Справа № 758/4213/21
Провадження №2/524/75/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.04.2023 року Автозаводський районний суд міста Кременчука в складі: головуючого - судді Нестеренка С.Г., за участі: - секретаря судового засідання Бельченко Н.Л., - представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , - представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 , розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Кременчук Полтавської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики, -

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2021 року до Подільського районного суду м. Києва звернулася ОСОБА_1 із позовною заявою до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики.

На обґрунтування позову позивач вказувала, що 02 липня 2012 року між нею та ОСОБА_3 було укладено договір позики за яким вона передала останньому грошові кошти на загальну суму 83 750,00 доларів США під 6,5% річних, строком користування по 02 липня 2013 року. На даний час грошові кошти повернуті відповідачем частково і залишок боргу складає 73 605,50 доларів США. Останній платіж було здійснено 04 травня 2018 року.

Просила стягнути з відповідача да її користь борг за договором позики у розмірі 56 428,74 доларів США та 6,5 річних від простроченої суми в розмірі 17 176,76 доларів США (т. 1 а.с. 1-4).

Одночасно із позовною заявою позивачем було подано заяву про вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно та грошові кошти відповідача.

Ухвалою судді Подільського районного суду м. Києва позовну заяву ОСОБА_1 та заяву про забезпечення позову було передано за підсудністю до Автозаводського районного суду м. Кременчука за зареєстрованим місцем проживання відповідача (т. 1 а.с. 18-19).

Протоколами автоматизованого розподілу судових справ між суддями від 21.09.2021 року (т. 1 а.с. 24-25) головуючим суддею було визначено суддю Вінтоняк Н.Д.

Ухвалою судді Вінтоняк Н.В. від 22 вересня 2021 року позовну заяву ОСОБА_1 та її заяву про забезпечення позову було залишено без руху (т. 1 а.с. 28-29).

08 жовтня 2021 року до суду від позивача ОСОБА_1 надійшла заява про зменшення позовних вимог (а.с. 36-41). Позивач просила остаточно стягнути з відповідача на її користь заборгованість за договором позики на загальну суму 68 722,22 долари США, із яких: - 37 539,47и доларів США залишок боргу; - 31 182,75 доларів США відсотки, що виникли за період з 03.07.2012 року по 31.07.2021 року.

Ухвалою судді Автозаводського районного суду м. Кременчука Вінтоняк Н.Д. від 22 жовтня 2021 року відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження (т. 1 а.с. 56).

09 листопада 2021 року представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_5 звернулася повторно до суду із заявою про забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно відповідача (т. 1 а.с. 63-66).

Ухвалою судді Вінтоняк Н.Д. від 10 листопада 2021 року у задоволенні заяви було відмовлено (т. 1 а.с. 78-79).

23 листопада 2021 року до суду надійшов відзив відповідача ОСОБА_3 на позовну заяву. Відповідач зазначав, що розмір відсотків за договором не передбачений самим договором, а міститься в примітках до договору, таким чином дана вимога є неправомірною. Вказав на пропуск позивачем строку позовної давності, який минув для позивача 04.05.2021 року, а до суду позивач звернулася лише 21.09.2021 року. Просив застосувати строк позовної давності та відмовити позивачу у задоволенні позові у повному обсязі (т. 1 а.с. 82-84).

17 січня 2021 року до суду представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_5 подала клопотання про витребування доказів (т. 1 а.с. 91).

Ухвалою суду від 17 січня 2022 року (головуючий суддя Вінтоняк Н.Д.) було витребувано докази від АТ «Державний ощадний банк України» Філія - Головне управління по місту Києву та Київській області (т. 1 а.с. 96).

19 січня 2022 року представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_5 втретє звернулася до суду із заявою про забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно відповідача (т. 1 а.с. 101-102).

Ухвалою суду від 20 січня 2022 року (головуючий суддя Вінтоняк Н.Д.) було частково задоволено заяву про забезпечення позову. Накладено арешт на земельну ділянку площею 2га., що належить відповідачу на праві власності (т. 1 а.с. 113-114).

Розпорядженням керівника апарату Автозаводського районного суду м. Кременчука від 14 квітня 2022 року було здійснено повторний автоматичний розподіл судової справи. Згідно протоколу повторного автоматичного розподілу судової справи головуючим-суддею було визначено Нестеренка С.Г. (т. 1 а.с. 123-124).

Ухвалою суду від 16 червня 2022 року (головуючий-суддя Нестеренко С.Г.) визнано закінченою підготовку справи до розгляду, закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду (т. 1 а.с. 144).

27 червня 2022 року до суду надійшла заява позивача ОСОБА_1 про збільшення позовних вимог. Позивач просила стягнути з відповідача на її користь заборгованість за договором позики на загальну суму 69 626,27 доларів США, з яких: - 38 443,52 доларів США залишок боргу та 31 182,75 доларів США нараховані відсотки за період з 03.07.2012 року по 31.07.2021 року та судові витрати на витрати на правову допомогу (т. 1 а.с.151-153).

08 серпня 2022 року до суду від надійшли нотаріально посвідчені додаткові письмові пояснення позивача (т. 1 а.с. 164-165).

12 грудня 2022 року до суду надійшли письмові заперечення представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 щодо прийняття заяви про збільшення позовних вимог (т. 1 а.с. 185). Представник відповідача висловила свої заперечення щодо прийняття такої заяви з підстав її подачі після закриття підготовчого провадження у справі.

Ухвалою суду від 12 грудня 2022 року приєднано до матеріалів справи заяву ОСОБА_1 про збільшення позовних вимог, поданої до суду 27 червня 2022 року (т. 1 а.с. 187-188).

16 січня 2023 року до суду надійшла заява представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 про відкладення розгляду справи з метою укладення між сторонами мирової угоди (т. 1 а.с. 201).

У судовому засіданні представники позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 та ОСОБА_6 кожна окремо підтримали уточнений позов позивача, просили задовольнити.

У судовому засідання 09 лютого 2023 року відповідач ОСОБА_3 повідомив суду, що з позовом не погоджується, визнав і підтвердив, що 26 лютого 2021 року його дружина здійснила поповнення карткового рахунку АТ «Ощадбанк» ОСОБА_1 на загальну суму 25 250,00 грн. Не заперечував, що у борговій розписці наявні його почерк та підпис. У подальшому подав заяву про продовження розгляду справи за його відсутності (т. 2 а.с. 6).

Представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 підтримала відзив на позов, заперечувала щодо задоволення позову та просила врахувати факт повернення позивачу грошових коштів в сумі 25 250 грн.

У судове засідання позивач ОСОБА_1 не прибула. У поданій суду заяві просила справу розглядати без її участі та за участі її представника (т. 1 а.с. 164-165).

Суд, вислухавши пояснення представників позивача, відповідача та його представника, вивчивши матеріали справи, встановив наступне.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За вимогами п. п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Судом достовірно встановлено, що позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_3 уклали 02 липня 2012 року договір позики шляхом надання відповідачем позивачеві розписки про отримання грошових коштів.

Дана обставина постає з позовної заяви, пояснень представників позивача, відповідача та його представника, підтверджується розпискою, оригінал якої було оглянуто судом в судовому засіданні, і копія якої наявна в матеріалах справи (т. 1 а.с. 8). Відповідно до договору позики від 02 липня 2012 року відповідач взяв у позику (у борг) у позивача кошти на загальну суму 83 750 доларів США на строк до 02 липня 2013 року. Відсотки за користування грошовими коштами у розмірі 6,5% річних були зазначені на зворотній стороні договору, і з таким розміром відсотків погодився ОСОБА_3 , засвідчивши про це згоду у борговій розписці шляхом здійснення власного підпису.

Як було встановлено судом та не заперечувалося у судовому засіданні представниками позивача, 07 серпня 2013 року ОСОБА_3 , в рахунок погашення позики, повернув ОСОБА_1 200 000,00 грн. Згідно договору позики від 02 липня 2012 року (зворотна сторона), сторони погодили, що станом на 20 липня 2016 року загальний борг за договором склав 59 000 доларів США. Цього ж дня, 20 липня 2016 року ОСОБА_1 отримала від ОСОБА_3 100 000 грн., що по курсу становило 6 000 доларів США і загальний залишок боргу склав 53 000 доларів США., що сторони засвідчили своїми підписами.

27 грудня 2016 року ОСОБА_3 повернув ОСОБА_1 ще 100 000 грн., що сторони засвідчили своїми підписами.

04 травня 2018 року ОСОБА_1 отримала від ОСОБА_3 10 000 доларів США та 20 000 грн., що сторони також засвідчили своїми підписами.

Як зазначили у судовому засіданні представники позивача відповідач своїх зобов`язань за договором позики не виконав, грошові кошти у строк визначений договором позивачу не повернув.

Під час розгляду справи судом було встановлено, що 26 лютого 2021 року дружина відповідача ОСОБА_3 перерахувала на картковий рахунок ОСОБА_1 , який було відкрито в АТ «Ощадбанк», грошові кошти в розмірі 25 250 грн. у чергове часткове повернення грошових коштів за договором позики, що підтвердив відповідач ОСОБА_3 у судовому засідання 09 лютого 2023 року, тим самим разом зі своїм представником фактично змінив попередні позиції та твердження щодо заперечення факту повернення коштів у такому розмірі, на що раніше вказувалося та визнавалося позивачем ОСОБА_1 у поданій до суду 08.10.2021 року заяві про зменшення позовних вимог (т. 1 а.с. 36-41).

Станом на день розгляду справи грошові кошти за договором позики не були повернуті відповідачем позивачу у повному обсязі.

У відповідності до ч. 2, ч. 3 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Цивільний Кодекс України у ст. 3, 6, 203, 626, 627 визначає загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Як встановлено у ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначенні законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

У ч. 2 ст. 215 ЦК України встановлено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Частиною 3 ст. 215 ЦК України передбачено, що коли недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). У ч. 1 цієї ж статті зазначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України.

У разі непідписання договору особою, зазначеною в ньому як сторона, за умови підтвердження цього факту належними доказами, при встановленні, що нею не вчинялись дії, спрямовані на виникнення відповідних правовідносин, такий договір за позовом цієї особи (або іншої заінтересованої особи) може бути визнаний недійсним у зв`язку з його невідповідністю до вимог частин 3 і 5 ст. 203 ЦК України, а саме: волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У ст. 1046 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальнику) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України слід встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Згідно правової позиції Верховного Суду України, висловленої у постанові від 02 липня 2014 року при розгляді цивільної справи №6-79цс14, - відповідно до норм ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

Тобто, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Таким чином, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, слід виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

У вказаній постанові Верховний Суд України також зазначив, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

Системний аналіз наведених положень законодавства дає змогу визначити основні вимоги, дотримання яких при укладанні договору позики дозволяє виявляти справжню правову природу укладеного договору.

Так, договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш ніж у 10 разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

На підтвердження укладення договору і його умов може бути надано розписку позичальника або інший документ, що засвідчує передачу позичальнику позикодавцем певної грошової суми або певної кількості речей. При цьому, розписка може лише підтверджувати факт укладення договору позики і є необов`язковою.

Таким чином, письмовий договір позики та правильно складена письмова розписка позичальника (разом або кожній окремо) є самостійним підтвердженням існування між сторонами правовідносин, пов`язаних із наданням та отриманням у борг коштів.

У такому випадку договір позики, крім обов`язкових умов, повинен містити застереження, в якому зазначено, що позикодавець передав, а позичальник прийняв гроші у певній сумі або про те, що сторони підтверджують передання грошових коштів до (під час) підписання договору або інше.

Отже, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Враховуючи те, що між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, що підтверджується власноруч написаною відповідачем розпискою, суд дійшов висновку, що сторони у справі як сторони договору позики досягли повної згоди щодо істотних умов договору та взяли на себе зобов`язання щодо виконання даного договору.

Уклавши договір позики на умовах, викладених у ньому, відповідач тим самим засвідчив свою згоду та взяв на себе зобов`язання виконувати умови, які були в ньому закріплені.

Згідно частини 2 статті 545 ЦК України якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це в розписці, яку він видає. Тобто, кредитор має виконати свій обов`язок з повернення боргового документа, або видачі розписки при неможливості повернення боргового документа під час прийняття виконання.

Зміст розписки про одержання виконання у статті 545 ЦК України не встановлений, але, для забезпечення визначеності у відносинах суб`єктів логічним видається вказувати в ній, зокрема: підставу виникнення зобов`язання (наприклад, номер та дату укладення договору); ім`я (найменування) кредитора та боржника; суб`єктів, які здійснили виконання (боржник або інша особа) та які прийняли виконання (кредитор або управомочена ним особа); зміст зобов`язання (наприклад, сплата грошових коштів); дату або момент виконання зобов`язання; місце виконання зобов`язання; обсяг виконання (повний або частковий); місце знаходження (проживання) кредитора та боржника; дату і місце складення розписки.

У частині 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку.

Правила щодо сплати процентів від суми позики містяться у статті 1048 ЦК України.

Так, згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Отже, у частині першій статті 1048 ЦК України, що має диспозитивний характер, установлена презумпція оплатності позики, яка діє за умов, якщо безоплатний характер відносин позики прямо не передбачений ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором.

Згідно положень ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти) у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем, у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Матеріалами справи підтверджується, що між сторонами за їх взаємною згодою був укладений договір позики, за яким відповідачу були передані грошові кошти в іноземній валюті у розмірі 83 750 доларів США , які він зобов`язався повернути позивачеві в строк до 02 липня 2013 року.

Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство України не містить.

Із аналізу наведених правових норм чітко постає висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству України.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, тому подання позивачем доказів на підтвердження наведених вище обставин є обов`язковим, оскільки в цій частині між позивачем та відповідачем виник спір про право, і такі докази матимуть значення для ухвалення рішення у справі. Докази, які позивач повинен подати в рахунок обґрунтування всіх тих обставин, на які він посилається як на підставу для задоволення його вимог, і на підставі яких суд в подальшому встановлює наявність або відсутність підстав для задоволення позову чи відмови у його задоволенні, - повинні бути виключно належними та допустимими.

Позивач, як сторона по справі, зобов`язаний довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, відповідно до ст. 81 ЦПК України.

Стороною позивача до матеріалів справи долучено висновок експертного економічного дослідження від 31 липня 2021 року, зробленого судовим експертом з економічних питань Ліхтіною Л.Р. на замовлення адвоката Маслової О.С., що представляє інтереси ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 48-49). На вирішення експертного дослідження було поставлене питання щодо визначення розміру заборгованості ОСОБА_3 за договором позики з урахуванням відсотків за користування позикою в розмірі 6,5% річних, часткового повернення позики, в тому числі з урахуванням офіційного курсу НБУ при поверненні коштів в гривні.

За результатами експертних досліджень встановлено, що залишок боргу за договором позики від 02 липня 2012 року, з урахуванням часткового повернення коштів станом на 01 серпня 2021 року склав 37 539,47 доларів США, сума відсотків в розмірі 6,5% річних станом на 01 серпня 2021 року становить 31 182,75 долари США.

При цьому експертом було враховано часткове повернення позивачу грошових коштів в розмірі 25 250,00 грн., що станом на дату повернення 26.02.2021 року склало 904,05 доларів США (за офіційним курсом НБУ станом на 26.02.2021 року 1 долар США дорівнював 27,93 грн.).

За проведення експертного економічного дослідження позивачем ОСОБА_1 було сплачено 3 000 грн. (т. 1 а.с. 51).

Суд звертає увагу, що відповідачем ОСОБА_3 та його представником ОСОБА_4 не було надано суду жодних належних і допустимих доказів на спростування розміру залишку боргу за договором позики та розміру суми відсотків за договором, визначених судовим експертом Ліхтіною Л.Р.

Відповідач та його представник як у відзиві на позов, так і у ході розгляду справи не надали достовірних відомостей щодо спростування розміру залишку боргу за договором позики та розміру суми відсотків за договором, визначених судовим експертом Ліхтіною Л.Р., і не подали належне обґрунтоване клопотання про призначення судової економічної експертизи щодо спростування розміру залишку боргу за договором позики та розміру суми відсотків за договором, визначених судовим експертом Ліхтіною Л.Р., у тому числі щодо їх неправильного обчислення, неповноти експертного дослідження, порушення порядку проведення експертного дослідження.

Отже, суд вважає висновок судового експерта з економічних питань Ліхтіної Л.Р. належним та допустимим доказом.

Щодо нарахованих процентів за користування позикою у розмірі 6,5% річних суд зазначає наступне.

Відповідачем та його представником як у відзиві на позов, так і в судовому засіданні висловлено категоричну незгоду щодо нарахування процентів за користування позикою у розмірі 6,5% річних з посиланням на те, що про це не було зазначено у самому договорі позики, а лише містяться дописи на зворотній стороні аркушу боргової розписки.

З такими твердженнями відповідача та його представника суд не може погодитися, адже такий розмір відсотків за користування коштами як 6,5% річних був погоджений сторонами договору, а саме і відповідачем, де ним особисто власноручно зазначено - «згоден» (російською мовою) та засвідчено його підписом. Крім того, на зворотній частині договору позики міститься також інша чітка та детальна інформація щодо часткового повернення сум позики відповідачем, залишку боргу, їх засвідчення сторонами договору, що не заперечувалося у судовому засіданні відповідачем ОСОБА_3 .

Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ.

Оскільки, договором встановлений розмір процентів на рівні 6,5% річних, то саме такий розмір має бути нарахований на прострочені суми.

Суд перевірив в програмі «Ліга:Закон» за адресою - https://ips.ligazakon.net/calculator/ff (Розділ Калькулятор підрахунку заборгованості та штрафних санкцій) розмір обчислених експертом процентів та зазначає наступне.

За період з 03.07.2012 року по 07.08.2013 року (401 день) на суму боргу 83 750 доларів США розмір відсотків складає - 5973,25 доларів США (83 750,00 х 6,5% х 401 : 365/366 : 100).

За період з 08.08.2013 року по 20.07.2016 (1078 днів) на суму боргу 59 000 доларів США розмір відсотків складає - 11 320,58 долари США (59 000,00 х 6,5% х 1078 : 365/366 : 100).

За період з 21.07.2016 року по 27.12.2016 (159 днів) на суму боргу 53 000 доларів США розмір відсотків складає - 1506,01 долари США (53 000,00 х 6,5% х 159 : 366 : 100).

За період з 28.12.2016 року по 04.05.2018 (493 дні) на суму боргу 49 207,17 доларів США розмір відсотків складає - 4320,02 долари США (49 207,17 х 6,5% х 493 : 365 : 100).

За період з 05.05.2018 року по 31.07.2021 (1184 дні) на суму боргу 38 443,52 доларів США розмір відсотків складає - 8098,94 долари США (38 443,52 х 6,5% х 1184 : 365/366 : 100).

На підставі такого розрахунку сумарний розмір відсотків складає - 31 218,80 доларів США

Однак позивачем розмір нарахованих відсотків до стягнення заявлено у розмірі 31 182,75 доларів США. Враховуючи те, що суд не може вийти за межі заявлених позовних вимог, до стягнення підлягає заявлений саме позивачем розмір відсотків у 31182, 75 доларів США.

Під час розгляду справи в суді відповідач заявив про застосування позовної давності.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята статті 261 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України).

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 372/266/15-ц).

Разом із тим, статтею 264 ЦК України закріплені підстави переривання позовної давності. Зокрема, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Тлумачення статті 264 ЦК України свідчить, що переривання позовної давності можливе виключно в межах позовної давності.

Аналогічний по суті висновок зроблено в постанові Верховного Суду України від 29 березня 2017 року у справі № 6-1996цс16.

Відповідно до договору позики від 02 липня 2012 року, ОСОБА_3 взяв у позику у ОСОБА_1 кошти в розмірі 83 750 доларів США на строк до 02 липня 2013 року.

Звідси загальний строк позовної давності у три роки за договором позики спливав для позивача саме 02 липня 2016 року.

На зворотній стороні боргової розписки наявна інформація щодо часткового повернення ОСОБА_3 грошових коштів ОСОБА_1 у доларах США та гривні України. У межах строку позовної давності таке повернення грошових коштів відбулося - 07 серпня 2013 року, а, отже, саме цього дня відбулося переривання строку позовної давності.

Після переривання позовної давності розпочався новий строк позовної давності, який мав минути 07 серпня 2016 року. 20 липня 2016 року, в межах строку позовної давності, ОСОБА_3 було частково повернуто грошові кошти ОСОБА_1 за договором позики у розмірі 100 000 грн., отже цього дня відбулося переривання строку позовної давності, новий строк позовної давності мав сплинути 20 липня 2019 року. 04 травня 2018 року, в межах строку позовної давності, ОСОБА_3 частково повернув ОСОБА_1 грошові кошти за договором позики у розмірі 20 000 грн.

З 05 травня 2018 року розпочався новий строк позовної давності за вимогою ОСОБА_1 , який мав сплинути 05 травня 2021 року.

26 лютого 2021 року відбулося часткове повернення ОСОБА_3 грошових коштів ОСОБА_1 у розмірі 25 250 грн., тобто знову мав місце факт переривання строку позовної давності.

До Подільського районного суду м. Києва позивач ОСОБА_1 звернулася 02 квітня 2021 року, тобто в межах строку позовної давності. Однак, ухвалою судді цього суду від 06 квітня 2021 року (в межах строку позовної давності) позовну заяву було передано до Автозаводського районного суду м. Кременчука за підсудністю. Суддею було встановлено, що позивач звернулася до суду із порушенням територіальної юрисдикції (підсудності).

До Автозаводського районного суду м. Кременчука матеріали позовної заяви були направлені Подільським районним судом м. Києва 15 вересня 2021 року та надійшли відповідно 21 вересня 2021 року, тобто в межах строку позовної давності (т. 1 а.с. 22).

Відповідач ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_4 не надали суду належні і допустимі докази на спростування встановлених судом обставин та позову у повному чи частковому обсязі, у тому числі і щодо визначення іншого розміру боргу.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно, зокрема, для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб.

Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо який у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У частині 1 ст. 82 ЦПК України встановлено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтується. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Справа «Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінюючи їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони та їх представники посилалися як на підставу своїх вимог, тверджень та заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позову.

Отже, за наведених та встановлених обставин, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача залишок боргу за договором позики від 02 липня 2012 року в розмірі 37 539,47 доларів США, що еквівалентно за курсом НБУ (1 дол. США = 36,57 грн.) станом на день ухвалення рішення складає - 1 372 818,42 грн., 6,5% річних від прострочених сум боргу, що виникли за період з 03.07.2012 року по 31.07.2021 року, у розмірі 31 182,75 доларів США, що еквівалентно за курсом НБУ (1 дол. США = 36,57грн.) станом на день ухвалення рішення складає - 1 140 353,17 грн.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного.

Позивачем під час розгляду справи заявлено вимогу про стягнення із відповідача на її користь сплачений судовий збір в розмірі 11 350,00 грн, 15 000 грн. витрат на правничу допомогу, 3000 грн. понесених витрат на оплату висновку експерта.

Частиною 1 статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до п. 1 ч. ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача.

Оскільки, позивач при зверненні до суду з позовними вимогами сплатила судовий збір в розмірі 11 350,00 грн., враховуючи факт часткового задоволення позовних вимог у 98,7% ((68722,22 дол. США : 69626,27 дол. США) х 100%) та засад пропорційності, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір у розмірі 11202,45 грн. (11350 грн. х 98,7%) , а також кошти у повернення сплачених витрат по оплаті вартості експертного економічного дослідження, складеного 31 липня 2021 року судовим експертом з економічних питань Ліхтіною Л.Р. у розмірі - 3000 грн.

Звідси позивачеві необхідно відмовити у задоволенні позову до відповідача в частині вимог про стягнення боргу за договором позики у розмірі 904,05 дол. США (38443,52 дол. США - 37539,47 дол. США), що еквівалентно за курсом НБУ станом на день ухвалення рішення і складає - 33061,11 грн. та коштів у повернення сплаченого судового збору у розмірі 147,55 грн. (11350 грн. - 11202,45 грн.) як безпідставно заявлених позивачем у позовних останніх вимогах.

Суд приймає до уваги заяву представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , яка була висловлена у судовому засіданні 03 квітня 2023 року щодо того, що заява про відшкодування витрат на правничу в остаточно обчисленому розмірі буде подана протягом 5-ти днів з дати ухвалення рішення суду.

Сторони у справі не заявляли про понесення ними інших судових витрат.

Керуючись ст. 525, 526, 625, 1046-1052, 1054 ЦК України, ст. 4, 5, 10-13, 18, 76-83, 133, 141, 258, 259, 263-265, 273, 352, 354 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Стягнути зі ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 борг за договором позики від 02 липня 2012 року в розмірі 37 539,47 доларів США, що еквівалентно за курсом НБУ станом на день ухвалення рішення і складає - 1 372 818,42 грн., 6,5% річних від прострочених сум боргу за договором позики, що виникли за період з 03.07.2012 року по 31.07.2021 року у розмірі 31 182,75 доларів США, що еквівалентно за курсом НБУ станом на день ухвалення рішення і складає - 1 140 353,17 грн., коштів у повернення сплачених витрат по оплаті вартості експертного економічного дослідження у розмірі - 3000 грн. та судового збору у розмірі - 11 202,45 грн.

Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову до ОСОБА_3 в частині вимог про стягнення боргу за договором позики у розмірі 904,05 дол. США, що еквівалентно за курсом НБУ станом на день ухвалення рішення і складає - 33061,11 грн. та коштів у повернення сплаченого судового збору у розмірі 147,55 грн.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_3 , РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 .

Повне рішення суду виготовлено 06 квітня 2023 року.

Рішення може бути оскаржено до Полтавського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту.

Рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подана апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя: