ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 611/692/21 Номер провадження 22-ц/814/935/23Головуючий у 1-й інстанції Коптєв Ю.А. Доповідач ап. інст. Триголов В. М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2023 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Триголова В.М.,

суддів: Дорош А.І., Лобова О.А.,

секретар: Коротун І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Барвінківського районного суду Харківської області від 13 січня 2022 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Верховної Ради України ,Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди

В С Т А Н О В И В:

В жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Верховної Ради України, Державної казначейської служби України про відшкодування за рахунок держави шкоди.

В обґрунтування позову зазначила, що ч.4 Рішення Другого сенату Конституційного Суду України від 07 квітня 2021 року №1-р(ІІ)2021 визначено, що громадяни України на яких поширюється дія ст. 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28 лютого 1991 року №796 -ХІІ, мають право на відшкодування шкоди, якої вони зазнали внаслідок дії ч. 3 ст. 54 цього закону в редакції Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28 грудня 2014 року №76-VIII.

Таким чином, позивач вважає, що з врахуванням розмірів мінімальної пенсії, встановлених Законами України «Про державний бюджет України на 2015 рік», «;Про державний бюджет України на 2016 рік», «;Про державний бюджет на 2017 рік», «;Про державний бюджет України на 2018 рік», «;Про державний бюджет України на 2019 рік», «;Про державний бюджет України на 2020 рік», «;Про державний бюджет України на 2021 рік», внаслідок дії ч.3 ст. 54 Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28 грудня 2014 року №76-VIII, за період з січня 2015 року по липень 2021 року їй виплачено державну пенсію та додаткову пенсію за шкоду, заподіяну здоров`ю всього у сумі 268 245 грн., що на 477675,10 грн. менше, ніж мало бути, чим завдано шкоди.

А тому, посилаючись на викладене, а також ст. ст. 23, 1167, 1174 ЦК України, просить стягнути з Державного бюджету України шляхом безспірного списання коштів з Єдиного казначейського рахунку на її користь 400 000 грн. на відшкодування моральної шкоди, як громадянці України, якої зазнала внаслідок дії ч.3 ст.54 Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28 лютого 1991 року №796 -ХІІ, якої вони зазнали внаслідок дії ч. 3 ст. 54 цього закону в редакції Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28 грудня 2014 року №76-VIII, згідно з ч. 4 Рішення Другого сенату Конституційного Суду України від 07 квітня 2021 року №1-р(ІІ)2021.

29 жовтня 2021 року від представника відповідача Державної казначейської служби України надійшов відзив із запереченнями на позовну заяву. В обґрунтування яких зазначено, що позивачем не подано до суду належних допустимих, достовірних та достатніх доказів на підтвердження позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 1167 ЦК України. Крім того, вказала, що на виконання рішення Конституційного суду України від 07 квітня 2021 року у справі №3-333/2018 (4498/18), Верховною Радою України був прийнятий Закон №1584-ІХ, який вносить зміни до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, що визначає новий розмір пенсії по інвалідності осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи. Також у відзиві зазначено, що за загальним правилом наслідки неконституційності застосовуються лише до правовідносин, що виникли або продовжують існувати після проголошення рішення Конституційного Суду України.

19 листопада 2021 року від представника відповідача Верховної ради України надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що Верховна Рада України при розгляді та прийнятті законів не виконує владних управлінських функцій, а реалізовує конституційні повноваження щодо законодавчої діяльності, що дає підстав зробити висновок - юрисдикція судів не поширюється на спори щодо прийняття законів, їх підписання чи оприлюдненні. На виконання Рішення Другого сенату Конституційного Суду України від 07 квітня 2021 року №1-р(ІІ)2021 парламентом прийнято Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» щодо підвищення рівня пенсійного забезпечення окремих категорій осіб» від 29 червня 2021 року №1584-ІХ, яким ч. 3 ст.54 виклав в новій редакцій. Отже, представник відповідача зазначає, що парламент реалізував визначені в Конституції України та Законі України «Про Регламент Верховної Ради України» повноваження щодо врегулювання суспільних відносин та шляхом реалізації законотворчої функції діяв з дотриманням норм чинного законодавча України щодо приведення положень закону відповідно до Конституції України, з врахуванням Рішення Другого сенату Конституційного Суду України від 07 квітня 2021 року №1-р(ІІ)2021. Представник відповідача також вказує, що між Верховною Радою України та ОСОБА_1 відсутні цивільно-правові відносини, а також відсутнє цивільно-правове правопорушення з боку відповідача - Верховної Ради України, яке мало б складатися із протиправної поведінки (умисне та протиправне діяння), що спричинило збитки, саме тому посилання позивача на ст.ст.22, 1174 ЦК України є помилковим, оскільки зазначені норми цивільного права до спірних правовідносин не застосовуються. Представник відповідача вказав, що позивач не довела факту порушення її прав, завдання моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру рішенням, діями чи бездіяльністю Верховної Ради України, позивачем не надано доказів наявності моральної шкоди, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним рішенням, діянням відповідача та вини відповідача в її заподіянні, окрім того, відсутні будь-які пояснення щодо обґрунтування розміру моральної шкоди у сумі 400 000 грн.

Рішенням Барвінківського районного суду Харківської області від 13 січня 2022 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до Верховної Ради України, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, - відмовлено повністю.

Вказане рішення в апеляційному порядку оскаржила ОСОБА_1 .. Скарга мотивована тим, що рішення є незаконним у зв`язку із неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

Апелянт зазначає, що на підставі ст. 14 ЗУ «Про статус і соціальний захист громадян , які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», посвідчення громадянина , який постраждав внаслідок Чорнобильської катастрофи ( категорія 1) серія НОМЕР_1 , позивача віднесено до 1 категорії осіб , які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Отже, моральна шкода , завдана позивачу внаслідок дії частини третьої статті 54 цього закону в редакції ЗУ «Про внесення змін та визнання такими , що втратили чинність , деяких законодавчих актів України» від 28 грудня 2014 року №76-VІІІ , тобто за період із січня 2015 року по липень 2021 року , складає 400 000 грн.

Та відповідно до норм чинного законодавства а також ч.1ст.17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» , суд має захистити її права задовольнивши позов.

ОСОБА_1 просить скасувати рішення Барвінківського районного суду Харківської області від 13 січня 2022 року , та ухвалити нове, яким задовольнити її позов в повному обсязі.

Верховною Радою України надано відзив на апеляційну скаргу у якому відповідач вказує, що з доводами та аргументами які містяться у скарзі , не погоджується, вважає, що оскаржуване рішення Барвінківського районного суду Харківської області від 13 січня 2022 року є законним, обґрунтованим, а доводи викладені в апеляційній скарзі не спростовують висновків суду , зважаючи на характер спірних правовідносин та особливості предмета даного правового спору.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, приходить до слідуючого висновку.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 встановлено безстроково ІІІ групу інвалідності, пов`язаної з дією іонізуючого випромінювання та інших шкідливих чинників внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС, відповідно до довідки МСЕК, серії 12ААА №969316 від 29 листопада 2018 року. А також на підставі ст. 14 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», позивача віднесено до 1 категорії осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, що підтверджено посвідченням потерпілої від Чорнобильської катастрофи (категорія 1), серія НОМЕР_1 .

Рішенням Другого сенату Конституційного Суду України у справі за конституційною скаргою громадянина України ОСОБА_2 та інших громадян України щодо відповідності Конституції України (конституційності) підпункту 13 пункту 4 розділу І Закону України «Про внесення змін та визнання таким, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28 грудня 2014року № 76-УІІІ від 7 квітня 2021 року № І-р(ІІ) 2021 у справі № 3-333/2018(4498/18) визнано такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною) частину третю статті 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28 лютого 1991 року № 796-ХІІ у редакції Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28 грудня 2014 року № 76-УІІІ щодо уповноваження Верховною Радою України Кабінету Міністрів України визначати своїми актами мінімальні розміри пенсії за інвалідністю, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв`язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи.

На виконання Рішення Конституційного Суду України, Верховною Радою України був прийнятий Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» щодо підвищення пенсійного забезпечення окремих категорій осіб» від 29.06.2021 № 1584-ІХ (далі - Закон № 1584-ІХ). Прикінцевими та перехідними положеннями Закону № 1584-ІХ передбачено, що цей Закон набирає чинності з 1 січня 2022 року, крім пункту 2 розділу І цього Закону та пункту 2 цього розділу, які набирають чинності з 1 липня 2021 року. У пункті 2 Закону № 1584-ІХ статтю 54 викладено в такій редакції: «В усіх випадках розміри пенсії по інвалідності, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання внаслідок Чорнобильської катастрофи, не можуть бути нижчими: для І групи інвалідності - 6000 гривень; для II групи інвалідності - 4800 гривень; для III групи інвалідності - 3700 гривень; для дітей з інвалідністю - 3700 гривень».

Отже, судом встановлено, що на виконання рішення Конституційного Суду України від 07.04.2021 № 1-р(ІІ)/2021, Верховною Радою України був прийнятий Закон № 1584-ІХ, який вносить зміни до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», що визначає новий розмір пенсії по інвалідності осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Позивач, як на підставу позовних вимог посилається на п. 4 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України від 07.04.2021 № 1-р(ІІ)/2021, яким встановлено, що громадяни України, на яких поширюється дія статті 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 № 796-ХІІ, мають право на відшкодування шкоди, якої вони зазнали внаслідок дії частини третьої статті 54 цього закону в редакції Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28 грудня 2014 року № 76-УІІІ.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог районний суд виходив з того , що закон, який би встановлював порядок відшкодування державою матеріальної чи моральної шкоди, завданої актами і діями, що визнані неконституційними, на даний час не прийнятий. Зазначене позивачкою Рішення Конституційного Суду України не містить положень, які б визначали порядок виконання пункту 4 щодо відшкодування такої шкоди громадянам України, а отже її вимоги не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Рішенням Конституційного Суду України №1-р(ІІ)/2021 від 07.04.2021 року у справі № 3-333/2018(4498/18) за конституційною скаргою громадянина України ОСОБА_2 та інших громадян України щодо відповідності Конституції України (конституційності) підпункту 13 пункту 4 розділу І Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28.12.2014 року №76-VIII, визнано такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною), частину третю статті 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 року №796-ХІІ у редакції Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28.12.2014 року №76-VIII щодо уповноваження Верховною Радою України Кабінету Міністрів України визначати своїми актами мінімальні розміри пенсії за інвалідністю, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв`язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи, та визначено, що вона втрачає чинність через три місяці з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Статтею 152 Конституції України передбачено, що закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України. Закони та інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення. Матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку, що вимоги позивачки про наявність підстав для відшкодування шкоди внаслідок дії ч. 3 ст. 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (в редакції до визнання неконституційною), є необґрунтованими.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, який узгоджується з матеріалами справи та приписами законодавства.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції порушено норми процесуального та матеріального права, а таккож не враховано положень ч.4 ст.82 ЦПК України суд відхиляє.

Верховна Рада України при розгляді та прийнятті законів не виконує владних управлінських повноважень , а реалізовує конституційні повноваження щодо законодавчої діяльності, що дає підстави зробити висновок, що юрисдикція судів не поширюється на спори щодо прийняття законів , їх підписання чи оприлюднення , така правова позиція відображена в ухвалі ВАСУ від 22.10.2015 року по справі №К/800/8435/15.

Відтак, захисту підлягає фактично порушене право особи у правовідносинах з відповідачем і лише при здійснені суб`єктом владних повноважень чітко визначених чинним законодавством владних управлінських функцій. А отже, фізичні та юридичні особи не є безпосередніми учасниками правовідносин, які виникають під час здійснення Верховною Радою України законодавчої діяльності.

З чого вбачається , що Верховна Рада України не є суб`єктом спірних правовідносин.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право залишити судове рішення без змін, а скаргу - без задоволення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням вищенаведеного, апеляційний суд вважає, що при постановленні оскаржуваного рішення судом першої інстанції були додержані норми процесуального права та правильно застосовані норми матеріального права. Доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, підстав для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції не встановлено, а тому рішення суду слід залишити без змін.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, оскільки рішенням Конституційного Суду України від 07.04.2021 року набрало чинності лише 07 липня 2021 року. Законом України від 29.06.21 року в тому числі і на виконання рішення КСУ від 07.04.21 року внесені відповідні зміни до ч.3 ст. 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.1, 375, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Барвінківського районного суду Харківської області від 13 січня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Головуючий суддя: В.М. Триголов

Судді: А.І. Дорош

О.А. Лобов