ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 545/3534/21 Номер провадження 22-ц/814/54/23Головуючий у 1-й інстанції Кіндяк І.С. Доповідач ап. інст. Панченко О. О.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2023 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Панченка О.О.,

суддів Пікуля В.П., Абрамова П.С.,

при секретарі Філоненко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Полтавської міської ради на рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 14 грудня 2021 року ухваленого у складі головуючого судді Кіндяка І.О., повний текст судового рішення виготовлено - дата не вказана, у справі за позовом ОСОБА_1 до Полтавської міської ради про визнання права власності на земельну ділянку,-

В С Т А Н О В И В :

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Зміст позовних вимог

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Полтавського районного суду Полтавської області з позовом до Полтавської міської ради про визнання права власності на земельну ділянку.

Свій позов ОСОБА_1 мотивував тим, що згідно з рішенням Бричківської сільської ради Полтавського району Полтавської області від 29 серпня 1995 року №58 про приватизацію присадибних ділянок отримав у власність земельну ділянку загальною площею 0,50 га на території Бричківської сільської ради для обслуговування жилого будинку та господарських будівель, ведення особистого підсобного господарства.

Відповідно до виписки з вищевказаного рішення, що прийнято відповідно до Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року №15-92 «Про приватизацію присадибних ділянок» ОСОБА_1 було передано в приватну власність зазначену земельну ділянку у період чинності Земельного кодексу України 1990 року.

На виконання рішення Бричківської сільської ради, ОСОБА_1 було видано Державний акт на право приватної власності на землю серії ПЛ, однак в акті відсутні підпис голови сільської ради та відтиск печатки Бричківської сільської ради.

За зверненням позивача Полтавський філіал Інституту землеустрою Української академії аграрних наук в 1998 році виготовив звіт по встановленню в натурі меж земельної ділянки переданої у приватну власність ОСОБА_1 . Однак, наразі позивач не має можливості оформити належним чином відповідні документи та внести відомості про земельну ділянку у відповідний реєстр права власності, адже в державному акті відсутній підпис голови сільської ради та відтиск печатки, та чинним законодавством не передбачено внесення виправлень до державних актів.

Окрім того ОСОБА_1 позбавлений можливості розпорядитися своїм майном, у зв`язку з чим і звертається до суду.

У своїй позовній заяві прохає суд визнати за ним право власності на дану земельну ділянку.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 14 грудня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 було задоволено в повному обсязі.

Визнано за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , рнокпп НОМЕР_1 право власності на земельну ділянку площею 0,50 га цільове призначення для обслуговування житлового будинку та господарських будівель, ведення особистого підсобного господарства, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка була передана у приватну власність на підставі рішення Бричківської сільскої ради Полтавського району Полтавської області № 58 від 29 серпня 1995 року.

Ухвалою Полтавського районного суду Полтавської області від 31.03.2022 доповнено резолютивну частину рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 14.12.2021 р., стягнуто з Полтавської міської ради на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати по сплаті судового збору у розмірі - 1218,94 грн.

Рішення суду мотивоване доведеністю позовних вимог, із посиланням на непорушність права власності.

Короткий зміст вимог та доводів апеляційної скарги

Не погодившись із таким вирішенням спору, представник Полтавської міської ради подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції, розглянути клопотання яке міститься у відзиві на позов про застосування строків позовної давності до виниклих правовідносин та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що Полтавська міська рада не порушувала права позивача та не оспорювала його право власності на земельну ділянку, а суд першої інстанції неправильно застосував норми земельного законодавства та перебрав на себе повноваження органу місцевого самоврядування по підтвердженню права власності ОСОБА_1 на земельну ділянку.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Сторони до апеляційного суду не з`явилися. Про розгляд справи в апеляційному суді повідомлені належним чином, що підтверджується зворотнім поштовим повідомленням.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Встановлені обставини справи

Встановлено, що ОСОБА_1 відповідно до рішення Бричківської сільської ради Полтавського району Полтавської області № 58 від 29 серпня 1995 року про приватизацію присадибних ділянок, отримав у власність земельну ділянку загальною площею 0,50 га на території Бричківської сільської ради для обслуговування житлового будинку та господарських будівель, ведення особистого підсобного господарства (а.с.10).

На підставі рішення Бричківської сільської ради Полтавського району Полтавської області № 58 від 29 серпня 1995 року позивач отримав Державний акт на право приватної власності на землю серії ПЛ, однак в Акті відсутній підпис голови та відтиск печатки Бричківської сільської ради (а.с.12).

У 1998 році Полтавським філіалом Інституту землеустрою Української академії аграрних наук виготовлено технічний звіт по встановленню в натурі меж земельної ділянки, переданої у приватну власність ОСОБА_2 (а.с. 15-21).

Застосування норм права, що регулюють спірні правовідносини

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ст.. 4 ЦПК України).

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відтак зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або ос порене право чи цивільний інтерес.

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспорені або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, лише порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

Наведені положення не дозволяють скаржитися щодо законодавства або певних обставин абстрактно, лише тому, що заявники вважають начебто певні положення норм законодавства впливають на їх правове становище.

Не поширюють свою дію ці положення й на правові ситуації, що вимагають певних юрисдикційних (можливо-позасудових) форм захисту від стверджувальних порушень прав чи інтересів.

Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Вказаною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення /захисту в обраний спосіб.

Відповідно до ст.. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст.. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

З урахуванням цих норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів втрати документа, що засвідчує його право власності, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відтак суд повинен установити чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або ос порені права, свободи чи інтереси цих осіб, ї залежно від установленого - вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Як неодноразово звертав увагу Верховний Суд, відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

У постанові ВП ВС від 02.02.2021 № 925/642/19 зроблені такі висновки: порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обгрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа,так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23).

Суб`єктивне право на земельну ділянку виникає і реалізується на підставах і в порядку, визначених Конституцією України, Земельним Кодексом України та іншими законами України, що регулюють земельні відносини.

Відповідно до ст.. 12 Земельного кодексу України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.

У відповідності до частини 1 статті 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Частиною 6 статті 118 Земельного кодексу України передбачено, що громадяни зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства).

Згідно із частиною 7 вказаної статті відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Передача земельних ділянок в користування передбачає проходження певної процедури з виготовлення проекту землеустрою (або технічної документації у разі надання у користування земельної ділянки, межі якої встановлені в натурі (на місцевості), без змін її цільового призначення), його погодження компетентними органами тощо, що в подальшому є підставою для прийняття відповідного рішення органом місцевого самоврядування з цього питання (стаття 123 ЗК України).

Особа зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки.

Водночас, згідно із приписами статті 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. При цьому документи, що посвідчують право на земельну ділянку, визначені у статті 126 ЗК України.

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

Згідно п.2 ч.1ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п.п. 3,4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно ч.ч. 1,2 ст. 118 Земельного кодексу України, громадянин зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги, скасування рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 14 грудня 2021 року та ухвалення нового рішення, про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 до Полтавської міської ради про визнання права власності на земельну ділянку.

Разом із тим суд першої інстанції на порушення норм матеріального права під час винесення судового рішення не врахував, що позивач не звертався до органу місцевого самоврядування з клопотанням про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та зміну її цільового призначення, та жодних рішень органом місцевого самоврядування з цього приводу не приймалося.

Статтею 6 Конституції України визначено, що державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову.

Суд не може вирішувати питання, віднесені до компетенції органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, зокрема, про передачу земельних ділянок у постійне користування, оренду, укладення чи поновлення договору оренди земельної ділянки, зміну цільового призначення землі.

Тобто суди не можуть підміняти інші органи влади та зобов`язувати уповноважений орган приймати рішення визначеного судом змісту.

Отже, рішення місцевого суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову у повному обсязі.

Щодо судових витрат

За правилами частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл витрат.

Оскільки апеляційну скаргу задоволено, суд апеляційної інстанції здійснює розподіл судових витрат.

У постанові Верховного Суду від 03 червня 2020 року по справі № 552/856/18 висловлена правова позиція, відповідно до якої Пленум Верховного Суду України у пункті 20 постанови від 18 грудня 2009 року № 4 «Про судове рішення у цивільній справі» роз`яснив, що у разі скасування рішення у справі ухвалене додаткове рішення втрачає силу.

Враховуючи, що колегія суддів дійшла до висновку про скасування рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 14 грудня 2021 року, то, відповідно, додаткове рішення суду першої інстанції від 02 березня 2022 про відшкодування судових витрат по сплаті судового збору та по витратам на правову (правничу) допомогу, також не підлягає виконанню, адже є таким, що втратило законну силу.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Полтавської міської ради судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі - 1821,41 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 374, п.3,ч.1,ст..376, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Полтавської міської ради - задовольнити.

Рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 14 грудня 2021 року - скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Полтавської міської ради про визнання права власності на земельну ділянку - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Полтавської міської ради судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі - 1821,41 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 30 березня 2023 року.

Головуючий О.О. Панченко

Судді В.П. Пікуль

П.С. Абрамов