Справа № 308/1931/22
П О С Т А Н О В А

Іменем України

20 березня 2023 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Кожух О.А.,

суддів Собослоя Г.Г., Куштана Б.П.,

за участі секретаря Зубашкова М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 25 серпня 2022 року (повний текст рішення складено 05.09.2022, головуючий суддя Бедьо В.І.) у справі №308/1931/22 за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал», треті особи - приватний нотаріус Києво - Святошинського районного нотаріального округу Київської області Грисюк Олена Василівна, приватний виконавець виконавчого кругу Закарпатської області Пивоваров Юрій Георгійович про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню,

в с т а н о в и в :

У лютому 2023 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Розман С.Ю., звернулася до суду із даним позовом, мотивуючи його тим, що 20.06.2021 приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Грисюк О.В. вчинено виконавчий напис № 83356, яким стягнуто із ОСОБА_2 на користь ТОВ «Вердикт Капітал» заборгованість у розмірі 41 876,51 грн за кредитним договором від 25.12.2013 №630072268, укладеним між ОСОБА_1 та АТ «Альфа-Банк». Дана заборгованість у сумі 41 876,51 грн складається із: 13 978,41 грн прострочена заборгованість за сумою кредиту; 3,66 грн прострочена заборгованість по несплаченим відсоткам за користування кредитом; 16031,21 грн строкова заборгованість по відсотках; 1431,02 грн строкова заборгованість за комісією; 10432,21 грн заборгованість по штрафах і пені.

Зазначала, що виконавчий напис вчинено із порушенням положень Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою КМУ від 29.06.99 № 1172 (далі: Перелік) та з порушенням вимог ст. 87, 88 Закону України «Про нотаріат», оскільки нотаріус, вчиняючи виконавчий напис №83356, неправомірно керувалася пунктом 2 Переліку у редакції постанови №662, яка на момент вчинення напису була нечинною, визнаною незаконною постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 у справі №826/20084/14, отже законодавством не було передбачено можливості вчинення нотаріусами виконавчих написів на кредитних договорах, що не є нотаріально посвідченими; вказувала, що порушення нотаріусом вимог статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» та Переліку документів є самостійною і достатньою підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню; на думку позивача з дня виникнення права вимоги за кредитним договором минуло більше трьох років, що унеможливлювало вчинення виконавчого напису; напис нотаріусом вчинено без попереднього направлення кредитором будь-якої письмової вимоги боржнику та без надання нотаріусу документів, що підтверджують безспірність суми заборгованості, що позбавило боржника можливості бути вчасно поінформованим про наявність заборгованості та подати заперечення щодо неї або ж оспорити вимоги кредитора; на думку позивача нотаріус не перевірив чи існувала безспірна заборгованість перед стягувачем.

Посилаючись на дані обставини, ОСОБА_1 просила визнати виконавчий напис № 83356 від 20.06.2021 таким, що не підлягає виконанню.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 25 серпня 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис №83356 від 20.06.2021, вчинений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Грисюк Оленою Василівною про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТзОВ «Вердикт Капітал» заборгованості за кредитним договором № 630072268 від 25.12.2013 у загальній сумі 41 876,51 грн.

Стягнуто з ТзОВ «Вердикт Капітал» на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 992, 40 грн. та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000 грн.

На це рішення подало апеляційну скаргу ТОВ «Вердикт Капітал». Посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального і процесуального права, просить рішення місцевого суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що кредитором для вчинення виконавчого напису нотаріусу були надані документи, які підтверджують безспірність заборгованості, а зазначену в оспорюваному виконавчому написі заборгованість, можна вважати безспірною, оскільки позивач у своєму позові не зазначив жодної обставини, яка б свідчила про протилежне, не спростував розмір такої заборгованості належними й допустимими доказами. Стосовно стягнення на користь ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу зазначає, що такі не підтверджені жодними доказами. Зазначає, що дана справа не є складною, малозначною, доводи позовної заяви ґрунтуються на усталеній практиці та загальновідомих висновках Великої Палати Верховного Суду. Вартість адвокатських послуг є завищеною, не співрозмірною з обсягом виконаних робіт, складністю справи та цінам на адвокатські послуги в аналогічних справах. Посилається на те, що вимоги у справі немайнового характеру, а тому вираховувати відсоткове співвідношення витрат на правничу допомогу до немайнового позову, на думку скаржника є недоречним.

В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача просив апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Інші особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи буди повідомлені належним чином (а.с.87-89). Зокрема, апелянт був повідомлений за адресою електронної пошти, що вказана у апеляційній скарзі (а.с.50,89). Колегія суддів виходить з «презумпції обізнаності»: особа, якій адресовано повідомлення суду через засіб комунікації, наданий суду самим учасником справи (на електронну адресу, зазначену у апеляційній скарзі) знає або принаймні повинна була дізнатися про повідомлення. Відповідна позиція висловлена Верховним Судом, зокрема, у постанові від 20 січня 2023 року у справі № 465/6147/18. Колегія суддів, відповідно до ч. 2 ст 372 ЦПК України, розглянула справу за відсутності осіб, які не з`явились в судове засідання.

Заслухавши суддю-доповідача, позицію представника позивача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 12 червня 2021 року приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Грисюк О.В. вчинено виконавчий напис № 83356, яким з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Вердикт Капітал» стягнуто заборгованість у розмірі 41 876, 51 грн. за кредитним договором від 25.12.2013 №630072268, укладеним між ОСОБА_1 та АТ «Альфа-Банк» (а.с. 7).

Дана заборгованість у сумі 41 876,51 грн складається із: 13 978,41 грн. прострочена заборгованість за сумою кредиту; 3,66 грн. прострочена заборгованість по несплаченим відсоткам за користування кредитом; 16031,21 грн. строкова заборгованість по відсотках; 1431,02 грн строкова заборгованість за комісією; 10432,21 грн. заборгованість по штрафах і пені.

12.01.2022 приватним виконавцем виконавчого округу Закарпатської області Пивоваровим Ю.Г. відкрито виконавче провадження про примусове виконання виконавчого напису № 83356 від 12.06.2021, виданого приватним нотаріусом Грисюк О.В. (а.с. 8).

Відповідно до статті 46 Закону України «Про нотаріат» нотаріуси або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, має право витребовувати від фізичних та юридичних осіб відомості та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії.

Відповідно до статті 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» (у редакції на момент вчинення виконавчого напису) визначено умови вчинення виконавчих написів, відповідно до якої нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

Безспірний характер документів, які встановлюють заборгованість, повинен бути підтверджений відповідними документами відповідно до умов вчинення виконавчих написів, закріплених у статті 88 Закону України «Про нотаріат».

Перш ніж вчинити виконавчий напис, нотаріус повинен перевірити чи підпадає заявлена вимога під той вид заборгованості, про який йдеться в Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.99 р. N 1172, чи подані всі передбачені цим Переліком документи, чи оформлені такі документи належним чином, чи підтверджують подані документи безспірність заборгованості боржника перед кредитором та прострочення виконання зобов`язання, чи не виник спір між зацікавленими особами, чи не минув встановлений законодавством строк для вчинення виконавчого напису.

Підпунктом 3.2 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5 (далі Порядок № 296/5) визначено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів (далі Перелік), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 № 1172.

При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у Переліку (підпункт 3.5 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку).

Апеляційний суд погоджується з доводами позивача ОСОБА_1 та висновками місцевого суду щодо безпідставного застосування нотаріусом пункту 2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, в редакції, що була чинною на момент вчинення оспорюваного виконавчого напису.

Так, постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 у справі № 826/20084/14, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01.11.2017, визнано незаконною та нечинною постанову Кабінету Міністрів України №662 від 26.11.2014 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» та, зокрема, в частині:

Пункт 2 Змін, що вносяться до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів: «Доповнити перелік після розділу «Стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими договорами» новим розділом такого змісту: «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин» 2. Кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями. Для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості».

Постановою Великої Палати Верховного Суду від 20.06.2018 у справі № 826/20084/14 (провадження № 11-174ас18) відмовлено в задоволенні заяви Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» про перегляд ухвали Вищого адміністративного суду України від 01.11.2017.

Отже, Переліком в редакції на момент вчинення виконавчого напису передбачалось можливість вчинення виконавчого напису нотаріусом на нотаріально посвідчених договорах, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно, і для одержання виконавчого напису передбачалось подання, зокрема, оригіналу нотаріально посвідченого договору (договорів), та документів, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання.

Верховний Суд у своїй постанові від 12.03.2020 у справі № 757/24703/18-ц (провадження № 61-12629св19) дійшов висновку, що оскільки серед документів, наданих банком нотаріусу для вчинення виконавчого напису, відсутній оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів), за яким стягнення заборгованості може провадитися у безспірному порядку, а надана нотаріусу анкета-заява позичальника не посвідчена нотаріально, отже не могла бути тим договором, за яким стягнення заборгованості могло бути проведено у безспірному порядку шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису, тому наявні підстави для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку з недотриманням умов вчинення виконавчого напису щодо подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника.

У справі, що розглядається апеляційним судом, встановлено, що оскаржений виконавчий напис вчинений нотаріусом 12.06.2021 про звернення стягнення за Кредитним договором від 25.12.2013 №630072268, який не є нотаріально посвідченим - тобто після набрання законної сили постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 у справі № 826/20084/14 та після постановлення ухвали Вищого адміністративного суду України від 01.11.2017.

На момент вчинення оспорюваного виконавчого напису для його одержання, відповідно до вимог Переліку (у редакції на момент виникнення спірних правовідносин) нотаріусу мав подаватися, зокрема, оригінал нотаріально посвідченого договору.

Однак, наданий нотаріусу кредитний договір не посвідчений нотаріально, а отже не міг бути тим договором, за яким стягнення заборгованості могло бути проведено у безспірному порядку шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису.

Враховуючи, що виконавчий напис приватного нотаріуса вчинений із порушенням вимог Закону «Про нотаріат», Переліку та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про обґрунтованість позовних вимог щодо визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Лише цієї обставини достатньо для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, тому інші висновки суду, зокрема, що з дня виникнення права вимоги за кредитним договором минуло більше трьох років; що з наданих суду документів неможливо встановити, чи дійсно на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі та ін., не мають правового значення та не впливають на висновок суду про необхідність задоволення позову. При цьому помилкове зазначення судом датою вчинення виконавчого напису «20 червня 2021 року», в той час як виконавчий напис було вчинено 12 червня 2021 року, може бути усунено шляхом виправлення описки в судовому рішенні.

Щодо стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу колегія зазначає наступне.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом (стаття 15 ЦПК України).

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат (стаття 134 ЦПК України); 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 ЦПК України); 3) розподіл судових витрат між сторонами (стаття 141 ЦПК України).

Згідно зі статтею 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частини першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

У частині третій статті 141 ЦПК України передбачено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Тобто ЦПК України передбачено критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Такий висновок міститься у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі N 755/9215/15-ц (провадження N 14-382цс19).

Отже, при визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, в межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання.

Витрати на надану професійну правничу допомогу встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою (пункт 1 частини другої статті 137 та частина восьма статті 141 ЦПК України).

Подібні висновки викладені Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 03 жовтня 2019 року у справі N 922/445/19, в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 02 вересня 2020 року у справі N 329/766/18.

З матеріалів справи вбачається, що разом із позовною заявою представником позивача було надано: 1) копію ордеру №1054292 на представництво інтересів ОСОБА_1 (а.с.10); 2) копію договору про надання правничої допомоги від 02.02.2022 №06 (а.с.11); 3) копію опису наданих адвокатом послуг від 02.02.2022 (а.с.12); 4) копію квитанції від 02.02.2022 про оплату послуг адвоката (а.с.13); 5) копію банківської виписки про рух коштів по рахунку за 02.02.2022 (а.с.14).

Так, згідно договору про надання правової допомоги від 02.02.2022 № 06, укладеного між адвокатом Розманом Сергієм Юрійовичем та ОСОБА_1 , оплата правничої допомоги здійснюєтсья відповідно до обсягу виконаної роботи та розрахунку її вартості, зазначених в описі наданих адвокатом послуг (п.2.1.) (а.с.11).

Відповідно до детального опису робіт (наданих послуг) від 02.12.2022 адвокатом Розманом С.Ю. надано наступні послуги позивачу ОСОБА_1 : 1) вивчення наданих клієнтом документів (1 год.) 1000 грн.; 2) перегляд законодавчої бази, пошук і вивчення судової практики (1 год.) 1000 грн.; 3) надання консультації клієнту (1 год.) 1000 грн.; 4) підготовка позовних матеріалів і пред`явлення позову (3,5 год.) 7000 грн. Загальна вартість послуг за вказаним договором становить 10000 грн. (а.с.12).

На підтвердження понесених витрат на отримання професійної правничої допомоги адвокатом Розманом С.Ю. надано платіжне доручення № ПН3007081 від 02 лютого 2023 року на суму 10000 грн. (а.с.13).

Із матеріалів справи вбачається, що докази розміру понесених витрат подано стороною позивача у порядку та в строки, визначені частиною восьмою статті 141 ЦПК України.

Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, обсягом та витраченим часом. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. Такий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 22 листопада 2019 року у справі № 902/347/18.

Як вбачається із матеріалів справи, поштове відправлення із копією ухвали про відкриття провадження у справі та копією позовної заяви, яке було направлене місцевим судом на адресу відповідача, повернулося на зворотну адресу суду без вручення відповідачу з відміткою «за закінченням терміну зберігання» (а.с.36). У справі відсутні докази отримання відповідачем позовної заяви разом із додатками щодо вартості, опису, оплати наданих адвокатом послуг, у судовому засіданні під час проголошення судового рішення відповідач не був присутній, що позбавило відповідача можливості заявити про неспівмірність витрат на правничу допомогу.

Відтак слід вважати, що відповідачем дане право реалізовано у суді апеляційної інстанції.

Дана справа про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, не є складною та належить до категорії малозначних, доводи наведені в позовній заяві ґрунтуються на загальновідомих висновках, які зазначені в постановах Великої Палати Верховного Суду та усталеній практиці.

Виходячи з положень ч.ч. 4, 5 ст. 137 ЦПК України, враховуючи критерій реальності адвокатських послуг, їх необхідності, розумності їх розміру, та виходячи з конкретних обставин справи та предмету спору, колегія суддів вважає, що з відповідача на користь позивача у відшкодування витрат на професійну правничу допомогу слід стягнути 5000,00 грн.

Враховуючи викладене, апеляційну скаргу слід задовольнити частково. Рішення суду першої інстанції в частині стягнутого розміру витрат на правничу допомогу змінити, визначивши розмір витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають стягненню на користь позивача, у сумі 5000 грн, залишивши решту рішення суду без змін.

Керуючись п.2 ч. 1 ст. 374, ст. 375, 376, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» задовольнити частково.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 25 серпня 2022 року в частині стягнутого розміру витрат на професійну правничу допомогу змінити, стягнувши з Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5000 (п`ять тисяч) гривень.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційну скаргу на постанову апеляційного суду може бути подано безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 21 березня 2023 року.

Головуюча:

Судді: