Номер провадження: 22-ц/813/93/23
Головуючий у першій інстанції Домусчі Л. В.
Доповідач Цюра Т. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.05.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді: Цюри Т.В.,

суддів: Сєвєрової Є.С., Комлевої О.С.,

За участю секретаря судового засідання: Трофименко О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі судових засідань Одеського апеляційного суду апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Славкіної Марини Анатолівни, правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «АССІСТО», на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 21 листопада 2017 року по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Славкіної Марини Анатолівни, правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «АССІСТО», до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

ВСТАНОВИВ:

27 червня 2017 року Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський акціонерний Банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Славкіної Марини Анатоліївни звернулось до Приморського районного суду м. Одеси із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором (т.1, а.с.1-3).

21 листопада 2017 року рішенням Приморського районного суду м. Одеси у задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Славкіної М.А. до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено (т.1, а.с.66-71).

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Славкіної Марини Анатолівни звернулось із апеляційною скаргою в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить суд скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 21.11.2017 року та задовольнити позовну заяву в повному обсязі (т.1, а.с.82-84).

17 лютого 2021 року Одеським апеляційним судом отримано клопотання представника Товариства з обмеженою відповідальністю «АССІСТО» про залучення у справі правонаступника позивача (т.1, а.с.225-226).

24 лютого 2021 року ухвалою Одеського апеляційного суду клопотання представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «АССІСТО» - Слостіна Андрія Геннадійовича про залучення правонаступника позивача задоволено.

Залучено до участі у даній цивільній справі правонаступника прав та обов`язків Публічного акціонерного товариства «ВіЕйБі Банк» - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «АССІСТО», , зареєстрованого за адресою: вул. Сурикова,3, корпус 8Б, м.Київ, 03035 (т.1, а.с.244244а).

На адресу апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу не надходив, однак відповідно до положень ч.3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

22 травня 2023 року ухвалою Одеського апеляційного суду задоволено заяву представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «АССІСТО» - Старча Андрія Васильовича про проведення судового засідання, яке призначено на 30 травня 2023 року о 13 год. 10 хв., в режимі відеоконференції.

До судового засідання в режимі відеоконференції доєднався представник позивача - Старча Андрій Васильович, інші учасники справи до відеоконференції не доєднались, в судове засідання не з`явилися, хоча були повідомлені належним чином про дату, час та місце розгляду справи, що підтверджується матеріалами справи.

Заяв чи клопотань про відкладення розгляду справі від сторін до суду не надходило.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність не з`явившихся учасників справи, які своєчасно і належним чином були повідомлені про час і місце розгляду справи.

Заслухавши пояснення осіб, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

За змістом ч.ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам відповідає з огляду на таке.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач розрахував заборгованість виходячи з умов кредитного договору (щомісячне нарахування процентів рівними сумами), строк якого закінчився 27.10.2010р., що підтверджується їх розрахунком та поясненнями, за яким договірні правовідносини припинилися, а не за період невиконання рішення суду згідно ст.625 ЦК України. Також, судом наголошено, що вимоги до ОСОБА_2 як до поручителя, не підлягають задоволенню, оскільки позов пред`явлено 15.06.2017р, остання дата погашення кредиту повинна була бути здійснена до 30.10.2010р., таким чином позивачем пропущено строк пред`явлення до нього вимоги (протягом 6 місяців з моменту порушення).

Колегія суддів, дослідивши матеріали та обставини справи, вважає, що вказані висновки суду першої інстанції є вірними та вказує наступне.

Так, судом встановлено, що в обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначав, що 26.09.2006 року між ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» та ОСОБА_1 був укладений Кредитний договір № 208/06ф, відповідно до якого Банк надав ОСОБА_1 грошові кошти (кредит) в іноземній валюті у сумі 23500 дол. США, строком до 26.09.2011 року, зі сплатою 13 % річних за час фактичного користування кредитом. Відповідно до положень кредитного договору ОСОБА_1 зобов`язався повертати отриманий кредит, сплачувати нараховані відсотки та комісію у встановлені договором строки та забезпечувати повернення отриманого кредиту у встановлені договором строки(п.3.3.). Кредит також був забезпечений договором поруки від 27.09.2006р., де поручителем виступав ОСОБА_2 .

У зв`язку з порушенням позичальником умов кредитного договору, 20.08.2010р. банк подав до Приморського районного суду м.Одеси позов про стягнення з відповідачів заборгованості за цим кредитним договором у сумі 17 576,17 долл США, що в еквіваленті становила 138 676,00 грн.

Рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 27.10.2010р. (справа №2-11802/10) позов був задоволений та стягнуто з відповідачів заборгованість у розмірі 138 676 грн.

У зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань за кредитним договором станом на 14.11.2016р. банк нарахував заборгованість, яка становить:

-Заборгованість за кредитом -13 532,71 долл США

-Заборгованість за відсотками-13396 долл США

- Пеня за несвоєчасне погашення кредиту- 176 752,62 грн.

Як повідомляє позивач, до теперішнього часу заборгованість не погашена, у зв`язку з чим, враховуючи наявність рішення суду від 27.10.2010р., посилаючись на ст.ст. 525,526, ч.1 ст.530, 611, ч.1,2 ст.612,ч.1 ст.625, 1049,1054 ЦК України просив стягнути зазначену в позові суму боргу 463 072,11 грн., з яких: за відсотками 11 171,09 долл США що становить 286 319,49 грн. та пеню у сумі 176 752,62 грн.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до положень кредитного договору ОСОБА_1 зобов`язався повертати отриманий кредит, сплачувати нараховані відсотки та комісію, неустойку (штраф,пеня) збитки та інші витрати, у встановлені договором строки. Зі змістом, умовами та правовими наслідками зазначеного кредитного договору ОСОБА_1 був ознайомлений та згодний, про що свідчить його підпис на договорі.

Згідно п.2.1. договору кредитодавець відкриває позичковий рахунок № НОМЕР_1 , на якому буде зараховуватися кредит, погашення та дострокове погашення його, який є остаточним та обов`язковим для обліку руху сум, за яким позичальник повинен повернути кредит.

п. 2.3. договору також передбачено, що повернення кредиту здійснюється згідно графіку затвердженим у додатковій угоді.

Проте позивач таку угоду суду не надав, у зв`язку з чим суд розглядає справу на наявності наданих позивачем суду доказів.

Відповідно до п.3.2.3. у разі несвоєчасного погашення позичальником кредиту та /або процентів кредитодавець має право вимагати погашення кредиту в повному обсязі, сплати процентів за його користування та сплати відповідних штрафних санкцій.

Відповідно до п. 3.3.3., 3.3.4 кредитного договору позичальник зобов`язується в порядку та на умовах, що визначені даним договором повертати кредит, сплачувати Банку проценти за користування кредитом в строки та на умовах, що визначені цим договором.

Відповідно до п.4.2. за несвоєчасне повернення кредитних коштів,сплати процентів, позичальник сплачує банку пеню в розмірі подвійної процентної ставки, визначеної в п.1.1.3 цього Договору, за кожний день прострочення виконання.

п.4.4. також передбачено, що штрафні санкції підлягають оплаті за письмовою вимогою кредитодавця. При розрахунку штрафних санкцій приймаються рік-рівний 360 дням, місяць-рівний календарній кількості днів.

Також позивачем надано суду копію договору поруки від 27.09.2006р. укладеного між ВАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (поручитель) в забезпечення виконанням кредитного договору №208/06 від 27.09.2006р. з ОСОБА_1 ..

Звертаючись із апеляційною скаргою, апелянт наголошує на тому, що тривале невиконання рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27.10.2010 року і стало причиною звернення із даним позовом щодо стягнення донарахованих відсотків у розмірі 11 171,09 дол США.

Колегія суддів вважає вказані доводи апеляційної скарги неспроможними та наголошує на наступному.

Згідно зі ст. 625 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

За змістом статей 525, 526 ЦК України зобов`язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається.

Положеннями ч. ч. 1, 2 ст. 533 ЦК України передбачено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

За визначенням статті 549 ЦК України неустойка (штраф, пеня) як вид забезпечення зобов`язання є грошовою сумою або іншим майном, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Виконання зобов`язання може бути забезпечене неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. При цьому договором або законом можуть бути встановленні інші види забезпечення виконання зобов`язань. Для забезпечувального зобов`язання, зокрема у вигляді сплати неустойки, застосовується позовна давність в один рік (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України).

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування позикодавцеві грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів.

Статтею 536 ЦК України встановлено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Частиною першою статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Тобто, якщо позичальник своєчасно не повернув суми позики, його борг складатиме: решту суми позики з урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов`язання; проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки Національного банку України за весь строк користування позиченими коштами; три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом.

За статтею 611 ЦК України в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Тому, кредитор відповідно до зазначених норм матеріального права має право на стягнення процентів за користування кредитними коштами (ст..625 ЦК) та неустойки до остаточного виконання вказаного судового рішення.

Як вірно вказано судом першої інстанції, в своїх позовних вимогах позивач посилається на врахуванням ним рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27.10.2010р. (справа №2-11802/10), з якого вбачається, що позовні вимоги ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено та стягнуто з відповідачів солідарно заборгованість за цим кредитним договором станом на 12.08.2010р. в розмірі 17 576 долл США, що в еквіваленті по курсу НБУ складає 138676 грн. (прострочена заборгованість 8049,53 долл. США, строкова заборгованість-5483,18 долл США, відсотки-2 224,96 долл. США, пеня за пропуск платежів-14347,99 долл США) і судові витрати у розмірі 1506 грн. 76 коп (а.с.13-13).

Тобто, позивач просить стягнути заборгованість у розмірі 11 171,09 долл США (13 396,05-2 224,96) та пеню 176 752,62 грн., всього 463 072,11 грн.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що із розрахунку заборгованості за вказаним кредитним договором за період з дати укладання кредитного договору-27.09.2006р. і до 14.11.2016р. включно вбачається, що останній платіж по погашенню заборгованості здійснено відповідачем 30.04.2009 року , а по погашенню процентів 08.06.2009 року (а.с.11-12), і що вказана заборгованість вирахувана виходячи з заборгованості за період з 27.09.2006р. і до 14.11.2016р. згідно умов кредитного договору.

Отже, відповідачем з липня 2009р. було допущено порушення термінів повернення кредиту та сплати процентів, у зв`язку із чим у банку виникло право вимагати дострокове повернення кредиту, нарахованих процентів, пені у відповідача у порядку, установленому кредитним договором.

Виходячи із викладено, суд першої інстанції вірно встановлено, що зазначене право позивачем вже було реалізовано, наслідком якого є рішення суду від 27.10.2010р.

Системний аналіз зазначених норм ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення поточної заборгованості за кредитним договором, яке не виконано боржником належним чином, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не припиняє зобов`язання в цілому і не позбавляє кредитора права на стягнення інших передбачених договором платежів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.

За умовами договору відповідач зобов`язався перед банком повернути суму кредиту з процентами до 26.09.2011р., сплачуючи її частинами (щомісячними платежами) згідно з графіком погашення.

Отже останній строк виконання основного зобов`язання сторони визначили 26.09.2011р., тому саме з цієї дати рахується початок перебігу остаточного розрахунку відповідача.

Таким чином, якщо за рішенням суду стягнуто заборгованість за кредитним договором у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів.

Апеляційний суд звертає увагу позивача на висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 15.05.2018 року по справі № 202/33292/13-ц, згідно яких у випадку наявності судового рішення про стягнення заборгованості, яке виконано не своєчасно, кредитор не має права вимагати стягнення заборгованості за тілом кредиту, нарахування процентів у заявленому розмірі за користування кредитом, оскільки строк виконання зобов`язання вже настав. Таким чином, є підстави тільки для стягнення грошових коштів у якості відповідальності за порушення грошового зобов`язання передбачених ст. 625 ЦК України.

Виходячи з того, що позивач розрахував заборгованість виходячи з умов кредитного договору (щомісячне нарахування процентів рівними сумами), строк якого закінчився 27.10.2010р., що підтверджується його розрахунком та поясненнями, за яким договірні правовідносини припинилися, а не за період невиконання рішення суду згідно ст.625 ЦК України , та враховуючи п.1 ч.2 ст.258 ЦК України, суд першої інстанції вірно встановив необґрунтованість таких вимог та визнав їх такими що не підлягають задоволенню.

Щодо доводів апеляційної скарги про неправомірне застосування строку позовної давності щодо поручителя, апеляційний суд вказує наступне.

Згідно частини четвертої статті 559 ЦК України, за змістом яких порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Відповідно до частини першої статті 251 та частини першої статті 252 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами.

Разом з тим з настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов`язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України).

Умови договору поруки про його дію до повного припинення всіх зобов`язань боржника не свідчать про те, що договором установлено строк припинення поруки в розумінні статті 251 ЦК України, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 цього Кодексу про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Строк, передбачений нормою частини четвертої статті 559 ЦК України, є преклюзивним (припиняючим), тобто його закінчення є підставою для припинення поруки. У разі пропуску кредитором строку заявлення вимог до поручителя цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. Суд зобов`язаний самостійно застосовувати положення про строк, передбачений цією нормою, на відміну від позовної давності, яку суд застосовує за заявою сторін. Якщо поручитель поза межами строку помилково виконає уже фактично неіснуючий обов`язок, він може за своїм вибором вимагати повернення виконаного як безпідставно набутого кредитором.

Сплив строку, передбаченого нормою частини четвертої статті 559 ЦК України, зумовлює припинення зобов`язань поручителя, а отже, і відмову кредиторові в позові в разі звернення до суду.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й зумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію забезпеченого порукою зобов`язання застосовану в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України фразу "… якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя" слід розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя.

Це не позбавляє кредитора можливості пред`явити до поручителя іншу письмову вимогу про погашення заборгованості боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання.

Отже, порука - це строкове зобов`язання, і незалежно від того, договором чи законом установлено строк її дії, сплив цього строку припиняє суб`єктивне право кредитора.

Строк поруки не вважається строком захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов`язання поруки. Таким чином, і право кредитора, і обов`язок поручителя після закінчення цього строку припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі й застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може.

Отже, вимогу до поручителя про виконання ним зобов`язання за договором поруки слід пред`явити в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами), або з дня, встановленого кредитором для дострокового повернення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов`язання (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту одноразовим платежем).

Згідно Правового висновку ВСУ у справі №6-623цс17 від 06.09.2017 року, вимогу до поручителя про виконання ним зобов`язання за договором поруки слід пред`явити в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами), або з дня, встановленого кредитором для дострокового повернення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов`язання (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту одноразовим платежем).

У зв`язку з наведеним, апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що вимоги до ОСОБА_2 як до поручителя не підлягають задоволенню, оскільки позов пред`явлено 15.06.2017р., остання дата погашення кредиту повинна була бути здійснена до 30.10.2010р., таким чином позивачем пропущено строк пред`явлення до нього претензії (протягом 6 місяців з моменту порушення).

З огляду на вищевикладене апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм процесуального права чи порушення норм матеріального права.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, а загалом зводяться до перелічення норм права, які регулюють дані правовідносини.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення суду ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, тому відповідно до ст. 141 ЦПК України новий розподіл понесених сторонами судових витрат не здійснюється.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Славкіної Марини Анатолівни, правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «АССІСТО» - залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 21 листопада 2017 року по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Славкіної Марини Анатолівни, правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «АССІСТО», до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 19.06.2023 року.

Головуючий суддя Цюра Т.В.

Судді: Сєвєрова Є.С.

Комлева О.С.