Справа № 373/975/21 Головуючий 1 інстанція- Лебідь В.В.
Провадження № 22-ц/824/3610/2023 Доповідач апеляційна інстанція- Савченко С.І.
П О С Т А Н О В А

іменем України

04 квітня 2023 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Ігнатченко Н.В., Мережко М.В.,

за участю секретаря Малашевського О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Переяслав-Хмельницького районного суду Київської області від 05 липня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поновлення на роботі і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

в с т а н о в и в:

У червні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаним позовом, який мотивувала тим, що із 01 жовтня 2018 року перебувала у трудових відносинах із відповідачкою ФОП ОСОБА_2 , працюючи на посаді продавця-консультанта. 17 травня 2021 року з поштового повідомлення вона дізналася про розірвання з нею трудового договору на підставі п.2 ст.41 КЗпП України.

Вважає своє звільнення незаконним, оскільки відповідно до п.2 ст.41 КЗпП України може бути звільнена особа, яка одержує матеріальні цінності під звіт та вчинила винні дії, які дають підстави для втрати до неї довіри. Вона не отримувала матеріальних цінностей під звіт та не вчиняла будь-яких протиправних дій, які б були підставою для втрати до неї довіри з боку роботодавця. Вказує про відсутність бухгалтерського обліку у відповідача, у зв`язку з чим інвентаризація товарно-матеріальних цінностей не могла бути проведена в належнний спосіб, що свідчить про недостовірність акту інвентаризації товарно-матеріальних цінностей та незаконність звільнення. У зв`язку з наведеним просила визнати незаконним і скасувати наказ ФОП ОСОБА_3 № 6 від 15 березня 2021 року про її звільнення на за п.2 ст.41 КЗпП України та поновити її на роботі на посаді продавця-консультанта

23 листопада 2021 року позивачка подала заяву про зміну предмету позову та звеншення вимог, де просила у зв`язку із припиненням відповідачкою підприємницької діяльності замінити відповідачку з ФОП на фізичну особу, визнати незаконним та скасувати наказ ФОП ОСОБА_3 № 6 від 15 березня 2021 року про звільнення за п.2 ст.41 КЗпПУ з 15 березня 2021 року, змінити підставу звільнення на п.1 ст.40 КЗпПУ (ліквідація роботодавця) та дату звільнення на 06 вересня 2021 року, стягнути з ОСОБА_3 на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 16 березня по 06 вересня 2021 року в розмірі 18456,38 грн., покласти судові витрати на відповідачку.

Рішенням Переяслав-Хмельницького районного суду Київської області від 05 липня

- 2 -

2022 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із таким рішенням, позивачка ОСОБА_1 в особі представниці адвокатки Панченко Т.А. подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким її вимоги задоволити в повному обсязі, посилаючись на його незаконність та необгрунтованість, неправильне застосування норм матеріального права.

Скарга мотивована неврахуванням судом вимог п.2 ст.41 КЗпП України щод можливості розірвання трудового договору за таких умов: 1) безпосереднє обслуговування працівником грошових, товарних або культурних цінностей (прийом, зберігання, транспортування, розподіл тощо); 2) винна дія працівника; 3) втрата довір`я до працівника з боку власника або уповноваженого ним органу. А тому суд у кожному конкретному випадку повинен з`ясувати: чи становить виконання операцій, пов`язаних з таким обслуговуванням цінностей, основний зміст трудових обов`язків позивача; чи носить виконання ним указаних дій відповідальний, підзвітний характер з наявністю обліку, контролю за рухом і зберіганням цінностей (постанова Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року, постанови Верховного Суду від 3 березня 2020 року у справі № 373/1038/17 та від 31 липня 2020 року у справі № 320/7792/17). Відповідачем не надано докази того, що позивачці передавались будь-коли та будь-які товарні цінності під звіт, а бухгалтерський облік не здійснювався. Спірним наказом звільнено двох працівників за однією підставою (втрата довіри) - продавців ОСОБА_1 , ОСОБА_4 за актом інвентаризації від 07 березня 2021 року, з якого неможливо розмежувати та встановити ким конкретно допущено нестачу, скільки та яких товарних цінностей було у кожного працівника під звітом, ким допущено нестачу в конкретному обсязі, в який період.

Відповідачка ОСОБА_3 подала відзив на апеляційну скаргу, де вказала, що суд першої інстанції прийняв законне і обгрунтоване рішення і правомірно відмовив у задоволенні позову, а доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 є безпідставними і надуманими, не грунтуються на вимогах закону, не спростовують висновків суду.

В суді апеляційної інстанції представниця позивачки ОСОБА_1 адвокатка Панченко Т.А. подану апеляційну скаргу та викладені в ній доводи підтримала, а також надані додатково пояснення, просила задоволити та скасувати оскаржуване рішення Переяслав-Хмельницького районного суду Київської області як незаконне.

Представниця відповідачки ОСОБА_3 - ОСОБА_5 в суді апеляційної інстанції проти задоволення апеляційної скарги заперечувала, посилаючись на законність і обгрунтованість судового рішення та відсутність підстав для його скасування.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки їх недоведеністю, оскільки при звільненні позивачки за п.2 ч.1 ст.41 КЗпП України, відповідачкою дотримано вимоги чинного законодавства про працю.

При цьому суд виходив із доведеності неналежного виконання позивачкою своїх посадових обов`язків продавця-консультанта ФОП ОСОБА_3 із 22 листопада 2020 року до 15 березня 2021 року в частині невжиття заходів щодо запобігання загрозі зберігання матеріальних цінностей, за які працівник несе матеріальну відповідальність, та з невідкладного повідомлення про таке свого роботодавця.

Також суд виснував, що зважаючи на визначені посадовою інструкцією посадові обов`язки позивачки,яка безпосередньо обслуговувала товарні та грошові цінності та несла

- 3 -

відповідальність за їх збереження (п.п.3.1, 5.3 інструкції), позивачка є особою, яка належить до кола працівників, що безпосередньо обслуговують товарні і грошові цінності, а відтак, може бути звільнена за п.2 ч.1 ст.41 КЗпП України.

Такі висновки суду є правильними і такими, що відповідають обставинам справи і вимогам закону.

За положеннями п.2 ч.1 ст.41 КЗпПУ трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний у разі винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір`я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу.

Відповідно до роз`яснень п.28 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 6 листопада 1992 року при розгляді справ про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.2 ст.41 КЗпПУ, суди повинні виходити з того, що звільнення з підстав втрати довір`я суд може визнати обгрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом і т.п.) вчинив умисно або необережно такі дії, які дають дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір`я (зокрема, порушення правил проведення операцій з матеріальними цінностями). При встановленні у передбаченому законом порядку факту вчинення працівниками розкрадання, хабарництва і інших корисливих правопорушень ці працівники можуть бути звільнені з підстав втрати довір`я до них і у тому випадку, коли зазначені дії не пов`язані з їх роботою.

Отже, розірвання трудового договору за п.2 ч.1 ст.41 КЗпПУ можливе за наступних умов:

1) безпосереднє обслуговування працівником грошових, товарних або культурних цінностей (прийом, зберігання, транспортування, розподіл тощо);

2) винна дія працівника;

3) втрата довір`я до працівника з боку власника або уповноваженого ним органу.

Правовий аналіз цієї норми матеріального права дає підстави для висновку про те, що звільнення з підстави втрати довір`я може вважатися обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом і т.п.), вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір`я (зокрема, порушення правил проведення операцій з матеріальними цінностями). При цьому не є обов`язковим настання для роботодавця негативних наслідків, чи наявності завданої роботодавцю матеріальної шкоди як обов`язкової умови для звільнення працівника.

Виходячи з викладеного та розуміння безпосереднього обслуговування грошових і товарних цінностей слідує, що основне коло працівників, які безпосередньо обслуговують грошові та товарні цінності, - це особи, які, зокрема, одержують їх під звіт.

Судом першої інстанції встановлено, що наказом ФОП ОСОБА_3 № 8 від 01 жовтня 2018 року ОСОБА_1 прийнята на роботу до відповідачки на посаду продавця-консультанта.

Наказом ФОП ОСОБА_3 № 6 від 15 березня 2021 року ОСОБА_1 звільнена із займаної посади на за втратою довіри на підставі п.2 ст.41 КЗпПУ.

Також, судом встановлено, що відповідно до посадової інструкції продавця (продавця непродовольчих товарів, продавця-консультанта), затвердженої ФОП ОСОБА_3 та з якою позивачка власноручно під підпис ознайомлена, продавець має пряме підпорядкування роботодавцю - ФОП (п.1.4).

Цією посадовою інструкцією на продавця покладено наступні права та обов`язки, а саме:

- приймає товар, розміщує та викладає його за групами, видами, сортами з

- 4 -

урахуванням товарного сусідства, частоти попиту та зручності роботи (п. 3.1);

- готує товар до продажу, розпаковує, розглядає зовнішній вигляді виробу, перевіряє експлуатаційні властивості перевірку найменування, кількості, сортності, ціни, стану упаковки і правильності маркування (п. 3.2);

- здійснює відмірювання, зважування, підрахування вартості покупки, отримує гроші, видає покупку (абзац 1 п. 3.5);

- забезпечує схоронність грошей, прийнятих від покупців, до моменту закриття каси і передачі їх відповідним особам (абзац 2 п. 3.5);

- контролює своєчасне поповнення робочогу запасу товарів, їх збереження, справність і правильну експлуатацію торгово-технологічного обладнання, чистоту і порядок на робочому місці (п. 3.6);

- прибирає нереалізовані товари і тару (п. 3.7);

- брати участь в складанні товарних звітів, актів на брак, нестачу, пересортицю товарів і приймально-здавальних актів при передачі товарно-матеріальних цінностей (п. 3.8);

- готує товари до інвентаризації та бере участь у проведенні інвентаризації (п. 3.9);

- в межах своєї компетенції повідомляє безпосередньому керівнику про всі недоліки, порушення, виявлені у процесі виконання посадових прав і обов`язків (п. 3.11);

- подавати пропозиції з удосконалення роботи, пов`язаної з передбаченими даною інструкцією обов`язками. Запитувати від роботодавця інформацію і документи, необхідні для виконання його посадових обов`язків (п. 4.1);

- вимагати від роботодавця надання допомоги у виконанні обов`язків, передбачених даною посадовою інструкцією (п. 4.2);

- продавець відповідає за причинені матеріальні втрати - в межах, визначених чинним трудовим і цивільним законодавством України. Продавець несе персональну матеріальну відповідальність за збереження товару в магазині (п. 5.3).

Тобто, згідно наведеної посадової інструкції позивачка була зобов`язана приймати товар (п.3.1), контролювати його збереження (п.3.6), брати участь у інвентаризації (п.3.9) та повідомляти безпосереднього керівника про всі недоліки, порушення, виявлені у процесі виконання посадових прав і обов`язків (п.3.11).

Окрім того, позивачка отримувала ьгроші (п.3.5.) та несла персональну відповідальність за збереження товару в магазині (п.5.3).

Отже судом незаперечно встановлено, що позивачка безпосередньо обслуговувала матеріальні та грошові цінності.

З пояснювальної записки від 15 березня 2021 року вбачається, що ОСОБА_1 повідомила керівництво про наявність товарів 23 листопада 2020 року на суму 6432086,11 грн. 28 грудня 2020 року позивачкою повідомлено керівника про наявність товарно-матеріальних цінностей на суму 6583754,26 грн., 25 січня 2021 року - про наявність залишку на суму 6447401,46 грн, а 22 лютого 2021 року про наявність на суму 6689376,25 грн. Підтвердила свою матеріальну відповідальність за прийнятий нею товар на вказані вище суми. Вказала, що виявила першу нестачу товарів 22 листопаа 2020 на суму 5033132,26 грн. після зміни іншого продавця ОСОБА_6 та прийняла товари з нестачею. Позивачкою про вказаний факт не було повідомлено «керівництво» (безпосереднього керівника - ФОП).

Таким чином, судом встановлено неналежне виконання своїх посадових обов`язків позивачкою на посаді продавця-консультанта ФОП ОСОБА_3 із 22 листопада 2020 року до 15 березня 2021 року в частині невжиття заходів щодо запобігання загрозі зберігання матеріальних цінностей, за які працівник несе матеріальну відповідальність, та з невідкладного повідомлення про таке свого керівника - фізичну особу-підприємця.

Відповідно до витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань (ЄРДР) від 11 березня 2021 року в кримінальному провадженні № 0000120, відомості про яке внесені 11 березня 2021 року, в період часу з 2016 по 2021 рік працівники магазину

- 5 -

«ІНФОРМАЦІЯ_1», який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , здійснили крадіжку грошових коштів. Попередня правова кваліфікація кримінального правопорушення за ч.2 ст.185 КК України. В постанові про визначення групи слідчих від 11 березня 2021 року в кримінальному провадженні № 0000120 від 11 березня 2021 року вказано про те, що досудовим розслідуванням встановлено в період часу з 2016 по 2021 рік працівники магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 », який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , здійснили крадіжку грошових коштів.

Актом контрольної перевірки інвентаризації цінностей на будівельному відділі магазину «ІНФОРМАЦІЯ_1» (АДРЕСА_1), (продавець ОСОБА_1 ) ФОП ОСОБА_3 від 07 березня 2021 року встановлено згідно прихідних і видаткових документів залишок товарно-матеріальних цінностей на 07 березня 2021 року має складати 7118435,75 грн, згідно інвентаризаційним описом в наявності товарно-матеріальні цінності на суму 1859547,95 грн., встановлено факт недостачі товарно-матеріальних цінностей на суму 5249058,80 грн. З цим актом ознайомлена під підпис ОСОБА_1 та в інвентаризації брали участь продавець ОСОБА_1 , представник ТОВ «Дима-Транс» Дима О.А., ОСОБА_3 з нього не вбачається участь або відмова від ознайомлення ОСОБА_6 . Напис ОСОБА_1 , дійсність якого не оспорюється сторонами, про згоду з актом інвентаризації не має прямого відношення до предмету спору в справі, проте даним актом встановлено факт нестачі товарно-матеріальних цінностей у володінні ФОП ОСОБА_3 .

Розмір нестачі або збитків не встановлюється судом за відсутністю відповідних документів, що були витребувані судом, на підставі яких складався згаданий акт інвентаризації, та які з невідомих для суду причин не були збережені щонайменш протягом 1095 днів відповідно до п.44.3 ПК України.

Свідок ОСОБА_7 надав суду показання про те, що 15 березня 2021 року за довіреністю ОСОБА_3 від 10 березня 2021 року мав вручити її підлеглим працівникам ОСОБА_6 та ОСОБА_8 наказ про звільнення. ОСОБА_6 та ОСОБА_8 відмовились 15 березня 2021 року від ознайомлення з наказом про їх звільнення, що відбувалось в першій половині дня на території магазину по АДРЕСА_1 . Цього ж дня він запропонував ОСОБА_6 разом з ОСОБА_8 підійти до ОСОБА_3 для отримання наказу про звільнення разом із грошовим розрахунком, про що його попередньо попросила ОСОБА_3 у випадку її тимчасової відсутності на території даного магазину. ОСОБА_6 та ОСОБА_8 , почувши повідомлення про намір вручити їм наказ про звільнення, залишили територію магазину без повернення. Йому відомо, що ОСОБА_9 повідомляла ОСОБА_6 цього ж дня про те, що документи на звільнення виготовлені. Він не ознайомлював з наказом про звільнення ОСОБА_6 , ОСОБА_8 . Йому відомо, що наказ про звільнення та розрахункові грошові кошти при звільненні знаходились в робочому кабінеті ОСОБА_9 , невідомо де саме знаходились трудові книжки ОСОБА_6 та ОСОБА_8 .

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_9 показала, що в березні 2021 року перебувала в своєму кабінеті в приміщенні магазину по АДРЕСА_1 , де на території знаходиться магазин-склад ФОП ОСОБА_3 . Одного дня її попросила ОСОБА_3 роздрукувати наказ на звільнення ОСОБА_6 та ОСОБА_8 у зв`язку з наявністю принтера, а також вона зробила розрахункову відомість, що складається при звільненні працівника. Вона зробила розрахунок коштів за невикористану відпустку та відпрацьовані дні в березні ОСОБА_6 та ОСОБА_8 . Роздрукувала накази про звільнення ОСОБА_6 та ОСОБА_8 , які ОСОБА_3 підписала і вийшла з кабінету, оскільки остання почала розмовляти по мобільному телефону. ОСОБА_3 повідомляла, що у випадку її неповернення до магазину вказані документи слід віддати ОСОБА_7 . Після складання розрахункової відомості вона вийшла з кабінету та

- 6 -

побачила ОСОБА_7 , біля якого були ОСОБА_6 та ОСОБА_8 , які про щось розмовляли. Вона покликала їх і повідомила про те, в неї виготовлені документи. Після цього ОСОБА_6 разом з ОСОБА_8 вийшли з території вказаного магазину без повернення. Роздруковані накази про звільнення і розрахункові документи вона передала ОСОБА_7 .

За таких обставин з огляду на те, що позивачка згідно своїх посадових обов`язків продавця безпосередньо обслуговувала товарні та грошові цінності та несла відповідальність за їх збереження, а також враховуєчи її винні дії щодо неповідомлення роботодавця протягом тривалого часу про недостачу, суд першої інстанцї прийшов до вірних висновків про правомірність звільнення позивачки за п.2 ст.41 КЗпПУ і відсутність підстав для її поновлення.

Доводи апеляційної скарги про те, що розірвання трудового договору за п.2 ст.41 КЗпПУ можливе за таких умов: 1) безпосереднє обслуговування працівником грошових, товарних або культурних цінностей (прийом, зберігання, транспортування, розподіл тощо); 2) винна дія працівника; 3) втрата довір`я до працівника з боку власника або уповноваженого ним органу, а тому суд у кожному конкретному випадку повинен з`ясувати: чи становить виконання операцій, пов`язаних з таким обслуговуванням цінностей, основний зміст трудових обов`язків позивача; чи носить виконання ним указаних дій відповідальний, підзвітний характер з наявністю обліку, контролю за рухом і зберіганням цінностей (постанова Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року, постанови Верховного Суду від 3 березня 2020 року у справі № 373/1038/17 та від 31 липня 2020 року у справі № 320/7792/17) необгрунтоваі

Відхиляючи дані доводи, апеляційний суд звертає увагу скаржниці на те, що усі без виключення обставини судом установлені.

Зокрема встановлено, що:

1) позивачка згідно своїх посадових обов`язків продавця, встановлених інструкцією, з якою вона була ознайомлена під підпис, безпосередньо обслуговувала товарні та грошові цінності та несла відповідальність за їх збереження;

2) позивачка вчинила винні дії, оскільки достеменно знаючи про істотну недостачу, яку виявила 22 листопаа 2020 року на суму 5033132,26 грн. після зміни іншого продавця ОСОБА_6 та прийняла товари з нестачею, не повідомила роботодавця про цей факт;

3) такі дії позивачки є винними та є безпосередньою підставою для втрати довіри до неї з боку роботодавця і як наслідок підставою для звільнення за п.2 ст.41 КЗпПУ.

Доводи апеляційної скраги про відсутність доказів того, що позивачці передавались будь-коли та будь-які товарні цінності під звіт, а бухгалтерський облік не здійснювався, не спростовують висновків суду про правомірність звільнення позивачки за втратою довіри і відсутність підстав для її повнолення на роботі.

При цьому апеляційний суд звертає увагу, що підставою для звільнення є не виключно отримання особою матеріальних цінностей під звіт, як помилково вважає позивачка, а є їх обслуговування про що йдеться у нормі п.2 ст.41 КЗпПУ.

Встановлено, що позивачка як продавець безпосередньо обслуговувала матеріальні та грошові цінності. зокрема отримувала гроші від покупців. отримувала та зберігала, а також проводила інвентаризацію товару, що прямо поклаено на неї інструкцією, яка наведена вище. Підтвердженням чого є акт інвентаризації за участю позивачки, наявний у справі.

Доводи апеляційної скраги про те, що спірним наказом звільнено двох працівників за однією підставою (втрата довіри) - продавців ОСОБА_1 , ОСОБА_4 за актом інвентаризації від 07 березня 2021 року, з якого неможливо розмежувати та встановити ким конкретно допущено нестачу, скільки та яких товарних цінностей було у кожного працівника під звітом, ким допущено нестачу в конкретному обсязі, в який період не спростовують висновків суду про правомірність звільнення позивачки за втратою довіри і відсутність

- 7 -

підстав для її повнолення на роботі.

Намагання позивачки розмежувати відповідальність за недостачу чи її розмір із іншим продавцем ОСОБА_4 недоречні та помлкові, оскільки дані обставини не мають правового значення для вирішення спору, бо позивачку звільнено не за недостачу чи конкретний розмір недостачі, а за втрату довіри у зв`язку із неповідомленням про нестачу, що встановлено актом інвентаризації за участю пзивачки, що є різними правовими підставами, при вирішенні яких встановлюються різні обставини.

Посилання позиаки на недоведеність розміру збитків необгрунтовані та не спростовують висновків суду про парвильність звільнення позивачки за втратою довіри.

Відхиляючи дані доводи. апеляційний суд звертає увагу, що звільнення за п.2 ст.41 КЗпПУ не потребує доведеності чивстанволення факту заподіяння роботодавцю збитків чи їх розміру.

Суд правомірно застосував у даній справі висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 02 червня 2021 року у справі № 592/8437/20.

Решта доводів апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції щодо відмови у позові, обгрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення.

Даючи оцінку доводам позивачки, викладеним у апеляційній скарзі та поясненнях з огляду на низку тверджень, що не стали предметом аналізу в даній постанові, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони грунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справах «Серявін та інші проти України», «Трофимчук проти України», «Проніна проти України»). Отже, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо наведення обґрунтування рішення, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Колегія суддів враховує, що викладені в цій постанові висновки прийнятого рішення та його мотивування єдостатніми і зрозумілими та відповідають вимогам закону.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а тому визнає дане рішення законним та обґрунтованим.

Підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст.259, 374, 376, 381 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Переяслав-Хмельницького районного суду Київської області від 05 липня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Головуючий

Судді: