ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/877/23 Справа № 204/8115/21 Суддя у 1-й інстанції - Мащук В.Ю. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2023 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Лаченкової О.В.

суддів - Городничої В.С., Петешенкова М.Ю.

при секретарі Піменовій М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі

апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк",

на рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 06 вересня 2022 року,

по справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" про захист прав споживачів та визнання недійсною додаткової угоди до кредитного договору,-

ВСТАНОВИЛА:

В жовтні 2021 року до Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська надійшов позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" про захист прав споживачів та визнання недійсною додаткової угоди до кредитного договору.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що 22.06.2005 року між ОСОБА_1 та Акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» було укладено Кредитний договір № DNK0GK00000095. Відповідно до Кредитного договору Банк надав позичальнику кредитні кошти, шляхом надання готівкою через касу Банку, в розмірі 46 410,00 дол. США. Кредит наданий в сумі 39000,00 дол. США на придбання житла та в сумі 7 410,00 дол. США на оплату страхових платежів. Кредит наданий строком повернення по 19.06.2025 року. 17.04.2013 року між ОСОБА_1 та Акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» було укладено Додаткову угоду №1 до Кредитного договору № DNK0GK00000095 від 22.06.2005 року. Відповідно до умов зазначеної додаткової угоди збільшився обсяг відповідальності ОСОБА_1 перед Банком. Сума кредиту збільшилась та склала 67 173,06 дол. США. Позивачка вважає що зазначена додаткова угода є недійсною з огляду на те що Позивачка не отримувала жодних коштів шляхом видачі готівки через касу у розмірі 28 173,06 дол. США. Тобто розмір основної заборгованості за тілом кредиту був збільшений додатковою угодою без фактичного надання грошових коштів. З урахуванням того, що Додаткова угода №1 від 17.04.2013 року спрямована на встановлення збільшення розміру заборгованості за Кредитом без реального надання грошових коштів Позичальнику відповідно до умов договору, така угода підлягає визнанню судом недійсною, у зв`язку з чим позивач звернулася до суду з позовом.

Рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 06 вересня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" про захист прав споживачів та визнання недійсною додаткової угоди до кредитного договору - задоволено.

Визнано недійсною Додаткову угоду №1 Кредитного договору № DNK0GK00000095 від 22.06.2005 року, укладену між ОСОБА_1 та Акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» 17.04.2013 року.

Стягнуто з Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» () на користь держави судовий збір у розмірі 908 (дев`ятсот вісім) грн.

В апеляційній скарзі Акціонерне товариство комерційний банк ПриватБанк на рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 06 вересня 2022 року просить скасувати рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 06.09.2022 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

У відзиві ОСОБА_1 на апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк на рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 06 вересня 2022 року просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги АТ КБ ПриватБанк на рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 06.09.2022 року. Рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Вислухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 22 червня 2005 року ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №DNK0GK00000095, відповідно до якого банк зобов`язався надати позичальнику кредитні кошти, шляхом надання готівкою через касу банку, терміном по 19 червня 2025 року включно, у вигляді непоновлюваної кредитної лінії, у розмірі 46410 доларів США на придбання житла на вторинному ринку у розмірі 39000 доларів США та на оплату страхових платежів у розмірі 7410 доларів США, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,92 % на місяць на суму залишку заборгованості по кредиту та щомісячної комісії у розмірі 0,18% від суми наданого кредиту, плюс суми, розрахованої відповідно до п. 3.11 даного договору. Погашення заборгованості за цим договором повинно було здійснюватися щомісяця в період сплати, за який приймається період з «21» по «28» число кожного місяця, позичальник повинен надавати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) у сумі не менше 477,90 доларів США для погашення заборгованості за кредитним договором, яка вбирає заборгованість за кредитом, щомісячною комісією та відсотками за користування кредитом.

Відповідно до заяви на видачу готівки від 22.06.2005 року ОСОБА_1 видано кошти у сумі 39000 доларів США.

Відповідно до меморіального ордера № 95 від 22.06.2005 року Страховій компанії «Кредо» перераховано 887 грн. за договором страхування нерухомості ОСОБА_1 .

Відповідно до меморіального ордера № 1822 від 22.06.2005 року Страховій компанії «Кредо» перераховано 985,75 грн. за договором особистого страхування ОСОБА_1

17 квітня 2013 року між ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», та відповідачем ОСОБА_1 укладено додаткову угоду №1 до кредитного договору №DNK0GK00000095 від 22 червня 2005 року, згідно якої зменшено заборгованість, що виникла в період з дати надання позичальнику кредиту до дати підписання цієї додаткової угоди, до 17455,24 доларів США, а саме відсотки у розмірі 0,00 доларів США, комісія у розмірі 0,00 доларів США, пеня у розмірі 17455,24 доларів США; згідно до ст.ст.212,651 ЦК України у разі порушення позичальником будь-якого з зобов`язань, передбачених в Графіку погашення кредиту (Додаток 1 до цієї додаткової угоди) понад 31 день позичальник сплачує банку штраф у розмірі 17455,24 доларів США; пункт 1.1 договору викладено в наступній редакції: банк зобов`язується надати Позичальнику кредитні кошти шляхом: видачі готівки через касу на строк по 19 червня 2025 року включно, у вигляді непоновлюваної кредитної лінії, у розмірі 67173,06 доларів США на споживчі цілі: споживчі потреби у розмірі 39000 доларів США, а також у розмірі 28173,06 доларів США на оплату страхових платежів у випадках та порядку, передбачених п.п.2.1.3, 2.2.7 даного договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 11,04 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом і винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,18% від суми виданого кредиту щомісяця плюс суми розрахованої відповідно до п. 3.11 даного договору. Періодом сплати слід вважати період з «15» по «20» число кожного місяця.

Відповідно до додатку до Додаткової угоди, щомісячний платіж становить 800,71 доларів США.

Відповідно до виписки по кредитному договору ОСОБА_1 за період часу з 01.01.1999 року по 29.01.2022 року ОСОБА_1 здійснювалось погашення кредитної заборгованості за кредитним договором №DNK0GK00000095.

Відповідно до розрахунку заборгованості за кредитним договором від 22.06.2005 року, укладеного між ПриватБанком та ОСОБА_1 , станом на 18.01.2022 року заборгованість складає: загальний залишок заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту) 37431, 01 доларів США, в т.ч. залишок простроченої заборгованості за наданим кредитом 13034, 50 доларів США, загальний залишок заборгованості за процентами 9437, 14 доларів США, в т.ч. залишок заборгованості за простроченими процентами 9181, 89 доларів США, заборгованість з комісії 2386, 80 доларів США, в т.ч. заборгованість за простроченою комісією 2316, 80 доларів США, загальна сума нарахованої пені 19218, 14 доларів США, всього борг за кредитом 68473, 09 доларів США.

Згідно із ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Відповідно до ч.ч.1,3 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник повернути кредит та оплатити відсотки. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Відповідно до ст.ст. 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.

Відповідно до ч. 1, 2 ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на момент укладення оспорюваної додаткової угоди) продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Відповідно до ч. 5 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на момент укладення оспорюваної додаткової угоди) до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: 1) для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; 2) споживач зобов`язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; 3) передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; 4) встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки.

У постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15 зроблено висновок, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункту 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов`язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов`язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пунктів 2,3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв`язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункту 4 частини третьої статті 18 Закону).

Враховуючи викладені норми права, суд першої інстанції прийшов до висновку, що додаткова угода від 17.04.2013 року до кредитного договору від 22.06.2005 року, яка містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо збільшення розміру непоновлювальної кредитної лінії не шляхом реального збільшення суми кредиту, а за рахунок додавання суми пені, на яку відповідно до п.1 додаткових угод повинна бути зменшена заборгованість по кредиту, - є несправедливими та відповідно до ст.215 ЦК України недійсними. Недійсними є й умови додаткової угоди щодо збільшення суми кредиту за рахунок збільшення сум на сплату страхових платежів з 7410 доларів США до 28173,06 доларів США, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, а саме доказів наданих відповідачем, відповідно до меморіальних ордерів № 95 та 1822 від 22.06.2005 року, на рахунок Страхової компанії «КРЕДО» за договорами страхування нерухомості та особистого страхування були перераховані кошти у розмірі 887 грн. та 985,75 грн., відповідно.

При цьому, суд першої інстанції правильно звернув увагу, що кредитний договір був укладений 22 червня 2005 року та позичальник одержав від банку кредитні кошти у розмірі, передбаченому договором, що сторонами не заперечувалось, а додатковою угодою внесені зміни до умов кредитного договору, які за своєю правовою природою не відповідають вказаним нормам закону, а тому є недійсними.

Таким чином, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про наявність підстав для визнання оспорюваного правочину, а саме Додаткової угоди №1 до Кредитного договору № DNK0GK00000095 від 22.06.2005 року, укладеної між ОСОБА_1 та Акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» 17.04.2013 року недійсною.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч.ч. 4, 5 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

При цьому, визначення початкового моменту перебігу позовної давності має важливе значення, оскільки від нього залежить і правильність обчислення позовної давності, і захист порушеного права.

Відповідно до ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

В розумінні ст. 256 ЦК України позовна давність є часовою межею подання особою позову, тобто звернення з вимогою про прийняття рішення про захист конкретного порушено права. Початок перебігу, тривалість та сплив позовної давності пов`язується з конкретною вимогою про захист окремого порушеного права. У даному випадку така вимога стосується визнання недійсним договору у зв`язку з його невідповідністю на момент укладення такого договору нормам чинного законодавства. Термін надання грошових коштів позичальнику відповідно до умов кредитного договору встановлено по 19 червня 2025 року, а відповідно до умов додаткової угоди вона є невід`ємною частиною кредитного договору.

За таких обставин, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що відсутні підстави для застосування строку позовної давності до позовних вимог, так як термін основного зобов`язання за яким було укладено додаткову угоду не закінчився.

Колегія суддів звертає увагу, що завданням цивільного судочинства у контексті статті 2 Цивільного процесуального кодексу України є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних справ, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Виконання завдань цивільного судочинства залежить від встановлення судом у справі об`єктивної істини та правильного застосування норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції прийшов до правильного та обґрунтованого висновку, що кредитний договір був укладений 22 червня 2005 року та позичальник одержав від банку кредитні кошти у розмірі, передбаченому договором, що сторонами не заперечувалось, а додатковою угодою внесені зміни до умов кредитного договору, які за своєю правовою природою не відповідають вказаним нормам закону, а тому є недійсними.

Доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції незаконно задовольнив позовні вимоги та не в повній мірі встановив дійсні обставини справи, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки жодних додаткових обґрунтувань чи нових доказів, що не були подані відповідачем до суду першої інстанції, апеляційна скарга не містить.

Посилання апелянта в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції безпідставно задовольнив позовні вимоги, колегія суддів не приймає до уваги оскільки, такі доводи зводяться до викладення обставин справи із наданням коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Отже, суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини у справі та правильно визначив характер спірних правовідносин і закон, який їх регулює та застосував норми права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не містять передбачених законом підстав для скасування судового рішення.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк - залишити без задоволення.

Рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 06 вересня 2022 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді В.С.Городнича

М.Ю.Петешенкова