П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 квітня 2023 року м. Київ

Справа № 756/16448/18

Провадження: № 22-ц/824/4822/2023

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О.,

суддів Соколової В.В., Нежури В.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 18 липня 2022 року, ухвалене під головуванням судді Шевчука А.В.,

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Служба у справах дітей Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації, про стягнення аліментів та визначення місця проживання дитини,

в с т а н о в и в :

У грудні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, щовін із ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 )перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає разом із ним, позивачем, і перебуває на його утриманні. 19.06.2018 року шлюбміж ними булорозірвано. Після розірвання шлюбу вони продовжують проживати у спільній квартирі АДРЕСА_1 , однак відповідачка мешкає у окремій кімнаті та веде відокремлене від сина життя. За наведених обставин,просив стягнути з ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 ) на свою користь аліменти на утримання сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,у розмірі частини з усіх доходів, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину даного віку та визначити місце проживання позивача разом з неповнолітнім сином у квартирі АДРЕСА_1 .

У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_6 про стягнення аліментів.

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 27 травня 2021 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_7 залишено без розгляду у зв`язку з повторною неявкою позивачки за зустрічним позовом в судове засідання.

Постановою Київського апеляційного суду від 13 вересня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 27 травня 2021 року змінено, виключено з мотивувальної частини посилання на зловживання процесуальними правами та неявку без поважних причин ОСОБА_7 та мотиви суду в частині неналежності повноважень представника ОСОБА_7 . В іншій частині ухвалу залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 10 лютого 2022 року касаційну скаргу ОСОБА_7 залишено без задоволення, ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 27 травня 2021 року в незміненій частині та постанову Київського апеляційного суду від 13 вересня 2021 року в частині залишення без змін ухвали суду першої інстанції залишено без змін.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 18 липня 2022 року позов ОСОБА_2 про стягнення аліментів та визначення місця проживання дитини задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання сина ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі частини доходів щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи стягнення з 14.12.2018 року до досягнення дитиною повноліття.

Стягнуто з ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір у розмірі 992,40 грн.

Рішення в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць підлягає негайному виконанню.

В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Не погодившись із таким судовим рішенням в частині задоволених позовних вимог, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову в позові.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що суд першої інстанції безпідставно повернув зустрічну позовну заяву. Вказала, що суд першої інстанції при вирішенні спору упереджено ставився до неї та її представника, а також перешкодив їй у доступі до правосуддя, залишивши без уваги її клопотання про поновлення строку для повторного подання зустрічного позову. Вважала, що суд першої інстанції повинен був закрити провадження у справі в частині вирішення позовних вимог про визначення місця проживання дитини, оскільки під час розгляду справи судом першої інстанції дитині виповнилось 14 років. Також зазначила, що спільне з позивачем та сином проживання виключає можливість стягнення з неї, ОСОБА_1 , аліментів на утримання дитини, оскільки суперечать чинному законодавству.

14 листопада 2022 року Київським апеляційним судом відкрито провадження у даній справі, справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Апеляційна скарга ОСОБА_1 в цілому стосується лише незгоди з рішенням суду першої інстанції в частині вирішення позовних про стягнення аліментів, а тому в іншій частині судом апеляційної інстанції не переглядається.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Як убачається із матеріалів справи, ОСОБА_2 ОСОБА_1 та ОСОБА_9 є власниками 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 , кожний. Сторони зареєстровані в квартирі та проживають в ній.

ІНФОРМАЦІЯ_3 у ОСОБА_2 та ОСОБА_1 народився син ОСОБА_4 .

ОСОБА_1 працює інженером з ремонту 2 категорії виробничого підрозділу вагонного депо станції «Київ-Пасажирський».

ОСОБА_2 працює машиністом в Київ-Петрівській філії Київ-Дніпровського НППЗТ.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції вважав, що мати ОСОБА_1 проживає відособлено в окремій кімнаті їх спільної з позивачем квартири і не переймається утриманням, харчуванням, навчанням та дозвіллям дитини, а тому повинна сплачувати аліменти на утримання сина. Відмовляючи у задоволенні позову в частині вирішення позовних про визначення місця проживання дитини, суд виходив із того, що матеріали справи не містять жодного належного та допустимого доказу на підтвердження наявності такого спору між сторонами.

Перевіряючи вказані висновки суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів ураховує наступне.

Будь-який сімейний спір стосовно дитини має вирішуватися з урахуванням та якнайкращим забезпеченням інтересів дитини.

Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 pоку, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 pоку № 789-ХІІ та набула чинності для України 27 вересня 1991 pоку, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку (частина перша статті 8 Закону України «Про охорону дитинства»).

Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються в частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (статі 180, 181 СК України).

Згідно із статтею 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.

Згідно з вимогами статті 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття.

Визначаючи частку заробітку (доходу) матері дитини, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, суд першої інстанції, урахувавши стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, а також те, що відповідачка є працездатною особою, працює, має стабільний дохід, будь-яких відомостей щодо наявності у неї захворювань, які б впливали на її працездатність, або наявності у неї на утриманні інших непрацездатних осіб суду не надано, дійшов обґрунтованого висновку про стягнення аліментів на дитину в розмірі 1/4 частини усіх доходів відповідачки, але не менше ніж прожитковий мінімум для дитини відповідного віку.

При цьому, колегія суддів зауважує, що при визначенні розміру аліментів на утримання дитини судом першої інстанції дотримано основоположні принципи цивільного процесу: змагальність та диспозитивність, які урівноважуються із принципом незалежності суду, який, у свою чергу, знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги щодо недоведеності факту утримання саме позивачем дитини ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , колегія суддів ураховує, зо згідноз положеннями статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

У силу ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях ( ч.ч.5, 6 ст.81 ЦПК України).

Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

ОСОБА_2 , звертаючись до суду із позовними вимогами про стягнення аліментів, посилався на те, що він та його колишня дружина зареєстровані та проживають в одній квартирі, проте, він разом із сином, який перебуває на його утриманні, проживають відособлено від ОСОБА_1 в окремій кімнаті. Відповідачка самоусунулась від утримання сина, жодної матеріальної допомоги не надає.

На підтвердження факту утримання дитини ОСОБА_2 надав суду копії квитанцій про оплату навчання сина ОСОБА_7 в дитячій школі мистецтв № 5 та внесення благодійних внесків за період з вересня 2017 року по травень 2019 року, придбання продуктів харчування тощо (т. 1 а.с. 10-11, 44-53, 91-157, 231-240).

Відповідачкою вказані обставини у розумінні вимог процесуального закону не спростовані. Будь-яких доказів на підтвердження факту утримання сина та/або надання йому матеріальної допомоги ОСОБА_1 суду не надала.

Більш того, опитаний судом першої інстанції ОСОБА_4 підтвердив вказані обставини та вказав, що, дійсно, проживає з батьком у окремій від матері кімнаті та перебуває на повному утриманні батька.

Самі по собі посилання ОСОБА_1 на спільне проживання в одній квартирі з сином ОСОБА_7 та колишнім чоловіком ОСОБА_2 не звільняє її як матір, яка не приймає участі в утриманні дитини, від обов`язку щодо її утримання.

Ні під час розгляду справи судом першої інстанції, ні при апеляційному перегляді справи вказані обставини ОСОБА_1 спростовані не були.

При апеляційному перегляді справи ОСОБА_1 на спростування доводів позивача, подала клопотання про приєднання до матеріалів справи нових доказів, а саме запиту начальнику Оболонського відділення поліції ГУ НП у м. Києві від 19.09.2020 року, відповіді на вказаний запит, відео про руйнування перегородки в квартирі. Дані докази, на її думку, підтверджують той факт, що позивач ОСОБА_1 налаштовує сина проти неї - матері, негативно відзивається про неї в присутності дитини, що значно впливає на свідомість дитини. Вказані докази подавались суду першої інстанції, однак суд першої інстанції незаконно відмовив у їх прийнятті.

Вирішуючи вказані клопотання, колегія суддів ураховує, що відповідач повинен подати суду докази разом з поданням відзиву (ч. 3 ст. 83 ЦПК України).

Статтею 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Матеріали справи свідчать, що вказані докази були подані до суду першої інстанції з порушенням строків, встановлених ЦПК України. При цьому, жодного обґрунтування та доказів неможливості подання таких доказів до суду першої інстанції у визначений законом строк клопотання ОСОБА_1 про приєднання вказаних доказів до матеріалів справи не містить. Такого обґрунтування не містить й клопотання ОСОБА_1 , заявлене в суді апеляційної інстанції.

Зважаючи на положення процесуального закону підстави для прийняття судом апеляційної інстанції нових доказів, відсутні.

В будь-якому випадку, обставини щодо наявності між сторонам особистого конфлікту та/або спору щодо способів участі матері у вихованні сина, або щодо порядку користування житловим приміщенням (квартирою) не входить до предмету доказування у даній справі та не звільняє від встановленого законом обов`язку утримувати дитину.

Також відхиляються колегією суддів й доводи ОСОБА_1 про залишення її зустрічної позовної заяви без розгляду, оскільки вказане питання вже було предметом апеляційного та касаційного перегляду, наслідком якого стало залишення без змін ухвали Оболонського районного суду м. Києва від 27 травня 2021 року та постанови Київського апеляційного суду від 13 вересня 2021 року в незміненій частині, а саме, в частині залишення зустрічної позовної заяви ОСОБА_1 без розгляду.

Посилання скаржника на перешкоджання їй у доступі до правосуддя, яке виявилось у не розгляді судом першої інстанції поданого нею, ОСОБА_1 , клопотання про поновлення строку для повторного подання зустрічного позову, не мають вирішального значення для правильного вирішення справи, оскільки ОСОБА_1 не була позбавлена права на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів в окремому провадженні, однак таким правом не скористалась.

Окрім того, слід відмітити, що згідно з частиною першою статті 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом.

Відповідно до частин першої, другої статті 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. Встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.

Поняття поважних причин пропуску процесуальних строків є оціночним, а його вирішення покладається на розсуд суду. До таких причин відносяться обставини непереборної сили та обставини, які об`єктивно унеможливлюють вчинення процесуальної дії у встановлений строк. Вказані обставини підлягають підтвердженню шляхом подання відповідних документів або їх копій.

У поданому клопотанні про поновлення строку для повторного подання зустрічного позову ОСОБА_1 посилалась на те, що суд першої інстанції не роз`яснив її право на повторне звернення до суду після усунення умов, які стали підставою для залишення заяви без розгляду, однак вказана обставина у розумінні вимог закону не може вважатись поважною причиною пропуску строку для подання зустрічного позову.

Не приймаються колегією суддів доводи ОСОБА_1 про упередження ставлення судді першої інстанції Шевчука А. В. до неї та її представника, оскільки ОСОБА_1 скористалась наданим їй правом на заявлення клопотань про відвід судді від розгляду справи, вказані питання були вирішені в процесуальному законом порядку. Підстав вважати обґрунтованими мотиви відводу судді Шевчука А. В. від розгляду даної справи у суду апеляційної інстанції немає.

Більш того, посилаючись в апеляційній скарзі на упередженість судді Шевчука А.В., ОСОБА_1. не обґрунтовує апеляційну скаргу тією обставиною, що в ухваленні оскаржуваного судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід, і підстави його відводу були обґрунтованими, що передбачено п. 2 ч. 3 ст. 376 ЦПК України, а просить скасувати рішення суду першої інстанції саме з підстав невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, що передбачено п. 3 ч. 1 ст. 376 ЦПК України.

Інших доводів на спростування висновків суду першої інстанції апеляційна скарга ОСОБА_1 не містить.

Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції, вирішуючи даний спір, в повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини у справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, та, як наслідок, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Висновки суду першої інстанції обґрунтовані та підтверджені матеріалами справи.Суд не допустив порушень матеріального або процесуального закону, які могли б бути підставою для скасування рішення суду.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких підстав, апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а рішенняОболонського районного суду міста Києва від 18 липня 2022 року залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 18 липня 2022 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення аліментів залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Т.О. Невідома

Судді В. А. Нежура

В. В. Соколова