апеляційним судом отримано відзив на апеляційну скаргу від ОСОБА_2 . У поданому відзиві відповідач вказує, що вважає законним та правильним рішення суду першої інстанції та наголошує на тому, що його довіритель договір поруки не підписував, крім того, як вказує відповідач, сплив строк позовної давності як до основної та і до додаткової вимоги. Відповідач наголошує на тому, що строк для пред`явлення вимоги до поручителів закінчився 12.04.2012 року, а банк звернувся із позовними вимогами лише 07.09.2015 року. З огляду на викладене, відповідач просить суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення без змін (т.2, а.с.3-4).

29 листопада 2022 року ухвалою Одеського апеляційного суду заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «УКРДЕБТ ПЛЮС» задоволено.

Замінено позивача по справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, правонаступником - Товариством з обмеженою відповідальністю «УКРДЕБТ ПЛЮС» (т.2, а.с.61).

В судове засідання, призначене на 30 травня 2023 року з`явились відповідачі - ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , інші учасники справи до суду не з`явилися, хоча були повідомлені належним чином про дату, час та місце розгляду справи, що довідками, які містяться в матеріалах справи.

Представник правонаступника позивача - Ковалевський Євген Володимирович направив до суду заяву, в якій просить суд проводити розгляд справи без його участі, апеляційну скаргу просить задовольнити в повному обсязі.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі № 348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність не з`явившихся учасників справи, які своєчасно і належним чином були повідомлені про час і місце розгляду справи.

За змістом ч.ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Слід звернути увагу на те, що апелянтом оскаржується судове рішення в частині відмови у стягненні заборгованості з поручителів, тому апеляційний суд наголошує, що в частині задоволених позовних вимог судове рішення не переглядається.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Заслухавши пояснення осіб, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам відповідає, з огляду на таке.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог до поручителів, суд першої інстанції виходив з того, що банк звернувся до суду з пропуском шестимісячного строку, встановленого ч.4 ст.559 ЦК України(в редакції до 04.02.2019р.), і саме тому поруку ОСОБА_2 , ОСОБА_3 слід вважати припиненою.

Колегія суддів, дослідивши обставини та матеріали справи, вважає вірними вказані висновки суду першої інстанції з огляду на наступне.

Так, судом встановлено, що 27.12.2007р. між ПАТ «УкрСиббанк»(правонаступник АКІБ «УкрСиббанк») та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 0, згідно якого йому було надано кредит у розмірі 53000,00 доларів США, зі сплатою відсотків у розмірі 13,40% річних за користування кредитом на строк з 27.12.2007р. до 27.12.2027р.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за вищевказаним кредитним договором, 27.12.2007р. було укладено два договори поруки №171169, №171172 між ПАТ «УкрСиббанк»(правонаступник АКІБ «УкрСиббанк») та ОСОБА_2 а також між ПАТ «УкрСиббанк»(правонаступник АКІБ «УкрСиббанк») та ОСОБА_3 , відповідно до яких ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відповідають перед банком як солідарні боржники.

В подальшому, 08.12.2011р. між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено Договір купівлі-продажу прав вимоги, у відповідності до умов якого, ПАТ «УкрСиббанк» відступив позивачу право вимоги до відповідачів за вищевказаним кредитним договором та договорами поруки.

З матеріалів справи вбачається, що в порушення умов кредитного договору, погашення частин кредиту та сплати процентів не відбувається, про що свідчать надані позивачем розрахунки заборгованості (а.с.125-128,150-153).

Таким чином, станом на 29.07.2015р. сума заборгованості ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 складає 2397886,52грн., з них: тіло кредиту - 1123812,85 грн.; відсотки - 1067266,97грн.; пеня - 191381,06грн.; сума за ставкою 3 % від простроченої заборгованості по тілу - 2957,08грн.; сума за ставкою 3 % від простроченої заборгованості по процентами - 12468,56грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

За ч.ч. 1-2 ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, положеннями ч.4 ст.559 ЦК України(в редакції до 04.02.2019р.) визначено, що порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Апеляційний суд наголошує, що строк поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов`язання поруки. Таким чином, і право кредитора, і обов`язок поручителя по його закінченні припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може.

Отже, вимогу до поручителя про виконання взятого ним зобов`язання має бути пред`явлено в межах строку дії поруки(6 місяців, 1 року чи будь-якого іншого строку, який встановили сторони в договорі). Тому навіть якщо в межах строку дії поруки була пред`явлена претензія, і поручитель не виконав вказані в ній вимоги, кредитор не має права на задоволення позову, заявленого поза межами вказаного строку, оскільки із закінченням строку припинилося матеріальне право.

Вказані висновки викладені у постановах Верховного Суду України у справах №6-170цс13, 6-41цс14.

Колегія суддів звертає увагу на те, що договором поруки не визначено строку, після закінчення якого порука ОСОБА_2 , ОСОБА_3 припиняється, а умова про його дію до моменту виконання забезпеченого ними зобов`язання, не може вважатися строком його дії, оскільки не відповідає змісту ст.ст. 251, 252 ЦК України, де визначено, що з настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов`язує термін, який визначається саме календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Крім того, слід зауважити, що строк дії поруки не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб`єктивного права кредитора й суб`єктивного обов`язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються.

Отже, в даному випадку підлягають застосуванню норми ч.4 ст.559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Згідно ст.58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Отже, враховуючи те, що є встановленим факт того, що строк виконання зобов`язання за кредитним договором настав з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням, тобто з 12.10.2011р., суд апеляційної інстанції вважає вірним висновок суду першої інстанції стосовно того, що шестимісячний строк для пред`явлення вимоги до поручителів закінчився 12.04.2012р. При цьому, слід наголосити, що банк звернувся до суду з позовними вимогами 07.09.2015р.

За таких обставин, суд першої інстанції прийшов обґрунтованого висновку, що банк звернувся до суду з пропуском шестимісячного строку, встановленого ч.4 ст.559 ЦК України(в редакції до 04.02.2019р.), і як наслідок, поруку ОСОБА_2 , ОСОБА_3 слід вважати припиненою.

З огляду на вищевикладене апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм процесуального права, а тому підстави для скасування судового рішення відсутні.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, а загалом зводяться до перелічення норм права, які регулюють дані правовідносини.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення суду ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, тому відповідно до ст. 141 ЦПК України новий розподіл понесених сторонами судових витрат не здійснюється.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «УКРДЕБТ ПЛЮС» - залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 18 липня 2019 року по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», правонаступником якого є Товариства з обмеженою відповідальністю «УКРДЕБТ ПЛЮС», до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 19.06.2023 року.

Головуючий суддя Цюра Т.В.

Судді: Сєвєрова Є.С.

Комлева О.С.