ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3226/23 Справа № 211/2574/22 Суддя у 1-й інстанції - Сарат Н. О. Суддя у 2-й інстанції - Тимченко О. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 квітня 2023 року м.Кривий Ріг

справа № 211/2574/22

провадження № 22-ц/803/3226/23

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :

головуючого - Тимченко О.О.,

суддів: Мірути О.А., Хейло Я.В.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Акціонерне товариство «Українська залізниця»,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін в приміщенні Дніпровського апеляційного суду в м. Кривий Ріг Дніпропетровської області цивільну справу № 211/2574/22 за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення недоплаченої частини заробітної плати,

за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Українська залізниця»,

на рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 грудня 2022 року (суддя Сарат Н.О.), ухваленого в приміщенні Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, повне судове рішення складено 21 грудня 2022 року,

В С Т А Н О В И В:

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ

В серпні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області з позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що він по теперішній час працює черговим локомотивного депо у структурному підрозділі «Криворізьке локомотивне депо» (ТЧ-2) регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця», є членом профспілкової організації ППО ВПЗУ КДЛ. У 2017-2022 роках йому надавалась щорічна тарифна відпустка за графіком. З цього приводу він звертався при наданні відпустки з особистою заявою до керівника з проханням надати матеріальну допомогу на оздоровлення відповідно до пункту 3.1.5 Колективного договору Криворізького локомотивного депо на 2011-2012, який є чинним по цей час, яка повинна складати не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги. Однак, матеріальна допомога на оздоровлення йому надавалась не в повному обсязі, а саме за 2017 рік у сумі 2 678,92 грн замість 3200 грн., за 2018 рік 3 276,00 грн замість 3723 грн, за 2019 рік 3 603,60 грн замість 4 173,00 грн, за 2020 рік 3 603,60 грн замість 5 000,00 грн, за 2021 рік у сумі 4 954,50 грн замість 6000,00 грн, за 2022 рік у сумі 0 грн замість 6 500,00 грн, тобто в розмірі, що не відповідає розміру, встановленому умовами Колективного договору. Відтак, сума недоплаченої частки заробітної плати (матеріальної допомоги на оздоровлення) за 2017-2022 становить 10 479 грн 38 коп. Крім того, він має право на компенсацію втраченої частини доходів у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати або її частини, в порядку передбаченому Законом № 2050 «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого Постановою КМУ від 21.02.2001 року № 159. Та станом на жовтень 2022 року така компенсація становить 1 806,77 грн, що підтверджено розрахунком згідно вказаної Постанови, але розрахунок компенсації провадиться станом на момент винесення рішення у справі.

Враховуючи вищезазначене, позивач просив стягнути з відповідача на свою користь недоплачену частку заробітної плати, а саме, матеріальної допомоги на оздоровлення, в сумі 10 479,38 грн та компенсацію втраченої частини доходів у зв`язку з несвоєчасною виплатою частки заробітної плати в сумі 1 806,77 грн, що розрахована станом на жовтень 2022 року.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 грудня 2022 року позов ОСОБА_1 до АТ «Українська залізниця» задоволено: стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 недоплачену частку заробітної плати (матеріальної допомоги на оздоровлення) за 2017-2022 роки (включно) в сумі 10 479,38 грн, компенсацію за втрату частини заробітної плати (матеріальної допомоги на оздоровлення) у зв`язку із порушенням термінів її виплати в розмірі 2 139,59 грн. Стягнуто з АТ «Українська залізниця» в дохід держави судовий збір у розмірі 992,40 грн.

Судове рішення мотивоване тим, що відповідно до положень пункту 3.1.5. Колективного договору матеріальна допомога на оздоровлення виплачується за письмовою заявою працівника у розмірі 40% ставки чи посадового окладу, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні саме на момент виплати допомоги, а виплата матеріальної допомоги позивачу відбувалася у відповідні роки, суд першої інстанції вважав за необхідне при визначенні розміру недоплаченої частини вказаної допомоги виходити з розміру мінімальної заробітної плати по Україні, встановленої на 2017, 2018, 2019, 2020, 2021, 2022 рік, відповідно, тому суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача недоплаченої матеріальної допомоги на оздоровлення за 2017-2022 роки та з відповідача АТ «Українська залізниця» на користь позивача підлягає стягненню недоплачена матеріальна допомога в розмірі 10 479,38 грн, що складається з: недоплаченої допомоги на оздоровлення за 2017 рік 521,08 грн, недоплаченої допомоги на оздоровлення за 2018 рік 447,00 грн, недоплаченої допомоги на оздоровлення за 2019 рік 569,40 грн, недоплаченої допомоги на оздоровлення за 2020 рік 1 396,40 грн, недоплаченої допомоги на оздоровлення за 2021 рік 1 045,50 грн та недоплаченої допомоги на оздоровлення за 2022 рік 6 500,00 грн.

Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення компенсації за втрату частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати в розмірі 2 139,59 грн, суд першої інстанції врахував наданий позивачем розрахунок, проте, оскільки нарахування проводилися станом на жовтень 2022 року, а рішення ухвалюється в грудні 2022 року, нарахування мають бути здійсненні на момент ухвалення рішення.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

В апеляційній скарзі, поданій до апеляційного суду, АТ «Українська залізниця» посилається на неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі.

УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ОСОБИ, ЯКА ПОДАЛА АПЕЛЯЦІЙНУ СКАРГУ

Апеляційна скарга відповідача мотивована тим, що ухвалою суду першої інстанції від 03 серпня 2022 року було відкрито провадження в даній справі, а ухвалою від 17 жовтня 2022 року позовна заява ОСОБА_1 залишена без руху. Проте, після усунення недоліків, зазначених в ухвалі, суд першої інстанції в порушення частини 12 статті 187 ЦПК України не постановив ухвалу про продовження розгляду справи. Також вказує на те, що суд першої інстанції, прийнявши наданий позивачем розрахунок компенсації втраченої частини доходів, змінив предмет позову, при цьому, стороні відповідача заява про зміну предмету позову не надсилалась, що позбавило іншу сторону надати суду обґрунтований відзив на змінений позов. Зазначає, що пунктом 3.1.5 Колективного договору на 2011-2012 роки, укладеного між відокремленим структурним підрозділом «Криворізьке локомотивне депо» та спільним представницьким органом профспілок залізничників і транспортних будівельників України та Вільної профспілки машиністів, в особі їх виборного органу, зареєстрованого за № 60/11 від 24.10.2011 року, встановлено, що матеріальна допомога на оздоровлення виплачується за письмовою заявою працівника у розмірі 40% відсотків ставки чи посадового окладу на момент надання допомоги за професією, котру обіймає працівник, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги. Однак, з прийняттям Закону України «Про внесення змін до законодавчих актів України» №1774-УІІІ від 06.12.2016 року, було визначено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина у колективних договорах та угодах усіх рівнів. Сторонам, які уклали колективні договори і угоди, у тримісячний строк привести їх норми у відповідність із цим Законом згідно із законодавством. До внесення змін до колективних договорів і угод усіх рівнів щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб. При цьому, на думку відповідача, з урахуванням положень статей 203 та 215 ЦК України, умови пункту 3.1.5 Колективного договору є недійсними з моменту прийняття Закону України «Про внесення змін до законодавчих актів України» №1774-УІІІ від 06.12.2016 року та не створюють для відповідача обов`язку зі сплати матеріальної допомоги на оздоровлення у розмірі не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» №1774-VІІІ від 06.12.2016 року змінено підхід до визначення розмірів посадових окладів і заробітної плати працівників, а також інших виплат (наприклад, для розрахунку розміру плати за надання адміністративних послуг, у колективних договорах та угодах усіх рівнів), тобто цим Законом запроваджено нову розрахункову величину для визначення розмірів тих чи інших виплат, шляхом заміни мінімальної заробітної плати на прожитковий мінімум. Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що з прийняттям Закону №1774-VІІІ в Україні було змінено підхід щодо застосування мінімальної заробітної плати, як розрахункової величини, не лише при визначенні посадових окладів, а й щодо розрахунку всіх виплат, де раніше застосовувалася, як розрахункова величина, мінімальна заробітна плата. Аналіз такого правового регулювання дає підстави зробити висновок про те, що законодавець заборонив застосовувати для визначення розмірів посадових окладів розмір мінімальної заробітної плати, про що зазначено у Постанові Великої Палати Верховного Суду України від 04.11.2020 у справі № 200/9195/19-а. Також зазначає, що в 2022 році ОСОБА_1 була надана відпустка з 09.04.2022 року по 22.04.2022 року, матеріальна допомога на оздоровлення йому не нараховувалася в зв`язку з прийнятим Законом України № 2136-ІХ від 15.03.2022 року «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», а саме, відповідно до статті 11 на період воєнного стану дія окремих положень колективного договору може бути зупинена за ініціативою роботодавця. Згідно з протокольним рішенням № Ц-54/31 Ком.т засідання правління АТ «Укрзалізниця» від 14.03.2022 року «Про деякі питання оплати праці працівників АТ «Українська залізниця», а саме, пункт 1.1.4 (Інші додаткові виплати, що передбачені Галузевою угодою, колективними договорами структурних підрозділів, зокрема матеріальної допомоги, призупиняється).

УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ТА ЗАПЕРЕЧЕНЬ ІНШІХ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

Згідно посвідчення, виданого 21.11.2017 року, встановлено, що ОСОБА_1 , працює черговим локомотивного депо у структурному підрозділі «Криворізьке локомотивне депо».

Згідно з довідкою про надані відпустки працівникам депо, які є членами ППО ВПЗУ КЛД встановлено, що ОСОБА_1 надавались відпустки: 01.07.2017-14.07.2017 № 599, 12.11.2018-12.12.2018 № 747, 10.11.2019 - 30.11.2019 № 748, 10.09.2020-30.09.2020 № 604, 14.07.2021 - 31.07.2021 № 355, 09.04.2022-22.04.2022 № 135.

Згідно з пунктом 3.1.5 Колективного договору Криворізького локомотивного депо на 2011-2012 рік, який є чинним по цей час, встановлено, що матеріальна допомога на оздоровлення виплачується за письмовою заявою працівника, у розмірі 40 відсотків ставки чи посадового окладу на момент надання допомоги за професією, котру обіймає працівник, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги.

Відповідно до наданих суду розрахунків заробітної плати позивачу була виплачена матеріальна допомога на оздоровлення: за 2017 рік у сумі 2 678,92 грн, за 2018 рік у сумі 3 276,00 грн, за 2019 рік у сумі 3 603,60 грн, за 2020 рік у сумі 3 603,60 грн, за 2021 рік у сумі 4 954,50 грн.

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Відповідно до пункті 3 та 4 частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішення суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Апеляційна скарга АТ «Українська залізниця» підлягає частковому задоволенню.

МОТИВИ З ЯКИХ ВИХОДИВ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД, ТА ЗАСТОСОВАНІ НОРМИ ПРАВА

Згідно з частиною 1 статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до частини 1 статті 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Відповідно до частини 3 цієї статті розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Зважаючи на те, що ціна позову в даній справі становить 93 157,95 грн, що менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд апеляційної скарги здійснюється без повідомлення сторін.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою стаття 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає не в повній мірі.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до положень пункту 3.1.5. Колективного договору матеріальна допомога на оздоровлення виплачується за письмовою заявою працівника у розмірі 40% ставки чи посадового окладу, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні саме на момент виплати допомоги, а виплата матеріальної допомоги позивачу відбувалася у відповідні роки, суд першої інстанції вважав за необхідне при визначенні розміру недоплаченої частини вказаної допомоги виходити з розміру мінімальної заробітної плати по Україні, встановленої на 2017, 2018, 2019, 2020, 2021, 2022 рік, відповідно, тому суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача недоплаченої матеріальної допомоги на оздоровлення за 2017-2022 роки та з відповідача АТ «Українська залізниця» на користь позивача підлягає стягненню недоплачена матеріальна допомога в розмірі 10 479,38 грн, що складається з: недоплаченої допомоги на оздоровлення за 2017 рік 521,08 грн, недоплаченої допомоги на оздоровлення за 2018 рік 447,00 грн, недоплаченої допомоги на оздоровлення за 2019 рік 569,40 грн, недоплаченої допомоги на оздоровлення за 2020 рік 1 396,40 грн, недоплаченої допомоги на оздоровлення за 2021 рік 1 045,50 грн та недоплаченої допомоги на оздоровлення за 2022 рік 6 500,00 грн.

Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення компенсації за втрату частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати в розмірі 2 139,59 грн, суд першої інстанції врахував наданий позивачем розрахунок, проте, оскільки нарахування проводилися станом на жовтень 2022 року, а рішення ухвалюється в грудні 2022 року, нарахування мають бути здійсненні на момент ухвалення рішення.

Проте, погодитись з таким висновком суду першої інстанції у повній мірі не можливо, з наступних підстав.

Згідно зі статтею 10 КЗпП України, колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів.

Відповідно до статті 13 КЗпП України та статті 7 Закону України «Про колективні договори і угоди», зміст колективного договору визначається сторонами.

Статтею 13 КЗпП України визначено, що у колективному договорі встановлюються взаємні обов`язки роботодавця та працівника, зокрема, щодо встановлення форм, системи, розмірів заробітної плати і інших видів трудових виплат (доплат, надбавок, премій та ін.) Колективним договором встановлюються додаткові, порівняно з чинним законодавством і угодами, гарантії.

Згідно зі статтею 18 КЗпП України, положення колективного договору розповсюджуються на всіх працівників підприємства, установи, організації та є обов`язковими для роботодавця та працівника.

Відповідно до частини 2 статті 97 КЗпП України, форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами.

Як вбачається із матеріалів справи, пунктом 3.1.5 Колективного договору на 2011-2012 роки, укладеного між відокремленим структурним підрозділом «Криворізьке локомотивне депо» та спільним представницьким органом профспілок залізничників і транспортних будівельників України та Вільної профспілки машиністів в особі їх виборного органу, зареєстрованого за № 60/11 від 24.10.2011 року, який є чинним станом на 2022 рік, встановлено, що матеріальна допомога на оздоровлення виплачується за письмовою заявою працівника у розмірі 40% відсотків ставки чи посадового окладу на момент надання допомоги за професією, котру обіймає працівник, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги.

Відповідно до спільної Постанови керівництва регіональної філії «Придніпровська залізниця» і голови Дорожньої профспілкової організації Придніпровської залізниці Букреєва О.В. №Н32/20, П-4-5г від 31.03.2017 року постановлено застосовувати з 01.04.2017 року замість мінімальної заробітної плати, як розрахункової величини для визначення посадових окладів, заробітної плати та інших виплат передбачених колективними договорами, величину «125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом».

Згідно з пунктом 1.4 Колективного договору, зміни і доповнення до колективного договору, що не погіршують соціального та економічного становища працівників депо, вносяться протягом строку його дії за погодженням сторін на спільному засіданні керівництва депо і профспілкових комітетів, а всі інші на конференції трудового депо.

Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2017 рік», тобто на момент прийняття спільної Постанови керівництва регіональної філії «Придніпровська залізниця» і голови Дорожньої профспілкової організації Придніпровської залізниці Букреєва О.В. № Н32/20, П-4-5г від 31.03.2017 року, мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 3 200 грн.

Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2017 рік» прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, був встановлений на рівні 1 600 грн, тому 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, становив 2 000 грн, мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 3 200 грн.

Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2018 рік» прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, був встановлений на рівні 1762 грн, тому 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, становив 2 205,50 грн, мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 3 723 грн.

Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2019 рік» прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, був встановлений на рівні 2007 грн, тому 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, становив 2 508,75 грн мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 4 173 грн.

Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік» прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, був встановлений на рівні 2 197 грн, тому 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, становив 2 746,25 грн, мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 4 723 грн.

Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2021 рік» прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, був встановлений на рівні 2 481 грн, тому 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, становив 3 101,25 грн, мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 6000 грн.

Таким чином, прийняття 31.03.2017 року спільної Постанови керівництва регіональної філії «Придніпровська залізниця» і голови Дорожньої профспілкової організації Придніпровської залізниці Букреєва О.В. № Н32/20, П-4-5г від 31.03.2017 року про застосовування з 01.04.2017 року замість мінімальної заробітної плати, як розрахункової величини для визначення посадових окладів, заробітної плати та інших виплат, передбачених колективними договорами, величину «125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом» є діями, що погіршували становище працівників порівняно із законодавством та вказана постанова повинна була прийматися не за погодженням сторін на спільному засіданні керівництва депо і профспілкових комітетів, а на конференції трудового колективу депо, оскільки на момент прийняття вказаної постанови, мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 3 200 грн, отже вказана сума є більшою за 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, який становив 2 000 грн, тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що при визначенні позивачу розміру матеріальної допомоги на оздоровлення підлягає застосуванню не спільна Постанова керівництва Регіональної філії «Придніпровська залізниця» і голови Дорожньої профспілкової організації Придніпровської залізниці Букреєва О.В. № Н32/20, П-4-5г від 31.03.2017 року, яка погіршує становище працівників, а пункт 3.1.5 Колективного договору, й доводи апеляційної скарги в цій частині є безпідставними та не спростовують наведеного.

При цьому, судом першої інстанції правильно враховано положення статті 9 КЗпП України, згідно якої умови договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством України про працю, є недійсними, та констатовано, що вказана правова норма не вимагає будь-якої процедури визнання недійсними умов договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством, адже вона безпосередньо оголошує такі умови недійсними і не вимагають судової процедури визнання їх недійсними.

Колегією суддів не приймаються доводи апеляційної скарги відповідача про те, що пунктом 5 Розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 1774-VIII встановлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим законом не застосовується, як розрахункова величина у колективних договорах та угодах усіх рівнів. Сторонам, які уклали колективні договори і угоди, у тримісячний строк привести їх норми у відповідність із цим Законом згідно із законодавством. До внесення змін до колективних договорів і угод усіх рівнів щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Так, стаття 58 Конституції України передбачає, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Стаття 22 Конституції України гарантує, що права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Проаналізувавши у сукупності положення статей 22, 58 Конституції України, статті 9 КЗпП України, колегія суддів дійшла висновку, що нові Закони, які погіршують становище працівників, зокрема, призводять до зменшення певних виплат, розмір яких врегульований до прийняття цих Законів, договорами про працю, не мають зворотньої сили.

Таким чином, Закон України «Про внесення змін до законодавчих актів України» погіршив становище позивача та інших працівників підприємства щодо розміру матеріальної допомоги, звузив її право на матеріальну допомогу, а тому не має зворотньої сили та не може бути застосований при визначенні розміру цієї допомоги.

Не можна погодитись й з посиланнями відповідача в апеляційній скарзі на положення статей 203, 215 ЦК України, як підставу для визнання недійсним колективного договору, як такого, що суперечить умовам пункту 5 Розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», з вищенаведених підстав.

До того ж, у даному випадку, варто зауважити й на тому, що Верховний Суд України у Постанові від 24 червня 2015 року у справі № 6-530цс15 дійшов висновку, що «враховуючи, що відповідно до статті 21 КЗпП України предметом трудового договору (контракту) є праця (трудова функція) особи, яка є об`єктом саме трудових правовідносин, які повною мірою врегульовані трудовим законодавством (зокрема статтями 3, 7, 9, 91 , 44 КЗпП України) положення ЦК України щодо умов дійсності правочину та правових наслідків недійсності правочину не підлягають застосуванню для регулювання суспільних відносин, які виникають у зв`язку з укладенням трудового договору (контракту). Установивши наявність між сторонами договору трудових правовідносин, які регулюються нормами трудового й спеціального законодавства, та факт укладення цього договору саме у зв`язку з існуванням трудових правовідносин, апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що укладений договір не є правочином у розумінні статті 202 ЦК України, на який поширюються передбачені нормами статей 203, 215 цього Кодексу загальні вимоги щодо чинності правочину та який може бути визнаний недійсним із передбачених ЦК України підстав із застосуванням наслідків недійсності правочину». Подібного висновку дійшов і Верховний Суд у Постанові від 22 травня 2019 року у справі № 757/49315/16-ц, провадження № 61-28768св18.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що прийняття Закону України «Про внесення змін до законодавчих актів України» від 06.12.2016 року року не створює юридичних наслідків щодо застосування пункту 3.1.5 Колективного договору, укладеного між відокремленим структурним підрозділом «Криворізьке локомотивне депо» та спільним представницьким органом залізничників і транспортних будівельників України та Вільної профспілки машиністів виборного органу, зареєстрованого за № 60/11 від 24.10.2011 року, в частині виплати допомоги на оздоровлення, оскільки питання виплати матеріальної допомоги на оздоровлення, умови виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, обставини, за яких вона виплачується, а також кому саме вона може бути виплачена першочергово, визначається, в даному випадку, колективним договором, пунктом 3.1.5 якого визначено, що матеріальна допомога на оздоровлення виплачується за письмовою заявою працівника у розмірі 40% відсотків ставки чи посадового окладу на момент надання допомоги за професією, котру обіймає працівник, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги, а прийнята 31.03.2017 року спільна Постанова керівництва Регіональної філії «Придніпровська залізниця» і голови Дорожньої профспілкової організації Придніпровської залізниці Букреєва О.В. № Н32/20, П-4-5г від 31.03.2017 року про застосовування з 01.04.2017 року замість мінімальної заробітної плати, як розрахункової величини для визначення посадових окладів, заробітної плати та інших виплат передбачених колективними договорами, величину «125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом», прийнята з порушенням вимог Колективного договору, отже не підлягає застосуванню при визначні розміру матеріальної допомоги на оздоровлення.

Виходячи з наведеного вище колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що дії відповідача щодо невиплати позивачу частини матеріальної допомоги на оздоровлення, у період з 2017 року по 2021 рік, у розмірі 3 979,38 грн є неправомірними, тому в цій частині позов підлягає задоволенню.

Посилання в апеляційній скарзі на правові висновки, викладені у Постанові Великої Палати Верховного Суду України від 04.11.2020 року у справі №200/9195/19-а, а також правові висновки Верховного Суду, викладені в Постанові у справі №377/424/17, колегією суддів не приймаються, оскільки ці рішення не стосуються норм права при виконанні умов Колективних договорів, а стосуються суддівської винагороди, тобто інших правовідносин, тоді як, відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права.

Відповідно до статі 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Згідно зі статтею 34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Пунктами 2,3 постанови Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159 «Про затвердження Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати» передбачено, що компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 1 січня 2001 року.

Компенсації підлягають такі грошові доходи, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру, в тому числі і заробітна плата.

Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Згідно із Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року №159 (пункт 4) сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом.

За змістом статті 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

01 січня 2016 року набули чинності зміни до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», якими у частину 1 статті 4 внесено зміни згідно із Законом №911-VIII від 24 грудня 2015 року та її редакція викладена таким чином: Індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка.

У статтях 1-3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» зазначено, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Відповідно до постанови КМУ №159 від 21 лютого 2001 року сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.

У Рішенні Конституційного Суду України від 15.10.2013р. № 9-рп/2013 у справі № 118/2013 за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положення частини 2 статті 233 КЗпП України викладено наступний правовий висновок: в аспекті конституційного звернення положення частини 2 статті 233 КЗпП України слід розуміти так, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмежень будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем (пункт 1 резолютивної частини рішення).

Крім того, є також наступна судова практика з цього питання. Так, ВСУ роз`яснив, що Закон України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року №159, не ставить у залежність компенсацію втрати частини грошових доходів від попереднього, окремого нарахування доходів. За цим регулюванням правове значення має те, чи з порушенням строків був виплачений нарахований дохід, чи виплачений і коли цей платіж, чи не нараховувався і не виплачувався грошовий дохід, право на який визнано судовим рішенням. Саме ці події є тими юридичними фактами, з якими пов`язуються виплата компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати. ВСУ зауважив, що кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, мають компенсаторний характер. Вони спрямовані на забезпечення достатнього життєвого рівня та купівельної спроможності особи у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги.

Використане у статті 3 Закону та пункті 4 Порядку формулювання, що компенсація обчислюється як добуток «нарахованого, але не виплаченого грошового доходу» за відповідний місяць, означає, що має існувати обов`язкова складова обчислення компенсації невиплачений грошовий дохід, який може бути або нарахований, або який можна нарахувати, зокрема, і на підставі судового рішення (постанова ВСУ від 11.07.2017 у справі № 21-2003а16).

З урахуванням наведених вище норм права, колегія суддів відхиляє доводи відповідача про те, що позовні вимоги про стягнення компенсації втрати частини доходів не підлягають задоволенню, оскільки ця сума не була нарахована і відповідно не була виплачена, оскільки невиплачений грошовий дохід можна нарахувати, зокрема, і на підставі судового рішення, що і було проведено судом першої інстанції.

Таким чином, висновок суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення цих позовних вимог, колегія суддів вважає правильним, проте погоджується з доводами сторони відповідача, що у місцевого суду були відсутні підстави для задоволення позовних вимог в частині стягнення матеріальної допомоги на оздоровлення за 2022 в сумі 6 500 грн та відповідно компенсації за втрату частини заробітної плати (матеріальної допомоги на оздоровлення ) у зв`язку з порушенням термінів її виплати за 2022 рік в розмірі 701,16 грн., тому у цій частині рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог, з огляду на таке.

Відповідно до Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», стаття 11, на період воєнного стану дія окремих положень колективного договору може бути зупинена за ініціативою роботодавця.

В апеляційній скарзі сторона відповідача посилаючись на статтю 11 зазначеного вище Закону, вказує на те, що протоколом №Ц-54/31 Ком.т. засідання правління АТ «Укрзалізниця» від 14.03.2022 року, прийнято рішення, що на період дії правового режиму воєнного стану в Україні призупинено виплати, передбачені Галузевою угодою, колективними договорами, зокрема у пункті 1.1.4 вказано: «….. додаткові виплати, що передбачені Галузевою угодою, колективними договорами структурних підрозділів, зокрема матеріальної допомоги, призупинити. Виняток складає матеріальна допомога на лікування та на поховання, а також інші види матеріальної допомоги згідно рішень правління, роз`яснення щодо нарахування та виплата яких буде надано додатково директором з управління персоналом та соціальної політики», що зокрема підтверджено і наданими позивачем доказами, якими встановлено, що в період відпустки позивача в період з 09 квітня 2022 року по 22 квітня 2022 року матеріальна допомога на оздоровлення роботодавцем взагалі не виплачувалась.

Колегія суддів приймає вищезазначене до уваги та вважає, що у цій частині позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню, оскільки в Україні з 24.02.2022 року запроваджено воєнний стан та відповідно до вимог статті 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», АТ «Укрзалізниця» призупинила виплати, передбачені Галузевою угодою, колективними договорами.

Апеляційний суд також звертає увагу позивача на те, що виплата йому матеріальної допомоги на оздоровлення за 2022 рік була призупинена, а не відмовлено у її виплаті. Звернення позивача з цієї підстави до суду є передчасним та не позбавляє останнього у майбутньому, після закінчення воєнного стану або зміни рішення керівництва АТ «Укрзалізниця», звернутися до суду з такими вимогами, у випадку якщо відповідач не проведе з ним відповідний розрахунок. Оскільки вимога про стягнення компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати є похідною, тому у її задоволенні необхідно також відмовити.

Доводи відповідача про те, що суд першої інстанції, прийнявши наданий позивачем розрахунок компенсації втраченої частини доходів (після виконання ухвали без руху від 17.10.2022 року) змінив предмет позову колегія суддів вважає необґрунтованими, з огляду на таке.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 вказано, що «предмет позову це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу».

Предметом позову у даній справі є стягнення з відповідача недоплаченої частки заробітної плати (матеріальної допомоги на оздоровлення) за період 2017-2022 роки та виплата компенсації, втраченої частини доходів у зв`язку з несвоєчасною виплатою сум матеріальної допомоги на оздоровлення.

Матеріалами справи встановлено, що 17 жовтня 2022 року (вже після відкриття провадження у справі 03 серпня 2022 року), суд першої інстанції виніс ухвалу про залишення позову без руху для проведення позивачем розрахунку виплат компенсації втраченої частини доходів, в порядку передбаченому Законом № 2050 «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів, у зв`язку з порушенням строків їх виплати за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту ІСЦ у відсотках із зазначенням суми такої компенсації.

На виконання ухвали суду 18 жовтня 2022 року стороною позивача суду надано обґрунтований розрахунок сум за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту ІСЦ у відсотках з зазначенням суми такої компенсації станом на жовтень 2022 року, яка склала 1 454,45 грн.

06 вересня 2022 року відповідачем суду направлено відзив на позовну заяву ОСОБА_1 , в якому відповідач виклав свою позицію з приводу заявлених позовних вимог і просив відмовити у їх задоволенні в повному обсязі з підстав, викладених у відзиві.

Отже, на час подання відзиву на позов відповідач був обізнаний з вимогами позивача про стягнення недоплаченої частини матеріальної допомоги на оздоровлення за період 2017-2022 роки та компенсації втраченої частини доходів у зв`язку з несвоєчасною виплатою цих сум, однак без визначення розміру компенсації, проте колегія суддів вважає, що сторона позивача, виконавши ухвалу без руху та провівши відповідний розрахунок компенсаційних виплат, розрахувавши розмір цих виплат (на час подачі заяви про усунення недоліків) не змінила предмет позову, а привела позовну заяву у відповідність вимогам статті 185 ЦПК України.

Дійсно, суд першої інстанції, отримавши заяву про усунення недоліків у відповідності з положеннями частини 12 статті 187 ЦПК України повинен був постановити ухвалу про продовження розгляду справи, що судом першої інстанції зроблено не було, проте таке порушення норм цивільного процесуального права не призвело до неправильного вирішення справи, тому доводи відповідача у цій частині колегія суддів не приймає до уваги.

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНИХ СКАРГ

Відповідно до пунктів 3 та 4 частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Отже, на підставі наведеного вище, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга відповідача підлягає частковому задоволенню, рішення суду в частинні стягнення матеріальної допомоги і компенсації за втрату частини заробітної плати (матеріальної допомоги на оздоровлення) у зв`язку з порушенням термінів виплати за 2022 рік підлягає скасуванню, з ухваленням у цій частині нового судового рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог.

Стягнуті судовим рішенням суми матеріальної допомоги на оздоровлення та компенсації за втрату частини заробітної плати (матеріальної допомоги на оздоровлення) у зв`язку з порушенням термінів виплати, відповідно підлягають зменшенню: матеріальна допомога на оздоровлення з 10 479,38 грн до 3 979,38 грн (період 2017-2021 включно); компенсація за втрату частини заробітної плати (матеріальної допомоги на оздоровлення) у зв`язку з порушенням термінів виплат з 2 139,59 грн до 1 438,43 грн.

РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

За частинами 1, 13 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

ОСОБА_1 звільнено від сплати судового збору в даній справі.

Відповідно до частини 6 статті 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

З огляду на те, що суд апеляційної інстанції змінює рішення в частині позовних вимог про стягнення недоплаченої частини заробітної плати з 12 618,97 грн до 5 417,81 грн, а позивача звільнено від сплати судового збору, судові витрати в розмірі 426,07 грн, пов`язані з розглядом справи в суді першої інстанції, слід стягнути з відповідача в дохід держави.

З урахуванням часткового задоволення апеляційної скарги АТ «Українська залізниця», відповідачу за рахунок держави підлягає відшкодуванню судовий збір у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції в розмірі 849,48 грн.

Відповідно до частини 10 статті 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Враховуючи, що з відповідача в дохід держави підлягає сплаті судовий збір у розмірі 426,07 грн у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції, а відповідачу за рахунок держави підлягає відшкодуванню судовий збір у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції в розмірі 849,48 грн, то за рахунок держави відповідачу підлягає відшкодуванню різниця в компенсації судових витрат в сумі 423,41 грн.

Керуючись статтями 367, 369, 374, 375, 376, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» задовольнити частково.

Рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 грудня 2022 року в частині стягнення з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 матеріальної допомоги на оздоровлення за 2022 рік в сумі 6 500,00 гривень та компенсацію за втрату частини заробітної плати (матеріальної допомоги на оздоровлення) у зв`язку з порушенням термінів її виплати за 2022 рік в розмірі 701 гривень 16 копійок, скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову в задоволенні таких позовних вимог.

Рішення в частині стягнення з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 матеріальної допомоги на оздоровлення за період 2017-2021 роки та компенсації за втрату частини заробітної плати (матеріальної допомоги на оздоровлення) у зв`язку з порушенням термінів її виплати за період 2017-2021 роки, підлягає зміні в частині зменшення сум, а саме, матеріальної допомоги на оздоровлення з 10 479 гривень 38 копійок до 3 979 гривень 38 копійок; компенсації за втрату частини заробітної плати (матеріальної допомоги на оздоровлення) у зв`язку з порушенням термінів її виплати з 2 139 гривень 59 копійок до 1 438 гривень 43 копійок.

Відшкодувати Акціонерному товариству «Українська залізниця» за рахунок держави різницю в компенсації судових витрат в сумі 423 гривень 41 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий О.О.Тимченко

Судді: О.А. Мірута

Я.В. Хейло