Ухвала

20 червня 2023 року

м. Київ

справа № 522/16887/18

провадження № 61-1663св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Русинчука М. М. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Дундар І. О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Публічне акціонерне товариство акціонерний банк «Південний»,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду міста Одеси від 22 липня 2021 року у складі судді Абухіна Р. Д. та постанову Одеського апеляційного суду від 16 грудня 2021 року у складі колегії суддів: Гірняк Л. А., Сегеди С. М., Цюри Т. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2018 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства акціонерний банк «Південний» (далі - ПАТ АБ «Південний») прозахист прав споживачів шляхом стягнення коштів.

Позов мотивований тим, що з 2008 року вона відкрила депозитні рахунки у ПАТ АБ «Південний». На підставі договорів банківського строкового вкладу у неї були відкриті поточні банківські рахунки № НОМЕР_1 в гривнях,

№ НОМЕР_2 в доларах США; № НОМЕР_3 в євро.

Зазначала, що 18 грудня 2008 року між нею і Акціонерним банком «Південний» (далі - АБ «Південний»), правонаступником якого є ПАТ АБ «Південний», укладено договір банківського строкового вкладу № 6626. Відповідно до пункту 1.1 договору № 6626 вкладник передав банку депозитний вклад в розмірі 70 000,00 грн під 19,3 % річних з терміном повернення - 18 червня

2009 року. Внесення грошових коштів підтверджується квитанцією від 18 грудня 2008 року № 9953341. Після закінчення строку дії договору № 6626 сума вкладу в розмірі 70 000,00 грн була перерахована на поточний рахунок ОСОБА_2 № НОМЕР_1 .

28 травня 2009 року між ОСОБА_2 і АБ «Південний», правонаступником якого є ПАТ АБ «Південний», укладено договір банківського строкового вкладу

№ 7272. Відповідно до пункту 1.1 вказаного договору вкладник передав банку грошові кошти в сумі 119 000,00 грн під 20 % річних з терміном повернення - 28 листопада 2009 року. Внесення грошових коштів в сумі 119 000,00 грн підтверджується квитанцією від 28 травня 2009 року № 11213256. Крім того, 15 липня 2009 року на указаний депозитний рахунок з поточного рахунка ОСОБА_2 перераховано грошові кошти в сумі 76 725,20 грн. Загальна сума зазначеного вкладу становила 195 725,22 грн. Після закінчення строку дії договору банківського вкладу № 7272 сума вкладу грн перерахована на поточний рахунок ОСОБА_2 № НОМЕР_1 .

04 листопада 2008 року між ОСОБА_2 і АБ «Південний», правонаступником якого є ПАТ АБ «Південний», укладено договір банківського строкового вкладу

№ 72951. Відповідно до пункту 1.1 вказаного договору вкладник передав банку грошові кошти в сумі 324 510,00 грн з терміном повернення -

04 грудня 2009 року. Внесення грошових коштів в сумі 324 510,00 грн підтверджується платіжним дорученням від 04 листопада 2008 року. Крім того,

29 листопада 2009 року на зазначений депозитний рахунок з поточного рахунка ОСОБА_2 перераховані грошові кошти в сумі 199 050,31 грн. Загальна сума указаного вкладу, до настання строку повернення указаного вкладу, становила 523 560,31 грн. ОСОБА_2 не зверталася до банку з вимогою про дострокове розірвання цього договору, грошові кошти в сумі 324 460,00 грн з рахунка

№ НОМЕР_4 були перераховані на поточний рахунок позивача

№ НОМЕР_1 , а з поточного рахунка ОСОБА_2 в цей же день на інший депозитний рахунок № НОМЕР_5 , відкритий на ім`я ОСОБА_2

18 листопада 2008 року з депозитного рахунка ОСОБА_2

№ НОМЕР_4 були видані готівкові кошти в сумі 30 000,00 грн. Проте позивач ці кошти не отримувала, документи на їх отримання не підписувала та інших осіб на отримання не уповноважувала.

04 грудня 2009 року, тобто після закінчення строку дії договору

№ 72951, кошти в сумі 169 100,31 грн повернулися на поточний рахунок ОСОБА_2 № НОМЕР_1 , а 11 грудня 2009 року - видані

з цього поточного рахунка готівкою невідомій особі. Проте ОСОБА_2 ці кошти не отримувала, документи на їх отримання не підписувала, інших осіб на їх отримання не уповноважувала.

Листом ПАТ АБ «Південний» від 29 червня 2016 року старшого слідчого Приморського відділу поліції в міста Одесі ГУНП в Одеській області Гладкого А. О. повідомлено, що ОСОБА_2 був відкритий депозитний рахунок

№ НОМЕР_5 , на який 18 листопада 2008 року з її поточного рахунка надійшли грошові кошти в сумі 324 460,00 грн. 18 травня 2009 року грошові кошти в сумі 324 460,00 грн з депозитного рахунка № НОМЕР_5 перераховані на поточний рахунок ОСОБА_2 № НОМЕР_1 . Договір про відкриття ОСОБА_2 вказаного депозитного рахунка у позивача не має; вона не пам`ятає, чи підписувала вона такий договір, у зв`язку з чим у неї виникають сумніви у законності операцій з її грошовими коштами за цим рахунком.

19 травня 2009 року між ОСОБА_2 і АБ «Південний», правонаступником якого є ПАТ АБ «Південний», укладено договір банківського строкового вкладу

№ 5037. Відповідно до пункту 1.1 вказаного договору вкладник передав банку грошові кошти в сумі 327 000,00 грн під 21 % річних з терміном повернення - 19 листопада 2009 року. Внесення грошових коштів в указаній сумі підтверджується платіжним дорученням від 19 травня 2009 року № 001.

Сума нарахованих процентів за вкладом повинна була перераховуватись на поточний рахунок позивача № НОМЕР_1 після закінчення терміну дії договору № 5037. 15 липня 2009 року суму вкладу було збільшено до 352 250,15 грн за рахунок перерахування 25 250,15 грн з поточного рахунка ОСОБА_2 . Після закінчення строку дії договору № 5037 сума вкладу в розмірі 352 250,15 грн була перерахована на поточний рахунок ОСОБА_2 № НОМЕР_1 .

15 січня 2009 року між ОСОБА_2 і ВАТ АБ «Південний», правонаступником якого є ПАТ АБ «Південний», було укладено договір банківського строкового вкладу № 8333. Відповідно до пункту 1.1 вказаного договору вкладник передав банку грошові кошти в сумі 23 000,00 грн під 19,3 % річних

з терміном повернення - 15 липня 2009 року. Внесення грошових коштів

у зазначеній сумі підтверджується квитанцією від 15 січня 2009 року № 10171723. Додатковою угодою від 19 травня 2009 року процентна ставка за договором № 8333 була збільшена до 21 % річних. Сума нарахованих процентів за вкладом мала перераховуватись на її поточний рахунок. Після закінчення строку дії договору № 8333 сума вкладу в розмірі 23 000,00 грн була перерахована на поточний рахунок ОСОБА_2 № НОМЕР_1 .

Відповідно до листа ПАТ АБ «Південний» від 29 червня 2016 року, направленого старшому слідчого Приморського відділу поліції в місті Одесі ГУНП в Одеській області Гладкого А. О., Лотоцькій Н.В. було відкрито депозитний рахунок

№ НОМЕР_6 , на який 26 серпня 2008 року з її поточного рахунка надійшли грошові кошти в сумі 119 150,00 грн та депозитний рахунок № НОМЕР_7 ,

на який 24 листопада 2008 року було зараховано 119 100,00 грн. Договори на відкриття ОСОБА_2 указаних депозитних рахунків в неї відсутні, вона

не пам`ятає, чи підписувала вона такі договори, у зв`язку з чим у неї виникають сумніви у законності операцій з її грошовими коштами за цими рахунками.

Крім того, згідно з цим листом сума в розмірі 120 863,12 грн була видана

з поточного рахунка ОСОБА_2 готівкою. При цьому ОСОБА_2 цю готівку не отримувала, документи на її отримання не підписувала, інших осіб на її отримання не уповноважувала.

28 травня 2009 року між ОСОБА_2 і ВАТ АБ «Південний», правонаступником якого є ПАТ АБ «Південний», укладено договір банківського строкового вкладу № 7270. Відповідно до пункту 1.1 вказаного договору вкладник передав банку грошові кошти в сумі 1 681,63 євро під 13 % річних з терміном повернення - 28 листопада 2009 року. Внесення грошових коштів в сумі 1 681,63 євро підтверджується квитанцією від 28 травня 2009 року № 11213242. Сума нарахованих процентів за вкладом повинна була перераховуватись на поточний рахунок позивача № НОМЕР_3 після закінчення терміну дії договору № 7270. Після закінчення строку дії зазначеного договору сума вкладу була перерахована на поточний рахунок ОСОБА_2 № НОМЕР_3 .

03 жовтня 2009 року між ОСОБА_2 і ВАТ АБ «Південний», правонаступником якого є ПАТ АБ «Південний», укладено договір банківського строкового вкладу № 5050. Відповідно до пункту 1.1 цього договору вкладник передав банку грошові кошти в мі 6 360,00 євро під 13 % річних та терміном повернення - 13 квітня 2010 року. Надалі сума вкладу була збільшена до 8 151,24 євро. Сума нарахованих процентів за вкладом повинна була перераховуватись на поточний рахунок позивача № НОМЕР_3 після закінчення терміну дії договору № 5050. 13 квітня 2010 року і після закінчення строку дії депозитного договору сума вкладу в розмірі 8 151,24 євро була перерахована на поточний рахунок ОСОБА_2 № НОМЕР_3 . У цей же день сума в розмірі 8 600,00 євро видана з поточного рахунка позивача готівкою невідомій їй особі. При цьому ОСОБА_2 цю готівку не отримувала, документи на її тримання не підписувала, інших осіб на її отримання не уповноважувала.

27 серпня 2008 року між ОСОБА_2 і ВАТ АБ «Південний», правонаступником якого є ПАТ АБ «Південний», укладено договір банківського строкового вкладу № 4558. Відповідно до пункту 1.1 цього договору вкладник передав Банку грошові кошти в сумі 1 565,00 євро з терміном повернення - 27 травня 2009 року. Сума нарахованих процентів за вкладом повинна була перераховуватись на поточний рахунок позивача

№ НОМЕР_3 після закінчення терміну дії депозитного договору. 27 травня 2009 року після закінчення строку дії договору № 4558 сума вкладу

в розмірі 1 565,00 євро була перерахована на поточний рахунок ОСОБА_2

28 травня 2009 року сума в розмірі 1 681,63 євро видана з поточного рахунка. Водночас ОСОБА_2 цю готівку не отримувала, документи на її отримання не підписувала, інших осіб на її отримання не уповноважувала.

ОСОБА_2 неодноразово поповнювала власний поточний рахунок. Зокрема, 29 жовтня 2013 року ОСОБА_2 внесла на свій рахунок 3 000,00 дол. США, що підтверджується квитанцією № 26973971, а 07 лютого 2013 року - 4 000,00 дол. США, що підтверджується квитанцією № 24468660. 29 жовтня 2013 року позивач внесла на свій рахунок - 500,00 євро, що підтверджується квитанцією

№ 26973969.

Позивач наголошувала, що протягом тривалого часу зберігала свої грошові кошти у ПАТ АБ «Південний». У січні 2016 року вона звернулася до банку з заявою про надання їй інформації за її поточними та депозитними рахунками і отримала відповідь, що жодних грошей на її рахунках не має. Оскільки частина документів щодо правовідносин з банком у неї не зберіглася, 30 травня 2018 року вона звернулася до банку з вимогою щодо надання їй документів, що підтверджують рух грошових коштів за її рахунками, проте банк відповіді не надав. На той час позивач була людиною похилого віку і точно не пам`ятала скільки саме коштів зберігалося на її рахунках, які були відкриті у ПАТ АБ «Південний».

За підрахунками ОСОБА_2 банк розпорядився грошима, що належали їй, шляхом здійснення без її згоди різних банківських операцій на загальну суму приблизно 1 000 000,00 грн, 50 000,00 євро, 200 000,00 дол. США. При цьому будь-якого рішення суду щодо підтвердження правомірності списання банком грошових коштів з рахунків ОСОБА_2 не існує, розпорядження на списання коштів зі своїх рахунків банку вона не надавала, списання таких грошових коштів з її рахунків проводилися банком на користь неналежних отримувачів без законних на те підстав.

ОСОБА_2 просила стягнути з ПАТ АБ «Південний» на її користь грошові кошти в сумі 1 000 000,00 грн, 50 000,00 євро, 200 000,00 дол. США.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Ухвалою Приморського районного суду міста Одеси від 15 жовтня 2018 року, занесеною до протоколу засідання, до участі у цій справі залучено правонаступника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_1 .

Рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 22 липня 2021 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 16 грудня

2021 року, у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Суд першої інстанції виходив з того, що під час розгляду справи встановлено відсутність між банком і ОСОБА_2 договірних зобов`язань за депозитними відносинами, за якими існує непогашена заборгованість в розмірі 1 000 000,00 грн, 50 000,00 євро, 200 000,00 дол. США. Натомість, представник позивача стверджує, що зазначені суми, які пред`явлені до стягнення,

є приблизним розрахунком. Таким чином, позивач не надав суду належних та допустимих доказів про те, що питання щодо банківських операції зняття / списання коштів з рахунків ОСОБА_2 та їх видачі є неправомірними.

З вимогами про визнання дій противоправними щодо видачі коштів з рахунків та зобов`язання вчинити певні дії позивач не заявляв. Тому правових підстав для стягнення грошових коштів немає, а у задоволені вимог ОСОБА_1 необхідно відмовити.

Суд апеляційної інстанції з висновками суду першої інстанції погодився. Крім того, вказав, що оскільки позивач не надав доказів щодо знаходження на рахунках ОСОБА_2 грошових коштів у сумах 1 000 000,00 грн, 50 000,00 євро, 200 000,00 дол. США за депозитними рахунками, суд першої інстанції зробив правильний висновок про відмову в задоволенні позовних вимог. Позивач не надав належних і допустимих доказів щодо неправомірності банківських операцій зняття / списання коштів з рахунків ОСОБА_2 . Інші доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки встановлених судами обставин, що відповідно до положень статті 367 ЦПК України знаходиться за межами повноважень апеляційного суду.

Аргументи учасників справи

У січні 2022 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу,

в якій просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з ПАТ

АБ «Південний» на користь ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі

536 760,00 грн, 9 606,63 євро, 29 000,00 дол. США.

Касаційна скарга мотивована тим, що:

оскаржені судові рішення є немотивованими, оскільки суди взагалі не надали оцінки доводам позивача;

факт знищення банком первинних документів, які підтверджують видачу грошових коштів з рахунків ОСОБА_2 , не підтверджено належними доказами. На момент відкриття кримінального провадження витратні касові документи щодо зняття ОСОБА_2 готівкових коштів були наявними.

Банк неодноразово вказував, що останній раз кошти з рахунків ОСОБА_2 знімались у листопаді 2013 року, але заяви на видачу готівки не зберіглись, оскільки вони мають п`ятирічний термін зберігання. Станом на час постановлення ухвали суду про витребування доказів та звернення позивача до банку з метою отримання доказів відповідні документи повинні були існувати. Відповідно до довідки банку про результати перевірки операцій за депозитними договорами клієнта ОСОБА_2 від 02 лютого 2016 року, яка надана до матеріалів кримінального провадження, станом на 2016 рік в банку зберігалися касові документи щодо всіх операцій за рахунками ОСОБА_2 за спірний період. Водночас звернення позивача щодо надання копій документів банк проігнорував, вимоги ухвали про витребування доказів не виконав. Отже, банк, починаючи

з травня 2018 року, навмисно і свідомо ухилявся від надання первинних касових документів, які стосуються видачі коштів з рахунків ОСОБА_2 , посилаючись на їх знищення, якого фактично не було;

висновки судів про те, що саме позивач повинен надати докази неправомірності банківських операцій щодо зняття / списання коштів з його рахунків, є помилковими. Суди безпідставно поклали на позивача тягар доказування обставин, які мав і міг довести лише банк;

з 2008 року ОСОБА_2 була клієнтом ПАТ АБ «Південний». У цьому банку у неї відкриті поточні банківські рахунки № НОМЕР_1 в гривнях,

№ НОМЕР_2 в доларах США і № НОМЕР_3 в євро. Крім того, на підставі договорів банківського строкового вкладу, укладених з ОСОБА_2 , банк неодноразово відкривав їй вкладні рахунки, на яких розміщував отримані від неї грошові кошти в гривнях, доларах США і євро. ОСОБА_2 звернулася до суду з вимогами про стягнення з банку 1 000 000,00 грн, 50 000,00 євро та 200 000,00 дол. США. Дійсно позивач не довів заборгованість банку в указаних нею в позовній заяві сумах. Проте матеріалами справи підтверджується, що за весь час депозитних відносин між банком і ОСОБА_2 було укладено вісім депозитних договорів в гривнях на загальну суму 536 760,00 грн, три депозитних договори в євро на загальну суму 9 606,63 євро. Крім того, на свій поточний рахунок в доларах США ОСОБА_2 внесла 29 000,00 дол. США. Ці обставини,

в тому числі щодо сум внесених ОСОБА_2 в ПАТ АБ «Південний» грошових коштів, визнані банком в повному обсязі у відзиві на позовну заяву від

29 листопада 2019 року, а тому згідно з частиною першою статті 82 ЦПК України не підлягають доказуванню. Проте в матеріалах справи відсутні докази того, що ці гроші були видані банком саме їй або уповноваженій нею особі. Саме банк повинен був довести факт повернення грошових коштів позивачу. Тому суди повинні були задовольнити позов частково, у межах вказаних сум;

виписки з рахунків ОСОБА_2 , які надані банком, підтверджують лише те, що у відповідні дні з рахунків знімались готівкові кошти. Проте ці виписки не є доказом того, шо кошти отримані саме ОСОБА_2 або іншою уповноваженою нею особою;

суди правильно встановили факт внесення ОСОБА_2 грошових коштів на відкриті рахунки у ПАТ АБ «Південний» у сумах 536 760,00 грн, 9 606,63 євро та 29 000,00 дол. США. Проте суди не звернули уваги на те, що відповідач не надав жодного доказу про зняття грошових коштів з рахунків саме ОСОБА_2 , фактично поклали на позивача тягар доказування обставин неотримання коштів саме ОСОБА_2 .

У квітні 2022 року від ПАТ АБ «Південний» надійшов відзив на касаційну скаргу,

в якому банк просить у задоволенні касаційної скарги відмовити, а рішення судів попередніх інстанцій залишити без змін.

Відзив на касаційну скаргу обґрунтований тим, що:

ОСОБА_2 в усному порядку за життя повідомила адвокату

Шарковій Н. Р. про те, що всі кошти, які і в різний спосіб були внесені нею на депозитні рахунки в період з 2008 до 2010 роки, вона не знімала. Водночас, як стверджує адвокат у позовній заяві, ОСОБА_2 була людиною похилого віку і точно не пам'ятала скільки саме коштів зберігалося на її рахунках, але приблизно це 1 000 000,00 грн, 50 000,00 євро та 200 000,00 дол. США. За таких обставин, предметом позову могла бути будь-яка сума, названа ким завгодно. Проте жодного доказу про укладення договорів та внесення коштів у вказаних сумах не надано як в момент подачі позову, так і під час розгляду справи. Ці обставини підтверджує і сам скаржник як в апеляційній, так і в касаційній скаргах;

суди зробили правильний висновок про відсутність належних та допустимих доказів порушення будь-яких прав ОСОБА_2 в межах пред`явлених позовних вимог, з урахуванням поданих представником інших заяв по суті справи і доказів, та обґрунтовано відмовили у стягненні з банку грошових коштів;

твердження скаржника про те, що суд повинен був задовольнити вимоги

в іншому обсязі ніж той, що пред`явлений у позові, є помилковими;

інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки встановлених судами обставин у справі, що знаходиться поза компетенцією касаційного суду.

Рух справи

Ухвалою Верховного Суду від 11 лютого 2022 року відкрито касаційне провадження та витребувано справу із суду першої інстанції.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції

в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Доводи касаційної скарги містять підставу касаційного оскарження, передбачену пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України. Зазначено, що апеляційний суд в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 16 грудня 2021 року у справі

№ 11-164сап21, від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц, від 28 липня 2020 року у справі № 904/2104/19, від 23 січня 2019 року у справі

№ 569/3799/14-ц, та у постановах Верховного Суду України від 10 червня

2015 року у справі № 6-36цс15, від 02 березня 2016 року у справі № 6-2861цс15, від 27 квітня 2016 року у справі № 6-302цс16.

Фактичні обставини справи

Суди встановили, що з 2008 року ОСОБА_2 відкрила депозитні рахунки в

АБ «Південний», правонаступником якого є ПАТ АБ «Південний». Нею вносились кошти на:

поточні рахунки № НОМЕР_1 , № НОМЕР_2 , № НОМЕР_3 ;

депозитні рахунки № НОМЕР_8 , № НОМЕР_9 ,

№ НОМЕР_10 , № НОМЕР_11 , № НОМЕР_12 , № НОМЕР_13 ,

№ НОМЕР_5 , № НОМЕР_14 , № НОМЕР_15 , № НОМЕР_6 , № НОМЕР_7 ;

договори банківського строкового вкладу № 2951,

№ НОМЕР_5 , № НОМЕР_15 , № НОМЕР_6 , № 4838.

Учасники справи під час судового розгляду підтвердили факт укладення договорів з клієнтом ОСОБА_2 . Строк дії укладених договорів закінчився у 2010 - 2013 роках, грошові кошти виплачені та на рахунках відсутні.

Правовідносини сторін про стягнення коштів випливають з договірних відносин щодо надання банківських послуг. Проте суду не надані договори банківського рахунка, за якими наявні вкладення коштів у зазначеному розмірі.

25 січня 2016 року ОСОБА_2 звернулась до ПАТ АБ «Південний» зі скаргою на дії працівників банку.

05 лютого 2016 року ПАТ АБ «Південний» в особі директора департаменту безпеки Шашуріна С. В. звернувся до старшого слідчого Приморського відділу поліції міста Одеси ГУ Національної поліції в Одеській області Гладкого А. О.

з заявою про вчинення начальником відділення № 15-29 Гринюк Н. В. відносно ОСОБА_2 і ОСОБА_1 злочину, передбаченого статтею 191 КК України.

30 червня 2016 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі заяви ПАТ АБ «Південний» внесено дані щодо кримінального провадження

№ 0004823 про вчинення начальником відділення № 15-29 ПАТ АБ «Південний» Гринюк Н. В. злочину, внаслідок чого інтересам ОСОБА_2 завдано шкоди.

Відповідно до довідки про результати перевірки операцій за депозитними договорами клієнта ОСОБА_2 від 02 лютого 2016 року, яка підписана начальником управління внутрішнього аудиту банку Мазуренко E. A., банк провів перевірку щодо видачі готівкових коштів з рахунків ОСОБА_2 , її чоловіка і сина, внаслідок якої встановлено, що «учитывая разнообразие вариантов подписей Клиента в расходных кассовых документах, полагаем, что депозитные средства Клиента, с ведома начальника отделения Гринюк Н. В. , были несанкционировано списаны со счета путем выдачи наличных через кассу отделения № 15-29».

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

11 травня 2019 року банк видав довідку на вимогу нотаріуса, який відкрив спадкову справу після смерті ОСОБА_2 , з переліком рахунків, відкритих у ПАТ АБ «Південний» на ім`я ОСОБА_2 .

Позиція Верховного Суду

У пункті 5 частини першої статті 396 ЦПК України зазначено, що суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений

у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2018 року у справі № 373/1281/16-ц (провадження № 14-128цс18) зазначено, що «під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі

№ 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20) конкретизовано вищевказаний висновок та зазначено, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами, насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають

у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним

і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, однаковими.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі

№ 147/66/17 (провадження № 14-95цс20) зроблено висновок, що під судовими рішеннями у справах зі спорів, що виникли з подібних правовідносин, необхідно розуміти, зокрема, такі, де аналогічними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин. З`ясування подібності правовідносин у рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається

з урахуванням обставин кожної конкретної справи.

У справі № 11-164сап21, на яку посилається скаржник, ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на рішення Вищої ради правосуддя про залишення без змін рішення дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя про притягнення судді до дисциплінарної відповідальності.

У справах № 6-36цс15, № 6-2861цс15, № 6-302цс16 предметом спору були вимоги вкладників до банку про стягнення процентів за банківським вкладом, інфляційних втрат і трьох процентів річних.

У справі № 761/26293/16-ц, на яку також є посилання у касаційній скарзі, ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ПАТ «Промінвестбанк» про стягнення коштів. На обгрунтування позову зазначала, що на підставі договору-анкети від 16 грудня 2015 року вона уклала з ПАТ «Промінвестбанк» договір банківського вкладу «Стабільний» (далі - Договір) в іноземній валюті у розмірі 4 358,13 євро за ставкою 9 % річних зі строком повернення депозиту 13 червня 2016 року. Того ж дня позивачка внесла на відкритий за Договором вкладний рахунок у цьому банку відповідну суму коштів в іноземній валюті. Згідно з умовами цього Договору банк зобов`язаний повернути вклад разом з нарахованими процентами в дату повернення депозиту. Проте 13 червня 2016 року ПАТ «Промінвестбанк» відмовило ОСОБА_3 у поверненні банківського вкладу та нарахованих за вкладом процентів, чим порушило встановлене Договором зобов`язання. У день повернення вкладу - 13 червня 2016 року банк перерахував на поточний рахунок позивачки суму вкладу у розмірі 4358,13 євро та нараховані за вкладом проценти у розмірі 154,13 євро, а всього - 4512,26 євро. Вважаючи переказ вкладу та нарахованих за ним процентів на поточний рахунок позивачки належним виконанням зобов`язань за Договором, ПАТ «Промінвестбанк» відмовило їй у подальшій виплаті цих коштів готівкою на виконання передбаченого Договором зобов`язання з повернення вкладу. Ураховуючи, що після відкриття провадження у справі відповідач виплатив позивачці 4 512,74 євро за вкладом та закрив поточний рахунок, на який мало здійснюватись перерахування вкладу та процентів, ОСОБА_3 уточнила позовні вимоги та просила суд стягнути з ПАТ «Промінвестбанк» на свою користь: проценти за користування вкладом за період з 13 червня до 29 серпня 2016 року у розмірі 85,67 євро; суму майнової відповідальності за прострочення грошового зобов`язання за період з 13 червня до 29 серпня 2016 року у розмірі 28,56 євро; пеню за прострочення виконання зобов`язання з повернення вкладу за період з 13 червня до 29 серпня 2016 року

у розмірі 10 423,32 євро; 5000,00 грн на відшкодування моральної шкоди, завданої неправомірними діями банку, що передбачено нормами ЦК України та Законом України «Про захист прав споживачів».

У справі № 904/2104/19 (зокрема, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 28 липня 2020 року у справі

№ 904/2104/19), на яку посилається скаржник, ТОВ «Технобудмонтаж Груп» звернулось до суду з заявою до ПАТ «Дніпровський металургійний комбінат» про визнання банкрутом. Предметом касаційного перегляду у зазначеній постанові Верховного Суду була ухвала Господарського суду Дніпропетровської області від 14 листопада 2019 року та постанова Центрального апеляційного господарського суду від 05 лютого 2020 року, якими вирішено процесуальні питання у справі та визнано грошові вимоги кредиторів банкрута - ПАТ «Дніпровський металургійний комбінат».

У справі № 569/3799/14-ц ПАТ «УкрСиббанк» звернулося до суду з позовом, в подальшому уточнивши його, до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про стягнення заборгованості. Позовна заява мотивована тим, що 27 липня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4 укладено договір про надання споживчого кредиту, відповідно до умов якого банк надав ОСОБА_4 кредит у сумі 15 000,00 доларів США, а остання зобов`язалася щомісячно повертати наданий кредит у обсязі та термінах, встановлених графіком погашення кредиту згідно з додатком № 1 до договору, але в будь-якому випадку повернути кредит у повному обсязі в термін не пізніше 23 липня 2018 року, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту. Додатковими угодами від 30 березня 2009 року № 1, від 25 травня 2009 року № 2, від 26 березня 2010 року № 2 був змінений графік погашення кредиту. На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 27 липня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_5 укладено договір поруки. ОСОБА_4 умови кредитного договору належним чином не виконувала з березня 2012 року внаслідок чого виникла заборгованість. Відповідно до умов розділу 6 кредитного договору та пункту 2.2. договору поруки ПАТ «УкрСиббанк» направило відповідачам вимоги від 21 січня 2014 року про усунення порушення умов договору про надання споживчого кредиту, які вони не виконали. Із урахуванням вищезазначеного, ПАТ «УкрСиббанк» просило стягнути на його користь солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 суму боргу з повернення кредитних коштів, процентів за користування кредитом у розмірі 16 492,60 доларів США, з яких: 10 469,63 доларів США - кредитна заборгованість; 6 022,97 доларів США - заборгованість за процентами, що підтверджується довідкою-розрахунком заборгованості за кредитним договором ОСОБА_4 станом на 04 листопада 2015 року за кредитним договором (розрахунок №3) та суму сплаченого судового збору в розмірі 2 847,14 грн. ОСОБА_5 звернулася до суду з зустрічним позовом до ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4 про визнання договору поруки від 27 липня 2007 року припиненим. Зустрічна позовна заява мотивована тим, що строк основного зобов`язання за вказаним договором про надання споживчого кредиту не було встановлено або встановлено моментом пред`явлення вимоги, згідно з порядком визначеним у пункті 6.1.2. цього договору. ОСОБА_4 взяті на себе зобов`язання щодо повернення коштів і сплати процентів за кредитом, встановлених графіком погашення кредиту не виконала, внаслідок чого з березня 2012 року утворилась заборгованість. Проте банк пред`явив вимогу до неї лише 07 березня 2014 року, тобто після спливу передбаченого законодавством шестимісячного строку для пред`явлення ним вимоги до поручителя з моменту настання в нього такого права. Крім того, банк змінив умови основного зобов`язання без відома та згоди поручителя, внаслідок чого обсяг її відповідальності перед ПАТ «УкрСиббанк» збільшився. Тому договір поруки від 27 липня 2007 року є припиненим.

У справі, що переглядається, спір виник між вкладником (надалі її спадкоємцем) та банком про стягнення грошових коштів, які були внесені до банку на підставі договорів депозиту та банківського рахунка. При зверненні до суду з позовом до суду, позивач (її спадкоємець) зазначала, що не отримувала грошові кошти в сумі приблизно 1 000 000,00 грн, 50 000,00 євро, 200 000,00 дол. США за договорами, укладеними між нею і банком. Відмовляючи в позові суди виходили з того, що: позивач не надала до суду копії договорів, за якими внесено вклади

у зазначеному розмірі, та інших доказів щодо наявності зобов`язань, які не виконані банком; позивач та її правонаступник не довели того, що кошти за вкладами, які були видані готівкою через касу банку, видані не ОСОБА_2 або її правонаступнику ОСОБА_1 , а іншій особі у несанкціонований спосіб. При цьому суди послались на те, що виписки з банківських рахунків не можуть підтверджувати факт видачі / не видачі грошових коштів певній особі

( ОСОБА_2 , ОСОБА_1 чи іншій невстановленій особі).

Таким чином, спірні правовідносини у справах № 11-164сап21, № 761/26293/16-ц, № 904/2104/19, № 569/3799/14-ц, № 6-36цс15, № 6-2861цс15, № 6-302цс16, на висновки Верховного Суду та Верховного Суду України у яких як на підставу касаційного оскарження посилається ОСОБА_1 , та у справі, що переглядається, за предметом, підставами позову, фактичними обставинами справи та матеріально-правовим регулюванням спірних відносин не є подібними.

Колегія суддів наголошує, що коректне визначення підстав касаційного оскарження має важливе значення, оскільки суд касаційної інстанції, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження (частина перша статті 400 ЦПК України): підстави відкриття касаційного провадження зазначаються в ухвалі про відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України), а в окремих випадках непідтвердження підстав касаційного оскарження може мати наслідком закриття касаційного провадження (пункти 4, 5 частини першої статті 396 ЦПК України).

Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, а й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

З урахуванням того, що після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України Верховний Суд встановив, що висновки щодо застосування норми права, які викладені у постановах Верховного Суду від 16 грудня 2021 року у справі № 11-164сап21, від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц, від 28 липня 2020 року у справі

№ 904/2104/19, від 23 січня 2019 року у справі № 569/3799/14-ц, та у постановах Верховного Суду України від 10 червня 2015 року у справі № 6-36цс15, від

02 березня 2016 року у справі № 6-2861цс15, від 27 квітня 2016 року у справі

№ 6-302цс16 та на які посилається ОСОБА_1 у касаційній скарзі, стосуються правовідносин, що не є подібними до правовідносин у справі, яка переглядається, колегія суддів робить висновок про закриття касаційного провадження у цій справі на підставі пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України.

Керуючись статтями 260, 389, 396, 400 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Закрити касаційне провадження у справі № 522/16887/18 за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства акціонерний банк «Південний» про захист прав споживачів шляхом стягнення коштів, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду міста Одеси від 22 липня 2021 року та постанову Одеського апеляційного суду від 16 грудня 2021 року.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді М. М. Русинчук

Н. О. Антоненко

І. О. Дундар