ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 641/6557/21 Номер провадження 22-ц/814/872/23Головуючий у 1-й інстанції Боговський Д.Є. Доповідач ап. інст. Лобов О. А.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2023 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Лобов О.А.,

судді: Дорош А.І., Триголов В.М.

розглянув в порядку письмового провадження без виклику учасників в м.Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою Комунального підприємства Харківської обласної ради «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» на рішення Комінтернівського районного суду м.Харкова від 01 грудня 2021 року (час ухвалення судового рішення з 15:06:21 год до 15:28:15 год, дата складення повного тексту рішення - 06 грудня 2021 року) у справі за позовом Комунального підприємства Харківської обласної ради «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, апеляційний суд

установив:

У серпні 2021 року КНП «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» звернулось до суду з вказаним позовом, просило стягнути з ОСОБА_1 на його користь матеріальну шкоду, завдану дорожньо-транспортною пригодою, в розмірі 27 677,04 грн, відшкодувати судові витрати.

Заявлені вимоги мотивовані тим, що 26.08.2020 сталась ДТП, в результаті якої були пошкоджені транспортні засоби, в тому числі транспортний засіб, що належить позивачу, за кермом якого перебував відповідач і який судовим рішенням визнаний винним у даній ДТП.

Матеріальну шкоду, визначену звітом про оцінку, має відшкодувати у повному обсязі відповідач на підставі ст.1166 ЦК України

Рішенням Комінтернівського районного суду м.Харкова від 01 грудня 2021 року відмовлено за недоведеністю в задоволенні позовних вимог КНП Харківської обласної ради «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф».

Стягнуто з КНП Харківської обласної ради «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» на користь ОСОБА_1 витрати на правничу в розмірі 6 000 грн.

В апеляційній скарзі КНП Харківської обласної ради «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф», посилаючись на порушення судом норм процесуального і матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначено, що суд першої інстанції, визнавши доведеним як факт завдання шкоди з вини відповідача, так і розмір завданої шкоди, безпідставно відмовив у відновленні порушеного права позивача, пославшись на те, що позивачем не було доведено на підставі норми якого матеріального права необхідно здійснити таке відшкодування.

Суд не взяв до уваги, що позивач позбавлений можливості надати довідку про доходи відповідача за час роботи до його звільнення для розрахунку середнього заробітку, так як відповідач тривалий час перебував у відпустці без збереження заробітної плати на період дії карантину.

Крім того, зазначено, що заявлена вимога про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу не підлягає задоволенню або витрати мають бути зменшені, оскільки сторона повинна подати обґрунтовану заяву, тоді як представник позивача дізнався про наявність клопотання лише в судовому засіданні 01.12.2021 і отримав його копію 06.12.2021, тобто фактично був позбавлений можливості надати свої заперечення щодо клопотання.

Звертається увага, що відповідачем не надано попереднього розрахунку судових витрат, а у договорі визначена фіксована сума за правову допомогу, однак чи дійсно ці послуги надавались і чи дійсно надані не встановлено. Єдина послуга, яка була надана представником відповідача - це підготування та надання відзиву на позовну заяву, однак відзив на позов подано 04.11.2021, ще до укладення сторонами додаткової угоди та визначення розміру гонорару адвоката. Представництво інтересів в суді також не знайшло свого підтвердження, оскільки 09.11.2021 проведено судове засідання до укладання додаткової угоди та визначення гонорару і тривалість його склала 5 хвилин та 01.12.2021 (вже після підписання акту виконаних робіт 22.11.2021) тривалість, якого склала 1 годину та 5 хвилин разом з перебування судді у нарадчій кімнаті. Отже після визначення сторонами розміру гонорару 10.11.2021 та підписанням акту виконаних робіт 22.11.2021 жодні послуги представником відповідача не надавались.

Відзив на апеляційну скаргу судом не отриманий.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених в суді першої інстанції, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь в справі, дійшла висновку, що апеляційну скаргу на рішення суду по суті спору слід залишити без задоволення з таких підстав:

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374, ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 26 серпня 2020 року о 12:00 год в районі будинку № 1/1 по майдану Захисників України в м.Харкові сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля швидкої та невідкладної допомоги «PEUGEOT BOXER», д.н. НОМЕР_1 , під керування водія ОСОБА_1 , власник КНП «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф», та водія автомобіля «Оpel lnsignia», д.н. НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_2 . Внаслідок зіткнення транспортні засоби отримали механічні пошкодження.

Постановою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 17.11.2020 у справі № 641/7627/20 водія ОСОБА_1 визнано винним у ДТП, притягнуто до адміністративної відповідальності за ст.124 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу (а.с.7).

Згідно звіту № 423/2020 про оцінку транспортного засобу, складеного 30.09.2020 СОД - ФОП ОСОБА_3 , матеріальний збиток, завданий власникові автомобіля «PEUGEOT BOXER», д.н. НОМЕР_1 , в результаті його пошкодження при ДТП станом на 26.08.2020 без урахування величини втрати товарної вартості складає 27 677,04 грн (а.с.12-16).

На момент ДТП водій ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах із КНП «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф», а саме згідно наказу № 503-к від 19.04.2014 ОСОБА_1 прийнятий на посаду водія швидкої та невідкладної медичної допомоги з 19.08.2014, а наказом № 100-к від 26.02.2021 звільнений 26.02.2021 за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України (а.с.33-34).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що при розгляді спору по суті необхідно застосовувати саме норми трудового законодавства, які регулюють відповідальність працівника перед роботодавцем, а вимоги глави 82 ЦК України, а саме ст.ст. 1166, 1172, 1187 та/або ст. 1191 ЦК України, мають застосовуватися лише при визначенні розміру шкоди та порядку покриття її працівником наряду із положеннями ст.ст. 135-3, 136 КЗпП України.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, апеляційний суд, керується такими міркуваннями.

Статтею 1166 ЦК України встановлено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно зі статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

За змістом частин першої, другої та четвертої статті 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. На працівників не може бути покладена відповідальність за шкоду, яка відноситься до категорії нормального виробничо-господарського ризику.

У статті 131 КЗпП України зазначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний створити працівникам умови, необхідні для нормальної роботи, і забезпечення повного збереження дорученого їм майна. Працівники зобов`язані бережливо ставитися до майна підприємства, установи, організації і вживати заходів до запобігання шкоді.

Відповідно до статті 132 КЗпП України за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку.

Стаття 134 КЗпП України передбачає випадки, за наявності яких, відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації.

Зокрема пункт 1 цієї статті зазначає, що між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей.

Згідно з Переліком посад і робіт, які заміщуються або виконуються робітниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, які були передані їм для зберігання, обробки, продажу, перевезення або застосування в процесі виробництва, затвердженим постановою Державного комітету Союзу Радянських Соціалістичних Республік по праці та соціальних питанням та ВЦРПС від 28 грудня 1977 року № 447/24, посада водія не входить до цього Переліку.

У листі Міністерства праці та соціальної політики України від 27 травня

2008 року № 146/06/186-88 зазначено, що наявність посади або роботи в Переліку посад і робіт, які заміщаються або виконуються робітниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, які були передані їм для збереження, обробки, продажу (відпуску), перевезення або застосування в процесі виробництва, не дає підстави для укладення договору про повну матеріальну відповідальність, якщо у змісті трудової функції працівника відсутні перелічені обов`язки.

Однак такі трудові функції не передбачають таких дій як незабезпечення збереження цінностей, які були передані працівнику для збереження, обробки, продажу (відпуску), перевезення або застосування в процесі виробництва, оскільки однією з умов укладення договору про повну матеріальну відповідальність є виконання працівником роботи, безпосередньо пов`язаної зі зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва цінностей.

Відповідно до пункту 7 частини першої статті 134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли шкоди завдано не при виконанні трудових обов`язків.

Підставою настання матеріальної відповідальності працівників є трудове майнове правопорушення, тобто невиконання або неналежне виконання працівником покладених на нього трудових обов`язків, в результаті чого підприємству, установі чи організації була завдана майнова шкода.

Трудові обов`язки працівника визначаються законодавством, трудовим договором, посадовою інструкцією, наказами керівника тощо.

Таким чином, до працівника може бути пред`явлений позов підприємством, установою, організацією про відшкодування шкоди у повному розмірі у випадку, коли працівник завдав таку шкоду підприємству не при виконанні ним трудових обов`язків.

Виходячи з наведеного особа, яка виконує трудові обов`язки водія транспортного засобу, несе обмежену матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, зокрема, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася при виконанні трудових обов`язків, а саме у розмірі не більше свого середнього місячного заробітку.

Таким чином, суд першої інстанції правильно визначився із характером спірних правовідносин (ст.130 135-1 КЗпП України) і зробив обґрунтований висновок, що відповідач у межах спірних правовідносин має відповідати за шкоду, заподіяну підприємству, виключно у межах свого середньомісячного заробітку.

Згідно ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст.82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд установлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги й заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи й підлягають установленню при ухваленні судового рішення (чч.1, 2 ст.77 ЦПК України ).

Згідно зі ст.80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Позивач не надав суду доказів, які б підтверджували існування обставин, за яких згідно трудового законодавства відповідач має нести повну матеріальну відповідальність за завдану шкоду.

Позивач також не надав суду доказів про середньомісячний заробіток відповідача, що позбавило суд першої інстанції задовольнити позов частково стягнути із відповідача у рахунок відшкодування завданої шкоди кошти у розмірі його середньомісячного заробітку.

Доводи апеляційної скарги про неможливість надати таку довідку є неспроможними, оскільки відповідно до ст.138 КЗпП України для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених ст.130 цього Кодексу.

Такі висновки узгоджуються із висновками щодо застосування норми права у спірних правовідносинах, викладеними у постановах Верховного Суду від 29 січня 2018 року (справа № 743/1641/15-ц) від 29 жовтня 2020 року (справа № 264/2076/17).

З огляду на встановлене, слід визнати, що суд першої інстанції дотримався вимог процесуального закону та у відповідності до приписів ст.89 ЦПК України дав належну оцінку встановленим обставинам та поданим доказам і у відповідності до вимог ч.4 ст.265 ЦПК України у своєму рішенні надав вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги щодо відшкодування відповідачу витрат, понесених на оплату правничої допомоги, апеляційний суд визнає їх частково обґрунтованими.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Сталою судовою практикою Верховного Суду сформована правова позиція про те, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 13 червня 2018 року (справа № 757/47925/15-ц), від 20 червня 2018 року (справа № 127/1284/14-ц), від 27 червня 2018 року (справа №554/9348/15-ц), від 25 липня 2018 року (справа № 522/4198/17-ц), від 15 квітня 2020 року (справа № 199/3939/18-ц), від 09 червня 2020 року (справа № 466/9758/16-ц).

У підтвердження витрат на правничу допомогу суду надано: копію договору про надання правової допомоги № Б/Н від 02.11.2021 укладеного між АБ «Бігдан Олексій» та ОСОБА_1 (а.с.75); копію додатку від 10.11.2021 до договору № Б/Н від 02.11.2021; копію акту від 22.11.2021 виконаних робіт за договором про надання правової допомоги б/н від 02.11.2021; копію ордеру № 1074238 від 03.11.2021 (а.с.58).

Отже, на підтвердження витрат на правничу допомогу ОСОБА_1 надані відповідні та належні докази.

Доводи апеляційної скарги щодо дат підписання додатку до договору та акту виконаних робіт після складання відзиву є необґрунтованими, оскільки договір про надання правової допомоги укладено 02.11.2021, ордер на надання правничої допомоги ОСОБА_1 видано, а відзив на позовну заяву датовано 04.11.2021.

Разом з тим, слід зазначити, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критеріїв реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), і розумності їх розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану сторін.

Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У рішеннях від 12 жовтня 2006 р. у справі «Двойних проти України», від 10 грудня 2009 р. у справі «Гімайдуліна і інші проти України», від 23 січня 2014 р. у справі «East/West Alliance Limited проти України», від 26 лютого 2015 р. у справі «Баришевський проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 р. у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно акту виконаних робіт за договором про надання правової допомоги б/н від 02.11.2021 АБ «Бігдан Олексій» та ОСОБА_1 погодили гонорар адвоката у розмірі 6 000 грн.(а.с.77)

З вказаного акту вбачається що кошти необхідно сплатити за послуги надані адвокатом: збір та правовий аналіз інформації, документів та матеріалів, надання консультацій та висновків, з питань вирішення спору, визначеного п.1.1 Договору; складання подання відзиву на позов; представництво клієнта під час розгляду справи місцевим судом.

Однак виходячи з розумності розміру витрат на професійну правничу (правову) допомогу слід звернути увагу на те, що судова практика за спорами такої категорії є сталою та сформована правова позиція, а тому збір та правовий аналіз інформації, документів та матеріалів, надання консультацій та висновків, з питань вирішення спору, визначеного п.1.1 Договору та складання подання відзиву на позов для професійного досвідченого адвоката не становить надмірної складності та не потребує розробок стратегій та не займає багато часу.

Відтак, апеляційний суд приходить до переконання, що витрати на правничу допомогу у розмірі 6 000 грн не є розумними, у зв`язку з чим підлягають зменшенню з 6 000 грн до 3 000 гривень.

Враховуючи встановлене, конкретні обставини справи і характер спірних правовідносин, апеляційний суд вважає, що інші доводи апеляційної скарги не є істотними та такими, що потребують детального аналізу задля забезпечення вимог п.1 ст.6 Європейської конвенції з прав людини і основоположних свобод (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

На підставі зазначеного рішення суду в частині відмови у стягненні з ОСОБА_1 на користь КНП «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» матеріальної шкоди, завданої внаслідок ДТП 26.08.2020, в розмірі 27 677,04 грн. та відшкодування судових витрат слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Рішення суду в частині стягнення з КНП Харківської обласної ради «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» на користь ОСОБА_1 витрати на правничу в розмірі 6 000 грн. слід змінити, зменшивши стягуєму суму з 6 000 грн на 3 000 грн.

Оскільки апеляційну скаргу задоволено частково, відсоток задоволення апеляційної скарги точно визначити неможливо, то відповідно ст.141 ЦПК України та з врахуванням п.36 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ №10 від 17 жовтня 2014 року, КНП Харківської обласної ради «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» має право на стягнення з ОСОБА_1 3 405 / 50% = 1 702,5 грн судового збору.

Керуючись ст.367, п.1 ч.1 ст.371, ст.375, п.4 ч.1 ст.376, ст.382, ст..384 ЦПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу Комунального підприємства Харківської обласної ради «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» задовольнити частково.

Рішення Комінтернівського районного суду м.Харкова від 01 грудня 2021 року в частині відмови у стягненні з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства Харківської обласної ради «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» матеріальної шкоди, завданої внаслідок ДТП від 26.08.2020, в розмірі 27 677,04 грн залишити без змін.

Рішення Комінтернівського районного суду м.Харкова від 01 грудня 2021 року в частині стягнення з Комунального підприємства Харківської обласної ради «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» на користь ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу у розмірі 6 000 грн змінити, зменшивши стягуєму суму з 6 000 грн до 3 000 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства Харківської обласної ради «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» 1 702,50 грн судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 03 квітня 2023 року.

Головуючий суддя О.А.Лобов

Судді: А.І.Дорош

В.М.Триголов