Номер провадження: 22-ц/813/3651/23
Головуючий у першій інстанції Ільченко Н.А.
Доповідач Князюк О. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.03.2023 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справи Одеського апеляційного суду у складі:

Головуючого судді: Князюка О.В.

Суддів: Погорєлової С.О., Заїкіна А.П.,

за участю секретаря судового засідання: Дерезюк В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою АТ "Сенс Банк" на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 28 березня 2014 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання будинку об`єктом права спільної сумісної власності членів сім`ї та визнання права власності на частку у спільному майні,-

ВСТАНОВИЛА:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2013 року ОСОБА_1 звернулася до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в якому з урахуванням уточнених позовних вимог, просила суд визнати за нею та відповідачами спільною сумісною власністю житловий будинок, загальною площею 327,6 кв. м, жилою площею 77,6 кв. м, розташованого на земельній ділянці площею 561 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 й визнати за нею право власності на 1/2 частину вказаного житлового будинку.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що вищевказаний житловий будинок було збудовано на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 , яка була придбана її батьками відповідачами, та було видано державний акт на право власності на земельну ділянку на відповідача ОСОБА_2 . На вказаній земельній ділянці за рахунок її грошових коштів в сумі 100 000,00 доларів США, які були подаровані їй дідусем та бабусею ОСОБА_4 і ОСОБА_5 , було збудовано вказаний житловий будинок.

Позивач вказувала, що подаровані їй дідусем та бабусею грошові кошти в сумі 100 000,00 доларів США були використані в процесі будівництва спірного житлового будинку на підставі домовленості між нею та її батьками ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , але, незважаючи на це, оформлення права власності на 1/2 частину житлового будинку на її ім`я виявилось неможливим у зв`язку з тим, що єдиним власником земельної ділянки, на якій розташований житловий будинок, є ОСОБА_2 . Проте домовленість була, що оформлення житлового будинку буде здійснено за ними всіма, чим порушені її права.

З урахуванням викладеного, ОСОБА_1 просила суд її позов задовольнити.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 28 березня 2014 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано житловий будинок, загальною площею 327,6 кв. м, житловою площею 77,6 кв. м, розташованого на земельній ділянці площею 561, кв. м за адресою: АДРЕСА_1 об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку, загальною площею 327,6 кв. м, житловою площею 77,6 кв. м, розташованого на земельній ділянці площею 561 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 .

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погоджуючись із рішенням суду 30.06.2021 року АТ «Сенс Банк» подано апеляційну скаргу, відповідно до вимог якої, просить суд скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 28 березня 2014 року та ухвали нове рішення, яким в задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання будинку об`єктом права спільної сумісної власності членів сім`ї та визнання права власності на частку у спільному майні відмовити в повному обсязі.

Узагальнені доводи особи, що подала апеляційну скаргу та узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

АТ «Сенс Банк» зазначає, що є правонаступником по всім правам та обов`язкам АТ «Укрсоцбанк», тому повідомляє, що з попереднім кредитором був укладений договір кредиту та іпотеки, вважає, що викладеною справою зачіпляються права та обов`язки Банку.

29.03.2006 року між АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 укладений договір кредиту №°2006/24-24/039.

Пунктом 1.3. в якості забезпечення Позичальником виконання своїх зобов`язань щодо погашення Кредиту, сплати процентів, можливих штрафних санкцій, а також інших витрат на здійснення забезпеченої іпотекою вимоги, Кредитор укладає з Позичальником:

1.3.1 у день укладання цього Договору - Іпотечний договір іпотеки земельної ділянки площею 0,0561 га, розташований за адресо: АДРЕСА_1 за цільовим призначенням - для індивідуального дачного будівництва, заставною вартістю 1000 000 000, 00 ( один мільйон) гривень, зо еквівалентно сумі в розмірі 164 869,42 (сто шістдесят три тисячі вісімсот шістдесят дев`ять) євро 42 центи за офіційним курсом НБУ на день укладання цього договору Іпотечний договір підлягає нотаріальному посвідченню, обтяження нерухомого майна іпотекою - реєстрації в Державному реєстрі іпотек у встановленому порядку, а на відчуження нерухомого майна нотаріусом накладається заборона.

1.3.2. у день укладання цього договору з Позичальником та Поручителем ОСОБА_3 трьохсторонній договір поруки на суму кредиту, відсотків за його використання та можливих штрафних санкцій.

Пунктом 1.1 Іпотекодавець передає в іпотеку Іпотекодержателю у якості забезпечення виконання Іпотекодавцем зобов`язань за Договором кредиту №2006/24-24/039 від 29.03.2006 року, укладеним між Іпотекодержателем та Іпотекодавцем, надалі за текстом «основне зобов`язання», наступне нерухоме майно: земельну ділянку, площею 0,0561 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить Іпотекодавцю на праві приватної власності на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку (№465931), виданого ОМР 16.12.2002 року на підставі договору купівлі - продажу від 22.10.2002 року посвідченого Іллічовою Н.А. приватним нотаріусом ОМНО, за реєстровим номером 17158 та зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право приватної власності на землю за №0432/7542, надалі за текстом - «Предмет іпотеки».

Пункт 1.1. кредитного договору кредитор надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 100 000,00 (сто тисяч євро) зі сплатою 10,5 %, тощо.

На сьогоднішній день у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців наявний запис, згідно з яким АТ "Альфа-Банк" є новим правнонаступником ПАТ "Укрсоцбанк".

Таким чином, по справі № 522/23652/13-ц, визнано право власності на споруду, яка розташована на земельній ділянці, яка передана в іпотеку, без врахування інтересів банку як іпотекодержателя, без залучення до розгляду у якості третьої сторони.

Щодо не залучення Банку у якості третьої особи апелянт зазначає наступне.

Спірним рішенням визнано право власності на будинок за ОСОБА_1 , яка не є стороною кредитних правовідносин по кредитному договору №2006/24-24/039 та договору іпотеки від 29.03.2006 року. Будівля на яку визнано право власності розташоване на земельній ділянці, яка є іпотечним майном. Додатково Бан зазначає, що за кредитним договором рахується заборгованість.

Враховуючи, що земля та розташована на ній будівля не може бути відокремлена один від одного без порушення права власності хоча б однієї із сторін (власників), а АТ «Альфа-Банк» (переіменовано на АТ "Сенс Банк") є іпотекодержателем (правонаступником АТ «Укрсоцбанк»), та у зв`язку із необхідністю реалізації свого права як іпотекодержателя щодо можливості задовільнити свої вимоги за рахунок іпотечного майна ускладняться наявністю спірного рішення, яким визнано право власності на будівлю, яка розташована на земельній ділянці переданій в іпотеку.

Апелянт вважає, що сам по собі факт не залучення особи, до участі у справі, яка стосується його прав та обов`язків, є окремого підставою для скасування такого рішення.

АТ «Сенс Банк» посилається на висновок Верховного суду, та просить застосувати його як аналогію, що незалучення Банку до участі у справі, є головною підставою для скасування рішення суду першої інстанції, із врахуванням того, що будівля на яке визнано право власності розташовано на земельній ділянці, яка знаходиться в іпотеці Банку. (Постанові Верховного суду від 26.06.2019 року справа №521/17712/15-ц).

Хоча у поточному процесі відбувається розподіл майна, АТ «Сенс Банк» зауважує про наявність заборгованості по кредитному договору (посилання на рішення суду 522/17314/16-ц), а поточні дії щодо визнання нового власника на будинок розташований на земельній ділянці передану в іпотеку, є інструментом та спробою уникнення/ ускладнення звернення стягнення на майно.

Щодо наявності процесу по спразі №8522/17314/16-1 банк вказує наступне.

13 вересня 2016 року позивач звернувся до Приморського районного суду м. Одеси із позовною заявою, в якій просив суд звернути стягнення на предмет іпотеки - земельну ділянку з усіма спорудами, які знаходяться на й території, загальною площею 0,0561 гектарів, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_2 на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 22 жовтня 2002 року в рахунок часткового погашення заборгованості ОСОБА_2 за Договором кредиту №2006/24-24/039 від 29.03.2006 року в розмірі 185110,56 євро, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження.

25 травня 2017 року заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси позовні вимоги ПАТ «Укрсодбанк» було вирішено задовольнити в повному обсязі, звернути стягнення на предмет іпотеки - земельну ділянку з усіма спорудами, яка знаходиться на її території, загальною площею 0,0561 га, розташована за адресою: АДРЕСА_1 та належить ОСОБА_2 , на праві приватної власності.

30 червня 2017 року представник звернувся до суду із заявою про перегляд заочного рішення, зазначаючи при цьому, що оскаржуване рішення було ухвалено із порушенням норм матеріального та процесуального права, без врахування обставин, що мають значення для вирішення справи по суті.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 26 липня 2017 року заяву ОСОБА_1 , про перегляд заочного рішення вирішено залишити без задоволення.

19.06.2019 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 - задоволено частково.

Заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 25 травня 2017 року - скасовано.

В задоволенні позовних вимог - відмовлено.

Підсумовуючи викладене, наявність оскаржуваного рішення, про визнання права власності на майно, є однією з підстав відмови у позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки , наявність зареєстрованого права власності на будинок () перешкоджає бачку звернутись в позасудовому порядку щодо задоволення вимог за рахунок предмета іпотеки, п порушення умов договору іпотеки, а факт та наслідки незалучення особи до участі у справі (в нашому випадку Банку), вбачаються в Постанові Одеського апеляційного суду від 19.06.2019 року.

Крім того, апелянт звертає увагу суду на недоведеність позовних вимог, а також на той факт, що об`єкт на який судом визнано права власності за позивачем не введено в експлуатацію.

Підсумовуючи наведене АТ "Сенс Банк" зазначає, що оскаржуване судове рішення прийнято без залучення Банку як третьої особи (іпотекодержателя землі) та визнано право власності на будівлю в супереч діючого законодавства, без отримання дозвільних документів та вводу в експлуатації, державної реєстрації.

Відзиву на апеляційну скаргу до суду не надходило.

Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 12.09.2022 року відкрито апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою АТ "Альфа Банк" на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 28 березня 2014 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання будинку об`єктом права спільної сумісної власності членів сім`ї та визнання права власності на частку у спільному майні.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 12.09.2022 року вказану цивільну справу було призначено до розгляду 30 березня 2023 року на 11 годину 00 хвилин в приміщенні Одеського апеляційного суду.

29.03.2023 року представником АТ "Сенс Банк" - Борщенко Костянтином Юрійовичем було подано заяву про розгляд справи за відсутності апелянта, та надано пояснення та докази щодо зміни найменування АТ "Альфа-Банк на АТ "Сенс Банк".

30.03.2023 року представник ОСОБА_1 адвокатом Досковським В.Г. подано до суду клопотання про закриття провадження у справі з огляду на те, що права та обов`язки банку жодним чином не було порушено, оскільки предметом розгляду справи був житловий будинок, а згідно договору іпотеки від 29.03.2006 року, укладеного між АКБСР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 , предметом іпотеки є земельна ділянка. Земельна ділянка та житловий будинок є окремими об`єктами права власності.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, причини неявки суду не повідомили, про лату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Апеляційний суд розглядає цивільні справи, які не віднесені до справ, зазначених у ч. ч. 1, 2 ст. 369 ЦПК України, у відсутності учасників справи та осіб, які не залучалися до участі у справі судом першої інстанції, за наявності відомостей про їх повідомлення про дату, час і місце розгляду справи. У разі відсутності таких даних, а також у разі подання заяви (заяв) про бажання прийняти участь у справі особисто, суд відкладає судове засідання на іншу дату.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у її якнайшвидшому розгляді, усвідомленість учасників справи про розгляд справи, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, наявності у справі достатніх матеріалів для її розгляду по суті, колегія суддів ухвалила справу розглянути за відсутності вищевказаною явкою сторін.

Сторони до судового засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи належним чином повідомлялись.

Апеляційний суд розглядає цивільні справи, які не віднесені до справ, зазначених у ч. ч. 1, 2 ст. 369 ЦПК України, у відсутності учасників справи та осіб, які не залучалися до участі у справі судом першої інстанції, за наявності відомостей про їх повідомлення про дату, час і місце розгляду справи. У разі відсутності таких даних, а також у разі подання заяви (заяв) про бажання прийняти участь у справі особисто, суд відкладає судове засідання на іншу дату.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у її якнайшвидшому розгляді, усвідомленість учасників справи про розгляд справи, а також створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, наявності у справі достатніх матеріалів для її розгляду по суті, колегія суддів ухвалила справу розглянути за відсутності її учасників.

Мотивувальна частина

Застосовані норми права та висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, перевіривши матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційне провадження підлягає закриттю на підставі наступного.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини.

Цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (частина перша статті 1 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 17 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право, зокрема, на апеляційний перегляд справи.

У частині першій статті 352 ЦПК України визначено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Вказана стаття визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення і які поділяються на дві групи учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків.

На відміну від оскарження судового рішення учасниками справи, особа, яка не брала участі у справі, має довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності таких критеріїв: вирішення судом питання про її право, інтерес, обов`язок, і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним. Разом із тим, судове рішення, оскаржуване особою, яка не брала участі у справі, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та ухвалення рішення судом першої інстанції є заявник, або в рішенні міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах, або рішення впливає на права та обов`язки такої особи.

Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) зазначено, що аналіз частини першої статті 352 ЦПК України дозволяє зробити висновок, що ця норма визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення і які поділяються на дві групи учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків.

При цьому судове рішення, оскаржуване не залученою особою, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є скаржник, або міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах. Рішення є таким, що прийняте про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов`язки таких осіб. У такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що витікають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків.

Суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, подану особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося (пункт 3 частини першої статті 362 ЦПК України).

Перевіряючи доводи АТ «Сенс Банк» щодо того, чи порушено його права оскаржуваним рішенням суду першої інстанції, яким визнано, апеляційний суд дійшов висновку, що права АТ «Сенс Банк» вказаним рішенням не порушені.

Так, з матеріалів справи вбачається, що предметом розгляду є визнання за позивачкою та відповідачами спільною сумісною власністю житловий будинок, загальною площею 327,6 кв. м, жилою площею 77,6 кв. м, розташованого на земельній ділянці площею 561 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 й визнати за нею право власності на 1/2 частину вказаного житлового будинку.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що вищевказаний житловий будинок було збудовано на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 , яка була придбана її батьками відповідачами, та було видано державний акт на право власності на земельну ділянку на відповідача ОСОБА_2 . На вказаній земельній ділянці за рахунок її грошових коштів в сумі 100 000,00 доларів США, які були подаровані їй дідусем та бабусею ОСОБА_4 і ОСОБА_5 , було збудовано вказаний житловий будинок.

Апелянт зазначає, що 29.03.2006 року між АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 укладений договір кредиту №°2006/24-24/039.

Пунктом 1.3. В якості забезпечення Позичальником виконання своїх зобов`язань щодо погашення Кредиту, сплати процентів, можливих штрафних санкцій, а також інших витрат на здійснення забезпеченої іпотекою вимоги, Кредитор укладає з Позичальником :

1.3.1 у день укладання цього Договору - Іпотечний договір іпотеки земельної ділянки площею 0,0561 га, розташований за адресою: АДРЕСА_1 за цільовим призначенням - для індивідуального дачного будівництва, заставною вартістю 1000 000 000, 00 (один мільйон) гривень, зо еквівалентно сумі в розмірі 164 869,42 (сто шістдесят три тисячі вісімсот шістдесят дев`ять) євро 42 центи за офіційним курсом НБУ на день укладання цього договору Іпотечний договір підлягає нотаріальному посвідченню, обтяження нерухомого майна іпотекою - реєстрації в Державному реєстрі іпотек у встановленому порядку, а на відчуження нерухомого майна нотаріусом накладається заборона.

1.3.2. у день укладання цього договору з Позичальником та Поручителем ОСОБА_3 трьохсторонній договір поруки на суму кредиту, відсотків за його використання та можливих штрафних санкцій.

Пунктом 1.1 Іпотекодавець передає в іпотеку Іпотекодержателю у якості забезпечення виконання Іпотекодавцем зобов`язань за Договором кредиту №°2006/24-24/039 від 29.03.2006 року, укладеним між Іпотекодержателем та Іпотекодавцем ,надалі за текстом «основне зобов`язання», наступне нерухоме майно : земельну ділянку, площею 0,0561 га, яка розташована за адресою : АДРЕСА_1 , яка належить Іпотекодавцю на праві приватної власності на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку (PI №465931), виданого ОМР 16.12.2002 року на підставі договору купівлі - продажу від 22.10.2002 року посвідченого Іллічовою Н.А. приватним нотаріусом ОМНО, за реєстровим номером 17158 та зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право приватної власності на землю за №0432/7542, надалі за текстом - «Предмет іпотеки».

З огляду на зазначене, апелянт вказує, що таким чином, по справі № 522/23652/13-ц, визнано право власності на споруду, яка розташована на земельній ділянці, яка передана в іпотеку, без врахування інтересів банку як іпотекодержателя, без залучення до розгляду у якості третьої сторони.

Апеляційний суд, на виконання вимог процесуального закону, відкрив апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою представника АТ «Сенс Банк», яке не брало участі у справі, належним чином дослідив доводи апеляційної скарги та встановив, що обставини щодо вирішення місцевим судом питання про права, інтереси, свободи та (або) обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, не підтвердились.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим Законом.

Частиною п`ятою статті 3 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Відповідно до статті 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Положення чинного законодавства, що регулюють правовідносини, що виникають із іпотечних зобов`язань, вказують на те, що іпотекодавець не має права розпоряджатися майном без згоди іпотекодержателя до закінчення терміну дії іпотеки.

Водночас положеннями Закону України «Про іпотеку» не заборонено володіти та користуватися переданим в іпотеку майном. У свою чергу, поділ спільного майна між подружжям, в тому числі іпотечного майна, не вважається розпорядженням ним, так як в момент його передачі в іпотеку воно вже належало подружжю на праві спільної сумісної власності в силу закону.

Вказаний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 21 грудня 2021 року у справі № 640/12604/16-ц, від 19 травня 2021 року у справі № 753/4368/13-ц, від 02 грудня 2020 року у справі № 2-4481/08, від 04 листопада 2020 року у справі № 304/260/19, від 03 червня 2020 року у справі № 201/6412/17, від 08 липня 2019 року у справі № 522/17048/15-ц.

Крім того, відповідно до правового висновку, викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 668/9978/15-ц Закон України «Про іпотеку» є спеціальним законом щодо урегулювання правовідносин з приводу іпотечного майна, а положення статті 17 Закону України «Про іпотеку» містить виключний перелік підстав припинення іпотеки, аналогічний із закріпленим у статті 593 ЦК України. Проведений аналіз норм законодавства та встановлені фактичні обставини у цій справі свідчать про відсутність підстав для припинення договору іпотеки, передбачених статтею 17 Закону України «Про іпотеку», а відтак, іпотека залишається дійсною незалежно від зміни власника майна.

Вказаний висновок підтриманий Верховним Судом у постанові від 07 квітня 2021 року у справі № 139/730/19.

У зв`язку із визнанням за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частину об`єкта незавершеного будівництва та земельної ділянки іпотека не припинилася, позивач набула статусу іпотекодавця і несе всі його обов`язки за іпотечним договором, у тому обсязі і на тих умовах, що існували на час укладання договору іпотеки, відповідно до якого ОСОБА_2 передав в іпотеку банку земельну ділянку та зобов`язався після завершення будівництва на вимогу іпотекодержателя оформити іпотеку новоствореної нерухомості окремим договором іпотеки, на забезпечення виконання кредитного договору.

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

За змістом зазначеної статті право на апеляційне оскарження мають особи, які не брали участі у справі, проте ухвалене судове рішення завдає їм шкоди, що виражається у несприятливих для них наслідках. Особи, які не брали участі у справі, мають право оскаржити в апеляційному порядку ті судові рішення, які безпосередньо встановлюють, змінюють, обмежують, або припиняють права або обов`язки цих осіб.

Тобто, особи, які не брали участь у справі, мають право оскаржити в апеляційному порядку лише ті судові рішення, які безпосередньо встановлюють, змінюють або припиняють права і обов`язки цих осіб.

Судове рішення слід вважати таким, яким вирішено питання про права та обов`язки осіб, яких не було залучено до участі у справі, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки або судження суду про права та обов`язки цих осіб або в резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов`язки цих осіб. У такому разі рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що випливають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків. Будь-який інший правовий зв`язок між скаржником і сторонами спору не є підставою для висновку про вирішення судом питань про права та обов`язки цієї особи.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільної процесуальних правовідносин та їх гарантій.

До ознак, що характеризують правосуддя, відноситься, у тому числі, здійснення правосуддя тільки у передбаченому законом порядку (процесуальна форма).

При цьому під правосуддям необхідно розуміти не лише діяльність суду щодо вирішення спору про право, але й обов`язкове дотримання процесуальної форми, в якій не просто передбачені порядок і послідовність вчинення процесуальних дій, а й відображено вимоги справедливих (належних) судових процедур.

При цьому цивільна процесуальна форма завжди обов`язково має нормативний і системний характер. По-друге, вона, по суті, передбачає «алгоритм» поведінки кожного суб`єкта при розгляді та вирішенні цивільної справи (у тому числі і суду). По-третє, становить гарантію дотримання законності, оскільки її недодержання призводить до різних негативних наслідків.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

Отже, суд апеляційної інстанції, перевіривши, що оскаржуваним рішенням права, свободи, інтереси та (або обов`язки) АТ «Сенс Банк», що є правонаступник АТ «УкрСоцбанк» як іпотекодержателя не порушені, дійшов висновку про закриття апеляційного провадження.

Схожий за змістом висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 2-4481/08, а також у постанові Верховного суду від 06.07.2022 у справі № 2-5015/10 у якій вказано, зокрема, що рішенням про визнання права власності на 1/2 частину майна подружжя права та інтереси іпотекодержателя не порушено, оскільки банк не позбавлений можливості, пред`явити позов про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Щодо доводів апелянта про те, що наявність оскаржуваного рішення про визнання права власності на майно як однієї із підстав відмови у позовних вимогам про звернення стягнення на предмет іпотеки та наявність зареєстрованого права власності на будинок як перешкоди банку звернутись в позасудовому порядку щодо задоволення вимог за рахунок предмета іпотеки є такими, що не заслуговують на увагу оскільки спростовуються висновки викладеними в даній постанові.

Таким чином, за результатами даного апеляційного перегляду, судом не встановлено наявності у АТ «Сенс Банк» інтересу, який може полягати у встановленні того, чи буде у зв`язку з прийняттям судового рішення з даної справи апелянта наділено новими правами, та чи буде покладено на нього нові обов`язки, або змінено його наявні права та/або обов`язки, а також те, наскільки участь цієї особи є важливою та чи можливе без неї правильне вирішення спору.

Виходячи із вищезазначеного, доводи апеляційної скарги щодо порушення прав апелянта ухваленим рішенням, колегією суддів не приймаються.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 362 ЦПК України, суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

Керуючись п. 3 ч. 1 ст. 362 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В :

Апеляційне провадження за апеляційною скаргою АТ "Сенс Банк" на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 28 березня 2014 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання будинку об`єктом права спільної сумісної власності членів сім`ї та визнання права власності на частку у спільному майні закрити.

Ухвалу суду апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Головуючий: О. В. Князюк

Судді: А. П. Заїкін

С.О. Погорєлова