Справа № 466/2043/22 Головуючий у 1 інстанції: Зима І.Є.
Провадження № 22-ц/811/2670/22 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2023 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

секретаря Юзефович Ю.І.

з участю позивачки ОСОБА_1 , представника позивачки ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Стегніцького Андрія Мироновича на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 22 вересня 2022 року у складі судді Зими І.Є. в справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , з участю третьої особи державного нотаріуса Третьої Львівської державної нотаріальної контори Спільник Зоряни Володимирівни, про визнання права власності в порядку спадкування та зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання майна особистою приватною власністю,-

встановив:

У квітні 2022 року позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_4 , з участю третьої особи державного нотаріуса Третьої Львівської державної нотаріальної контори Спільник Зоряни Володимирівни, про визнання права власності в порядку спадкування, просили визнати за ними право власності в порядку спадкування, після смерті ОСОБА_5 , по 1/6 частині квартири по АДРЕСА_1 та всього належного спадкодавцю майна.

Вимоги обгрунтовували тим, що померлий ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 є їх батьком. За життя останній з 01.02.2003 був одружений із ОСОБА_4 . Після його смерті залишилося майно, придбане під час шлюбу з відповідачкою, яке підлягає спадкуванню, а саме 1/2 частка квартири по АДРЕСА_1 . Вказана нерухомість придбана 22.06.2004. Відтак, вказане майно вважається об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та підлягає спадкуванню між спадкоємцями першої черги. Тобто вони, як дочки померлого і спадкоємці першої черги, претендують по 1/6 частині у спірній квартирі.

16.03.2022 представник ОСОБА_4 адвокат Мікуш З.В. подала до суду позовну заяву до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про визнання майна особистою приватною власністю.

Вимоги обґрунтовані тим, що спірна квартира не входить у спадкову масу ОСОБА_5 та є особистою власністю ОСОБА_4 . Зазначає, що 21.07.2003 позивачка та її син продали квартиру, де вона раніше проживала, на АДРЕСА_2 . За виручені кошти, які належали їй особисто, 09.09.2003 вона придбала квартиру АДРЕСА_3 , яку 11.06.2004 відчужила та купила уже спірну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . Таким чином, спірне житло придбане, шляхом здійснення різних правочинів з майном, що належало їй особисто.

Звернувшись із позовними вимогами до відповідачів, як до спадкоємців першої черги після смерті ОСОБА_5 , з яким з 01.02.2003 до дня його смерті перебувала у шлюбі, просила визнати квартиру АДРЕСА_4 особистою приватною власністю ОСОБА_4 .

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 06.05.2022, цивільну справу №466/1731/22 за позовною заявою ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання майна особистою приватною власністю передано для об`єднання зі справою № 466/2043/22 за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , з участю третьої особи державного нотаріуса Третьої Львівської державної нотаріальної контори Спільник Зоряни Володимирівни, про визнання права власності в порядку спадкування.

Оскаржуваним рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 22 вересня 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , з участю третьої особи державного нотаріуса Третьої Львівської державної нотаріальної контори Спільник Зоряни Володимирівни, про визнання права власності в порядку спадкування на 1/6 частки квартири АДРЕСА_4 за кожним із позивачів відмовлено за безпідставністю.

Зустрічний позов задоволено.

Визнано квартиру АДРЕСА_4 особистою приватною власністю ОСОБА_4 .

Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , вважає, що рішення підлягає скасуванню, оскільки не відповідає чинному законодавству та фактичним обставинам справи.

Звертає увагу на відсутність в оскаржуваному рішенні посилання та оцінки заяви ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про прийняття спадщини, яка подана ще у липні 2021 року, що свідчить про процесуальне порушення ст. 265 ЦПК України.

Також зазначає, що судом не враховано, що майно куплене у шлюбі та суми особистих коштів є значно менші ніж вартість купленого майна.

Крім цього, суд не з`ясував чому у договорах купівлі продажу не значиться згода ОСОБА_5 , який перебував у шлюбі із ОСОБА_4 на момент придбання останньою спірної квартири.

Попередня квартира ОСОБА_6 була меншою за площею та вартість такої була нижчою, крім цього не враховано оплату нотаріальних послуг, послуг експерта, який здійснював експертну оцінку квартири, а також послуг ріелтора.

Окремо звертає увагу на те, що ОСОБА_5 з 1996 року до 2004 року проживав з ОСОБА_4 не укладаючи шлюбу, що судом не зазначено у мотивах рішення, натомість зазначено, що на момент придбання квартири відповідачка та спадкодавець перебували у зареєстрованому шлюбі нетривалий проміжок часу.

Вважає, що суд не з`ясував походження коштів, за які було придбано спірну квартиру.

Покликаючись на судову практику зазначає, що спірна квартира набута за час шлюбу, оскільки ціна квартири перевищує вартість проданих квартир, така належить до спадкового майна ОСОБА_5 .

Просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 22 вересня 2022 року та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 та ОСОБА_3 задовольнити, а у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовити.

15.11.2022 на адресу апеляційного суду надійшов відзив представника ОСОБА_7 на апеляційну скаргу, у якому покликаючись на обставини справи, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримали, в обґрунтування надали пояснення, аналогічні доводам скарги.

Інші учасники справи, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, в судове засідання не прибули, не повідомили суд про причину неявки.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивачки ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 на підтримку доводів скарги, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення виходячи із такого.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто, тому оскільки квартира АДРЕСА_3 придбана за кошти, які належали ОСОБА_4 особисто, є її особистою приватної власністю.

При цьому, суд врахував те, що на момент придбання спірної квартири відповідачка та спадкодавець перебували у зареєстрованому шлюбі не тривалий проміжок часу і жодних доказів на підтвердження того, що ОСОБА_5 використав будь-які свої особисті заощадження для придбання спірного житла суду не представлено. Натомість, ОСОБА_4 реалізувала свою частку в квартирі АДРЕСА_5 за ціною, більшою від вартості квартири, яку вона придбала за адресою АДРЕСА_6 , що може свідчити про наявність у неї заощаджень, які, зокрема, були використані при придбання спірного житла.

Таким чином, суд дійшов переконання, що вимога позивачів за первісним позовом є безпідставною та у задоволенні такої необхідно відмовити, а зустрічний позов задовольнити.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції, судова колегія виходить з такого.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Обравши відповідний спосіб захисту права, позивач в силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.

Згідно із ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 ЦК України.

Набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти.

При вирішенні питання щодо правомірності набуття права власності суд повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб, позивач набув чи має намір набути право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному законом.

Згідно із ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Судом встановлені такі обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Позивачки ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є дочками ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що стверджується свідоцтвом про смерть Серія НОМЕР_1 (а.с. 5-9, 11).

За життя ОСОБА_5 перебував у шлюбі з ОСОБА_4 , що був зареєстрований 01.02.2003 у Шевченківському відділі РАЦСу (а.с. 12).

При цьому, у 1996 році ОСОБА_5 розірвав шлюб із ОСОБА_8 (а.с. 10).

На підставі договорів купівлі-продажу від 11.06.2004, посвідчених державним нотаріусом Першої Львівської державної нотаріальної контори Чорній С.Б., відповідачка ОСОБА_4 продала квартиру за адресою: АДРЕСА_7 та придбала уже спірну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 38, 30).

Згідно Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно ОСОБА_4 є власником квартири АДРЕСА_4 (а.с. 40).

Враховуючи наведене, беззаперечним є факт про те, що квартира АДРЕСА_4 придбана ОСОБА_4 під час шлюбу із ОСОБА_5 .

Зазначені обставини визнаються сторонами, тому в силу вимог ст. 82 ЦПК України не підлягають доказуванню.

Звертаючись з позовною заявою ОСОБА_1 та ОСОБА_3 свої доводи зводять до того, що їх батько з 01.02.2003 був одружений із ОСОБА_4 , після його смерті залишилося майно, придбане під час шлюбу з відповідачкою, яке підлягає спадкуванню, а саме 1/2 частка квартири на АДРЕСА_1 , вважають, що відповідне майно вважається об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та підлягає спадкуванню між спадкоємцями першої черги, просять визнати на таке право власності.

В свою чергу, ОСОБА_4 звернувшись до суду з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , стверджує, що квартира АДРЕСА_4 є її особистою приватною власністю.

Колегія суддів виходить з того, що визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи (частина перша та друга статті 1220 ЦК України).

Спадкування може відбуватися за заповітом або за законом.

Частинами першою та третьою статті 1268, частиною першою статті 1269, частиною першою статті 1270 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

За змістом зазначених норм прийняття особою спадщини обумовлюється або постійним проживанням спадкоємця із спадкодавцем на час відкриття спадщини, або, в разі відсутності наведених вище обставин, поданням до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини у визначений частиною першою статті 1270 ЦК України строк.

У п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року роз`яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ст. 1261 ЦК України).

Таким чином, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , як і відповідачка ОСОБА_4 належать до спадкоємців першої черги за законом, після смерті ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

З матеріалів справи вбачається, що з метою об`єктивного розгляду справи суд першої інстанції витребовував спадкову справу до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 .

Із копій матеріалів спадкової справи № 596/2021 заведеної 04.08.2021 вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 04.08.2021 звернулися у державну нотаріальну контору із заявами про прийняття спадщини за законом, у яких вказали, що на день смерті їхнього батька ОСОБА_5 залишилося спадкове майно, а саме частка у праві власності на квартиру, яка зареєстрована ща ОСОБА_4 та грошові вклади у банку (а.с. 130).

Із матеріалів спадкової справи також встановлено, що 28.12.2021 ОСОБА_4 звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини за законом (а.с. 144 зворот).

За відсутності правовстановлюючих документів, які б стверджували, що майно, яке позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 мають намір спадкувати належало їхньому батьку та спадкодавцю ОСОБА_5 , позивачі не можуть успадкувати таке у нотаріуса, тому звернулися до суду з відповідними вимогами.

В свою чергу, перевіряючи законність оскаржуваного рішення у межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів найперше оцінює підставність вимог позову ОСОБА_4 , оскільки наявність підстав для задоволення такого, виключає можливість задоволення вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Відповідно до частини 1 статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Колегія суддів виходить з того, що державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката (пункт 1 частини першої статті 27 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Відповідно до ст. 2 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

За змістом наведеної норми державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає.

Подібний висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 у справі № 911/3594/17.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що є достатні підстави для констатації того, що батько позивачів, покійний ОСОБА_5 та відповідачка ОСОБА_4 є колишнім подружжям, при цьому, спірна нерухомість, яка зареєстрована за відповідачкою була придбана під час шлюбу останніх.

Так, частиною 1 ст. 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до ч. 2 ст. 60 Сімейного кодексу України, кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Аналогічно визначено у частині 3 ст. 368 ЦК України, за якою майно набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як роз`яснено у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає розподілу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, згідно із ч.1 ст. 61 СК України, може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості під час розгляду справи. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

З огляду на наведені положення закону діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя на майно, якщо воно набуте ними за час шлюбу, визнання ж такого майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка потребує доведення.

Дружина і чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 Сімейного Кодексу України).

Розірвання шлюбу, відповідно до ст. 68 СК України, не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте під час шлюбу.

Враховуючи наведене необхідно розрізняти ситуації, коли майно, зареєстроване за одним із подружжя на праві власності і є об`єктом права спільної сумісної власності, та коли таке майно, є особистою власністю одного із подружжя.

Після смерті одного із подружжя, відкривається спадщина тільки на майно, яке належало спадкодавцю особисто, тобто частка іншого із подружжя у об`єкті, який є спільним сумісним майно, не входить до складу спадщини.

Отже, той з подружжя, хто є живим, реалізуючи свої права як спадкоємець, має право подати заяву про прийняття спадщини (чи відмови у її прийнятті), а також заяву про видачу свідоцтва про право на частку в спільному майні подружжя чи інші спадкоємці щодо майна, яке належало їх спадкодавцю особисто.

В свою чергу, сам по собі факт придбання майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Подібна позиція викладена у постановах Верховного Суду: від 24 січня 2020 року в справі № 546/912/16-ц, від 22 січня 2020 року в справі № 711/2302/18.

Отже, у разі придбання майна хоч у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, воно не може вважатися спільним сумісним майном подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за чиї особисті кошти воно придбане.

Таким чином, чітко встановивши час придбання спірної квартири, при вирішенні даного спору необхідно з`ясувати, за які кошти квартира АДРЕСА_4 була набута ОСОБА_4 (джерело набуття).

Так, з матеріалів справи вбачається, що згідно із договором купівлі-продажу від 21.07.2003, посвідченим державним нотаріусом Шостої Львівської державної нотаріальної контори Гузелою Н.М., відповідачка ОСОБА_4 та ОСОБА_9 продали квартиру АДРЕСА_5 за 30707 грн., квартира належала останнім по 1/2, відтак половину коштів, а саме 15353 грн. отримала ОСОБА_4 (а.с. 35).

У подальшому, згідно договору купівлі-продажу квартири, посвідченого державним нотаріусом Третьої Львівської державної нотаріальної контори Цьолковською І.С. від 09.09.2003, ОСОБА_4 придбала квартиру АДРЕСА_3 . Право власності було зареєстровано на неї, як одноосібного власника, згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с. 36, 37).

При цьому, продаж вчинено за 13653,00 грн., тобто за частину коштів отриманих від реалізації належного ОСОБА_4 майна, відтак обґрунтованим є висновок місцевого суду про те, що квартира АДРЕСА_3 була придбана за кошти, які належали ОСОБА_4 особисто, та є її особистою приватної власністю.

В свою чергу, згідно договорів купівлі-продажу від 11.06.2004, посвідчених державним нотаріусом Першої Львівської державної нотаріальної контори Чорній С.Б., ОСОБА_4 продала квартиру за адресою: АДРЕСА_7 та у цей же день придбала спірну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 38, 30).

При цьому, як вбачається із договорів, продаж квартири на АДРЕСА_8 було вчинено за 13653,00 грн, а вартість спірної квартири на АДРЕСА_9 становила 16061,00 грн.

У контексті зазначеного, слушним є твердження суду першої інстанції про те, що відповідачка ОСОБА_4 відчуживши свою частку у квартирі АДРЕСА_5 за ціною, більшою від вартості квартири, яку вона придбала за адресою АДРЕСА_6 , свідчить про наявність у неї відповідних заощаджень на час придбання спірної квартири.

На спростування зазначеного позивачами не надано будь яких доказів, як і не доведено суду того, що покійний ОСОБА_5 використав свої особисті заощадження для придбання спірного житла.

Натомість дійсно, на момент придбання спірної квартири відповідачка ОСОБА_4 та спадкодавець ОСОБА_5 перебували у зареєстрованому шлюбі не тривалий час, а саме 1 рік та 4 місяці.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги проте, що ОСОБА_5 з 1996 року до 2004 року проживав з ОСОБА_4 не укладаючи шлюбу, оскільки такі жодним чином не підтверджені та не можуть бути безумовним доказом ведення спільного господарства чи заощадження коштів, які були у відповідний спосіб потрачені.

Більше того, предметом спірних правовідносин не є встановлення факту спірного проживання без реєстрації шлюбу, тому такі твердження без відповідних доказів є безпідставними.

Таким чином, на переконання колегії суддів, матеріалів справи достатньо для висновку про те, що спірна квартира АДРЕСА_10 була придбана за особисті кошти ОСОБА_4 , а апеляційна скарга не містить належних та допустимих доказів протилежного.

Не спростовують зазначених висновків і твердження про те, що суд не врахував оплату нотаріальних послуг, послуг експерта, який здійснював експертну оцінку квартири, а також послуг ріелтора, які були необхідними при купівлі спірної квартири, оскільки такі у вартість ціни квартири ніколи не враховуються.

Інші доводи апеляційної скарги, як і покликання на те, що у договорі купівлі-продажу спірної квартири не значиться згода ОСОБА_5 , який перебував у шлюбі із ОСОБА_4 на момент придбання останньою спірної квартири, не змінюють правового статусу спірного майна.

Крім цього, презумпція правомірності такого договору не спростована, такий у судовому порядку не оскаржувався та не є предметом оскарження у межах даного судового провадження.

Враховуючи наведене, висновки суду першої інстанції про задоволення вимог ОСОБА_4 знайшли свої підтвердження та є обгрутованими, що виключає можливість задоволення вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про визнання права власності у порядку спадкування, оскільки відповідне майно не є спадковою масою.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 368, 372, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Стегніцького Андрія Мироновича залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 22 вересня 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 29 березня 2023 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М.Копняк