КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 квітня 2023 року

м. Київ

справа №752/1002/23

провадження №22-ц/824/7035/2023

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кравець В.А. (суддя-доповідач)

суддів - Желепи О.В., Мазурик О.Ф.

за участю секретаря судового засідання - Шевчук А.В.

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1

заінтересовані особи - акціонерне товариство «Сенс Банк», ОСОБА_2 , приватний нотаріус Київського нотаріального округу Михайленко Сергій Анатолійович, приватний нотаріус Київського нотаріального округу Юдін Максим Анатолійович

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3

на ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 20 січня 2023 року у складі судді Кордюкової Ж.І.

у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову до подання позовної заяви ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Сенс Банк», ОСОБА_2 , приватного нотаріуса Київського нотаріального округу Михайленка Сергія Анатолійовича, приватного нотаріуса Київського нотаріального округу Юдіна Максима Анатолійовича про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, витребування майна з чужого незаконного володіння,-

В С Т А Н О В И В:

У січні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про забезпечення позову до подання позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , акціонерного товариства «Сенс Банк», приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Юдіна Максима Анатолійовича, приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Михайленка Сергія Анатолійовича про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №50983127 від 05 лютого 2020 року, прийнятого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Михайленком Сергієм Анатолійовичем; витребування з чужого незаконного володіння квартири АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000), шляхом:

1) накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000);

2) заборони державним реєстраторам здійснювати будь-які дії щодо відчуження квартири АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000) та заборони вносити зміни до державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо цього майна, до набрання законної сили рішенням суду у справі.

У мотивування вимог заяви зазначала, що має намір звернутися до суду з позовною заявою про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, витребування з чужого незаконного володіння нерухомого майна, оскільки між нею та відповідачами виник спір з приводу порушення її права власності на спірне нерухоме майно внаслідок незаконних дій АТ «Альфа-Банк» та приватного нотаріуса Юдіна М.А.

Вказала, що вона є власником квартири АДРЕСА_1 , на підставі договору бронювання квартири для передачі у власність від 26 липня 2007 року №626/Н-51, укладеного нею з ТОВ «Територіальне міжгосподарче об`єднання Ліко-Холдинг»; договору від 17 серпня 2007 року, укладеного між нею та ТОВ «Територіальне міжгосподарче об`єднання Ліко-Холдинг», ЗАТ «Інвестиційна компанія «А.І.С.Т.- інвест»; договору кредиту від 22 серпня 2007 року №08-038/421 та іпотечного договору від 22 серпня 2007 року №02-038/774, укладених між нею та АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк»; а також акту прийому-передачі квартири від 2008 року.

Новим власником спірної квартири стало АТ «Альфа-банк» на підставі повідомлення про порушення основного зобов`язання, виданого АТ «Укрсоцбанк». Через незаконні дії АТ «Альфа-Банк» та приватного нотаріуса Юдіна М.А., який не перевірив законність набуття АТ «Альфа-Банк» права власності на спірну квартиру, відбулося посвідчення договору купівлі-продажу спірної квартири, внаслідок чого право власності було зареєстровано за ОСОБА_2 .

Вважала перехід права власності на спірну квартиру незаконним, оскільки АТ «Альфа-банк» отримало право власності на предмет іпотеки у незаконний спосіб, внаслідок чого спірна квартира придбана ОСОБА_2 у особи, яка не мала право її відчужувати.

Вказала, що дізналася про незаконні дії відповідачів з державного реєстру речових прав на нерухоме майно після того, як її примусово виселили зі спірної квартири. Вона не давала своєї згоди на продаж спірної квартири, не укладала договорів її купівлі-продажу, втратила своє єдине житло і перебуває у скрутному матеріальному становищі.

З приводу застосування заходів зустрічного забезпечення зазначила, що такі підстави відсутні, оскільки через накладення арешту на спірну квартиру не вбачається завдання збитків відповідачам, а нею втрачене єдине житло внаслідок їх незаконних дій.

На переконання ОСОБА_1 невжиття заходів забезпечення позову у разі його задоволення ускладнить ефективний захист та поновлення порушених прав заявника, оскільки ОСОБА_2 , як новим власником, можливе вчинення дій, спрямованих на розпорядження спірним майном на власний розсуд шляхом його відчуження на користь третіх осіб.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 20 січня 2023 року заяву задоволено.

До набрання законної сили судовим рішенням у справі накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000); заборонено державним реєстраторам здійснювати будь-які дії щодо відчуження квартири АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000) та внесення змін до державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо вказаного майна.

Роз`яснено ОСОБА_1 , що відповідно до приписів частини четвертої статті 152 ЦПК України вона повинна пред`явити позов протягом десяти днів з дня постановлення ухвали про забезпечення позову.

Не погоджуючись з указаною ухвалою, 04 березня 2023 року представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 звернулася безпосередньо до Київського апеляційного суду з апеляційною скаргою, в якій просить ухвалу суду першої інстанції скасувати.

Оскаржувану ухвалу вважає необґрунтованою та такою, що прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Наголошує на тому, що в оскаржуваній ухвалі суду першої інстанції фактично застосовано два окремих заходи забезпечення позову, а саме накладено арешт на майно та заборонено вчиняти державним реєстратором будь-які дії щодо відчуження майна та внесення змін до записів до реєстру речових прав відносно майна.

Вважає, що судом не обґрунтовано жодним чином необхідність та співмірність застосування одночасно обох заходів забезпечення позову, у тому числі, не зазначено, які саме дії та докази свідчать про необхідність накладення на спірне майно саме арешту, що у свою чергу саме по собі свідчить про обмеження відповідача ОСОБА_2 у праві розпорядження таким майном, яке не пов'язано з його відчуженням.

Вказує, що подана ОСОБА_1 заява не відповідає вимогам частини першої статті 151 ЦПК України щодо форми та змісту заяви, не містить обґрунтування необхідності застосування конкретного заходу забезпечення позову, до заяви не надано жодного доказу, який би підтверджував, що ОСОБА_2 вчиняє дії щодо нерухомого майна та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду.

Зазначає, що судом не розглянуто питання про необхідність та можливість зустрічного забезпечення та не обґрунтовано жодним чином причин не вжиття зустрічного забезпечення, визначеного приписами статті 154 ЦПК України.

24 березня 2023 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від ОСОБА_1 , в якому остання просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, ухвалу суду першої інстанції - без змін.

Зокрема, зазначає, що нею до Голосіївського районного суду м. Києва подано позов, який забезпечено оскаржуваною ухвалою.

15 лютого 2023 року Голосіївським районним судом м. Києва відкрито провадження у справі №752/1447/23.

Уважає, що наведені апелянтом доводи жодним чином не ставлять під сумнів законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення.

Інші учасники справи не скористалися своїм правом на подачу до суду відзиву на апеляційну скаргу, заперечення щодо змісту та вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направили.

Представники ОСОБА_2 та АТ «Сенс Банк» у судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримали та просили задовольнити з підстав, наведених у скарзі.

ОСОБА_1 та її представник у судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечували.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, своїх представників не направили, про причини неявки суд не сповістили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, клопотання про відкладення розгляду справи до апеляційного суду не надходили.

Відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому колегією суддів вирішено розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися.

Заслухавши доповідь судді-доповідача Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленої ухвали, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що невжиття заявленого заходу забезпечення позову може істотно ускладнити чи зробити неможливим виконання рішення суду у справі, що, у свою чергу, призведе до нівелювання функції судового рішення як механізму дійсного поновлення порушених прав та інтересів ОСОБА_1 , у зв`язку з тим, що ОСОБА_2 , як власник спірного майна, може в подальшому скористатись своїм правом власності та відчужити її, оскільки право власності на неї неодноразово було перереєстровано та ОСОБА_1 зазначає про неправомірне заволодіння її майном.

Висновок суду відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Відповідно до вимог статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Заява про забезпечення позову подається: 1) до подання позовної заяви - за правилами підсудності, встановленими цим Кодексом для відповідного позову, або до суду за місцезнаходженням предмета спору - якщо суд, до підсудності якого відноситься справа, визначити неможливо; 2) одночасно з пред`явленням позову - до суду, до якого подається позовна заява, за правилами підсудності, встановленими цим Кодексом; 3) після відкриття провадження у справі - до суду, у провадженні якого перебуває справа (частина перша статті 152 ЦПК України).

Заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду), крім випадків, передбачених частиною п`ятою цієї статті (частина перша статті 153 ЦПК України).

Заходи забезпечення позову, вжиті судом до подання позовної заяви, скасовуються судом також у разі: 1) неподання заявником відповідної позовної заяви згідно з вимогами частини третьої статті 152 цього Кодексу; 2) повернення позовної заяви; 3) відмови у відкритті провадження у справі (частина тринадцята статті 158 ЦПК України)

Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).

Системне тлумачення частини першої статті 153, частини тринадцятої статті 158, частини першої статті 187 ЦПК України дає можливість дійти висновку, що:

законодавець передбачив відповідний процесуальний порядок розгляду заяви про забезпечення позову та вирішення питання про відкриття провадження у справі;

для розгляду заяви про забезпечення позову та вирішення питання про відкриття провадження у справі встановлені різні процесуальні строки: два та п`ять днів відповідно;

першочерговим при надходженні на розгляд суду заяви про забезпечення позову є надання оцінки щодо порядку звернення з нею до суду, за умови дотримання якого здійснюється її розгляд по суті;

у випадку одночасного подання позовної заяви та заяви про забезпечення позову, розгляд заяви про забезпечення позову не залежить від вирішення питання про відкриття провадження у справі. Законодавець не покладає обов`язку на суд відкрити провадження у справі, а тільки потім вирішувати питання про забезпечення позову;

у разі повернення позовної заяви, відмови у відкритті провадження у справі передбачений процесуальний механізм скасування заходів забезпечення позову.

Такі правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 14 червня 2021 року у справі №308/8567/20.

Згідно зі статтею 150 ЦПК України позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії.

Пленум Верховного Суду України в пункті 4 Постанови «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» № 9 від 22 грудня 2006 року роз`яснив, що, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.

За своєю правовою природою правовий інститут забезпечення позову покликаний гарантувати особам, які беруть участь у справі, реальну можливість ефективного захисту свого права шляхом дійсного виконання можливого рішення суду у разі задоволення позовних вимог. Саме тому такі заходи покликані забезпечити можливість охорони матеріально-правових інтересів позивача від потенційних недобросовісних дій інших учасників, направлених на ухилення від реального та ефективного виконання судового рішення, в тому числі з метою запобігання труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

Зважаючи на наведені положення, при вирішенні питання про вжиття заходів забезпечення позову суд має дослідити, чи є реальним спір між сторонами, чи існує небезпека ускладнення можливості виконання рішення суду, чи запропонований вид забезпечення є співмірним із заявленими вимогами та чи забезпечує він досягнення мети, задля якої ставиться питання про забезпечення позову. Єдиною передбаченою законом підставою для застосування заходів забезпечення позову є виключно ризик ускладнення/унеможливлення виконання рішення суду у справі або ефективного поновлення прав та інтересів позивача. При цьому жодного питання по суті спору, в тому числі й щодо обґрунтованості позовних вимог, суд на даній стадії не вирішує.

Види забезпечення позову визначені статтею 150 ЦПК України та мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду у разі задоволення позову.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року в справі №753/22860/17 зазначено, що конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Зі змісту заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову вбачається, що предметом розгляду справи за її майбутнім позовом є захист її порушеного внаслідок незаконних дій відповідачів права власності на нерухоме майно шляхом скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та витребування з чужого незаконного володіння квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Обґрунтовуючи необхідність забезпечення позову, сторона позивача посилалась на те, що відповідно до копії іпотечного договору від 22 серпня 2007 року №02-038/774 майнові права на незакінчену будівництвом трикімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_2 (будівельна адреса забудови: АДРЕСА_3 ) належать ОСОБА_1 .

Згідно з витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 05 лютого 2020 року №199106031 квартира за адресою: АДРЕСА_2 , належала на праві приватної власності АТ «Альфа-Банк».

Відповідно до інформації від 17 березня 2021 року №248614155 та від 12 січня 2023 року №320103009 квартира за адресою: АДРЕСА_2 належить на праві приватної власності ОСОБА_2 .

На підставі викладеного вважала, що відповідач ОСОБА_2 може здійснити відчуження спірної квартири у позасудовому порядку на свою користь чи на користь інших осіб, що ускладнить ефективний захист та поновлення її порушених прав.

Отже, викладені заявником обставини, виходячи з положень статті 151 ЦПК України, є достатніми для обґрунтованого припущення позивача, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду у разі його задоволення.

При цьому варто врахувати, що підтвердити за допомогою реально існуючих доказів подію, яка ймовірно настане або може настати в майбутньому, фактично неможливо, а тому наявність чи відсутність підстав для забезпечення позову оцінюються судом в залежності від кожного конкретного випадку, з урахуванням фактичних обставин справи і змісту позовних вимог.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

З матеріалів справи вбачається, що між сторонами дійсно виник спір з приводу скасування рішення про державну реєстрацію та витребування з чужого незаконного володіння квартири. Майно, на яке просить накласти арешт позивач, є предметом спору у даній справі, а тому, з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, оскільки спір стосується майна, право користування і розпорядження яким позивач намагається захистити.

Заходи забезпечення позову є співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Враховуючи предмет даного позову, наведені позивачем докази та обґрунтування заявлених вимог у заяві щодо забезпечення позову, їх обґрунтованість, наявність зв`язку між заходами забезпечення позову та предметом позовних вимог, з метою запобігання порушенню прав та охоронюваних законом інтересів позивача, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для забезпечення позову у спосіб, обраний заявником шляхом накладення арешту на майно, що є предметом спору у даній справі, а також заборони державним реєстраторам здійснювати будь-які дії щодо відчуження квартири та заборони вносити зміни до державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо вказаного майна.

Зазначивши при цьому, що обраний заявником спосіб забезпечення позову не спричинить невідновлюваної шкоди відповідачу, а слугуватиме заходом запобігання можливих порушень прав позивача.

З огляду на викладене, з`ясувавши обсяг позовних вимог, відповідність забезпечення позову, який просить застосувати позивач заявленим позовним вимогам, оцінивши співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом якого позивач звернувся до суду, а також ефективність способу захисту, про який просить сторона позивача, колегія суддів уважає, що суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку, застосувавши обраний позивачем спосіб забезпечення позову шляхом арешту об`єкта нерухомості та заборони державним реєстраторам здійснювати будь-які дії щодо відчуження квартири та заборони вносити зміни до державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо вказаного майна, оскільки невжиття таких заходів забезпечення може у майбутньому утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду у разі задоволення даного позову.

Накладення арешту на спірну квартиру та заборона державним реєстраторам здійснювати будь-які дії щодо відчуження квартири та заборони вносити зміни до державного реєстру речових прав на нерухоме майно не порушуватиме прав ОСОБА_2 , як власника, на користування та володіння цим майном.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

Доводи апелянта про незастосування судом першої інстанції заходів зустрічного забезпечення є необґрунтованими з огляду на те, що з матеріалів справи не вбачається, яким чином накладення арешту на майно може завдати збитків відповідачу ОСОБА_2 , а також в чому можуть полягати такі збитки. Окрім того, у справі відсутні докази наявності передбачених статтею 154 ЦПК України випадків обов`язкового застосування зустрічного забезпечення.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують і на суть прийнятого рішення не впливають.

Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки ухвалу суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстав для її скасування колегія суддів не вбачає.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а ухвали суду першої інстанції - без змін як такої, що є законною та обґрунтованою.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 20 січня 2023 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена протягом тридцяти днів до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги до цього суду.

Повне судове рішення складено «04» квітня 2023 року.

Головуючий В.А. Кравець

Судді О.В. Желепа

О.Ф. Мазурик