Придніпровський районний суд м.Черкаси
Справа № 711/5561/22
Провадження № 2/711/213/23
РІШЕННЯ
27 березня 2023 року Придніпровський районний суд м. Черкаси в складі:
головуючого - судді Булгакової Г.В.,
за участю секретаря судового засідання - Дубини В.В.,
позивача - ОСОБА_1 , представника позивача - ОСОБА_2 , відповідача - ОСОБА_3 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про спростування поширених публічно неправдивих відомостей та відшкодування моральної шкоди,-
Позивач ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Грищенко О.М., звернулася до Придніпровського районного суду м. Черкаси із позовом, в якому просила зобов`язати ОСОБА_3 спростувати поширені в додатку «Viber» в групі ОСББ «Гагаріна 33» публічно неправдиві відомості та відшкодувати їй моральну шкоду у розмірі 5000,00 грн.
За результатами автоматизованого розподілу судової справи між суддями справа передана для розгляду судді Придніпровського районного суду м. Черкаси Булгаковій Г.В.
Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 05.12.2022 відкрито провадження по справі, розгляд справи вирішено проводити за правилами загального позовного провадження з проведенням підготовчого судового засідання. Відповідачу встановлено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву.
18.01.2023 від відповідача ОСОБА_3 надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній заперечував проти задоволення позовних вимог посилаючись на їх необґрунтованість та безпідставність. Зазначив, що між ним та позивачем мало місце просте непорозуміння, яке могло вирішитися шляхом спілкування. Твердження позивача про вживання ним «ненормативної лексики», зокрема слова «стерво», є голослівним та бездоказовим. Звукозапис розмови між ним та свідком по справі (чоловіком позивача) здобутий незаконним способом та є недопустимим доказом по справі. Надані позивачем фотоматеріали спілкування в месенджері «Viber» у спільноті ОСББ «Гагаріна 33» є відформатованими та такими, що не відображають ситуації в цілому. Доказом їх форматування є зникнення фрагменту діалогу, в якому він наголошував, що не буде подавати до суду на позивача через те, що вона жінка, хоча свідок (чоловік позивача) наголошував, що він повинен це зробити. Зникнення цього матеріалу можна прослідкувати за подальшим перебігом спілкування, за сенсом однієї розмови в месенджері. Зауважив, що він був задоволений розмовою з чоловіком позивачки, коли останній пообіцяв, що його дружина більше не буде підпирати автомобіль своєю автівкою. Після цієї розмови був впевнений, що непорозуміння вирішене. Викладена в позові інформація, буцімто, про особисту неприязнь до позивача є безпідставною і голослівною. Обмеження руху автомобіля було вимушеною спробою поговорити з позивачем і знайти порозуміння в даній ситуації. Вважає, що позивачем не доведено спричинення їй моральної шкоди та наявність причинно-наслідкового зв`язку між шкодою і його діями.
01.02.2023 від представника позивача - адвоката Грищенка О.І. надійшла відповідь на відзив, згідно якої вважає, що доводи відповідача, викладені у відзиві не спростовують обставин, викладених позивачем у позовній заяві. Так, у відзиві відповідач стверджує, що звукозапис його розмови з чоловіком позивача здобутий прихованим способом без його згоди на звукозапис. Однак це не відповідає дійсності та спростовується самим записом зазначеної розмови, в ході якої чоловік позивача, представившись сам та отримавши інформацію щодо прізвища, ім`я та по-батькові співбесідника, попередив про здійснення запису, на що відповідач відповів своєю згодою. Крім того, сам відповідач у своєму відзиві погоджується із деякими обставинами, що фігурують у аудіозаписі, як-то факт тривалого обмеження транспортного засобу позивача у русі шляхом встановлення штучних перешкод, назвавши це «вимушеною спробою». У відзиві відповідач стверджує, що фотоматеріали, додані до позовної заяви, є «підтасованими», «відформатованими», «вибірково зманіпульованими». Зазначені твердження відповідача не відповідають дійсності, є завідомо неправдивими та були наведені з метою введення суду в оману. З позовною заявою позивачем не подавалося жодної фотографії в розумінні фіксації зображення за допомогою камери фотоапарату, мобільного телефону чи іншого спеціального пристрою, а додано лише знімки екрану мобільного телефону із зображенням переписок у месенджері «Viber». Фрагменти фото, що фігурують у переписках у месенджері «Viber», зроблені та опубліковані самим відповідачем у групі ОСББ «Гагаріна 33». Щодо твердження відповідача про те, що в ході діалогу із чоловіком позивача, він стверджував, що не буде подавати до суду на його дружину через те, що вона жінка, то, як стверджує чоловік позивача, жодних фраз про можливе звернення чи не звернення відповідача до суду ані в діалозі, ані в переписці не фігурувало, а таке твердження відповідача покликане в черговий раз спотворити реальні обставини справи. Після діалогу чоловіка позивача з відповідачем, останнім було опубліковано дописи у групі ОСББ «Гагаріна 33» у «Viber» за змістом схожі на дописи, що публікувалися до цього.
Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 16.02.2023 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.
В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник адвокат Грищенко О.М. позовні вимоги підтримали в повному обсязі з підстав, викладених в позовній заяві. Позивач обгрунтовуючи вимоги про відшкодування моральної шкоди додатково пояснила, що після поширення в групі «ОСББ «Гагаріна 33» інформації про причетність її до пошкодження транспортного засобу, вона була змушена доводити неповнолітньому сину свою невинуватість, що завдало їх душевних страждань.
Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог. Пояснив, що з позивачкою він особисто не знайомий та не знає де вона мешкає, але тривалий час намагався з нею поспілкуватися з приводу того, що вона паркує свій транспортний засіб поруч з його транспортним засобом. Не заперечує, що 21.09.2022 в месенджері «Viber» в групі «ОСББ «Гагаріна 33» опублікував допис, в якому попередив мешканців будинку про подію яка з ним відбулася, однак звернув увагу, що не мав наміру ображати когось, а хотів лише вирішити непорозуміння.
Свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні пояснив, що являється чоловіком позивача. 21.09.2022 перебуваючи у відрядженні в м. Києві йому зателефонувала дружина та запропонувала ознайомитися з опублікованим в месенджері «Viber» в групі «ОСББ «Гагаріна 33» дописом про причетність її до пошкодження протитуманної фари на автомобілі відповідача. У відповідь на зазначений допис він запропонував відповідачу зустрітися, на що останній погодився. При зустрічі відповідач був попереджений про здійснення запису їх розмови. В ході спілкування було з`ясовано, що у відповідача нібито була пошкоджена фара, однак доказів її пошкодження саме позивачем надано не було.
Заслухавши пояснення сторін, покази свідка, дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.
Статтею 3 Конституції України проголошено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
Згідно положень статті 32 Конституції України, кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.
Відповідно до статті 34 Конституції України, кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.
Разом із тим, у відповідності до вимог статті 68 Конституції України, кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.
Таким чином, праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що для інформування мешканців будинку АДРЕСА_1 про проблеми будинку, в месенджері «Viber» було створено спільноту «ОСББ «Гагаріна 33», учасниками якої є понад 200 осіб.
21.09.2022 у вищезазначеній спільноті користувач із логіном « ОСОБА_5 » розмістив фотознімки припаркованого транспортного засобу марки Geely СК-2, державний номерний знак НОМЕР_1 , а також текстовий допис наступного змісту: «Хочу попередити мешканців нашого будинку про непорядну, цинічну і нахабну жінку...! Вона їздить на цьому авто... При паркуванні вона побила фару на моєму авто... (за її автомобілем стоїть моя Газель) ... З тих пір мої намагання розібратися в цій ситуації цинічно ігноруються нею. Мої спроби зустрітися для розмови, навіть таким дивним чином, наштовхуються просто на її втечу. І це було не один раз... Конфлікт з нею триває вже біля півроку. І цей весь час вона тікає. Будьте обережними у стосунках з цією водійкою. Мешкає вона чи в 4, чи в 5 під`їзді.».
Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач, як на підставу для його задоволення, посилалася на те, що поширена в групі «ОСББ «Гагаріна 33» в месенджері «Viber», учасниками якої є значна кількість осіб, відповідачем інформація про скоєння нею дорожньо-транспортної пригоди є недостовірною, яка в контексті з висловами «непорядна, цинічна і нахабна жінка» спрямована на приниження її честі та гідності.
Відповідно до частини 1 статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Частиною 1 статті 201 ЦК України визначено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, зокрема, є здоров`я, життя, честь, гідність і ділова репутація особи.
Згідно статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.
Чинне законодавство не містить визначення понять гідності та честі, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту.
Як роз`яснено в Постанові Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, а з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло.
Відповідно до статті 277 ЦК України, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена.
Згідно пункту 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.
Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.
Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).
Пунктом 1, 19 вищезазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 визначено, що суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначити характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.
Так, відповідно до вимог частин 1, 2 статті 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.
Вказані положення національного законодавства кореспондується з практикою Європейського суду з прав людини. Так, рішення у справі «Лінгенс проти Австрії» містить вказівку про необхідність розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна. Вимога доводити правдивість оціночних суджень порушує свободу поглядів, яка є основною складовою права, гарантованого статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.
За своїм характером судження є розумовим актом, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, що пов`язано з такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів.Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування.
У свою чергу фактичне твердження - це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт - це явище об`єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Враховуючи те, що факт, сам по собі, є категорією об`єктивною, незалежною від думок та поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом.
Таким чином, системний аналіз зазначених норм права з урахуванням практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що фактичні твердження та оціночні судження є різними поняттями, а розмежовування цих термінів лежить в основі захисту права на честь та гідність, як особистих немайнових прав. Недостовірною та такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію особи, може бути визнана лише інформація, що є фактичним твердженням, а не оціночним судженням.
В ході розгляду справи відповідач не заперечував, що є учасником групи «ОСББ «Гагаріна 33» в месенджері «Viber» з логіном « ОСОБА_5 » та ІНФОРМАЦІЯ_1 поширив в ній текстовий допис наступного змісту: « ОСОБА_7 попередити мешканців нашого будинку про непорядну, цинічну і нахабну жінку...! Вона їздить на цьому авто... При паркуванні вона побила фару на моєму авто... (за її автомобілем стоїть моя Газель) ... З тих пір мої намагання розібратися в цій ситуації цинічно ігноруються нею. Мої спроби зустрітися для розмови, навіть таким дивним чином, наштовхуються просто на її втечу. І це було не один раз... Конфлікт з нею триває вже біля півроку. І цей весь час вона тікає. Будьте обережними у стосунках з цією водійкою. Мешкає вона чи в 4, чи в 5 під`їзді.».
Втім, аналізуючи зміст оспорюваного допису та характер використаних в ньому мовностилістичних засобів, суд приходить до висновку, що поширена інформація відображає суб`єктивну оцінку відповідачем певних подій з огляду на співставлення їх з певними фактами, тобто є оціночними судженнями, право на висловлювання якого гарантоване статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та статтею 34 Конституції України.
Також суд звертає увагу, що текст спірного допису не містить будь-яких ідентифікуючих ознак, які б дозволили особам, які переглянули зазначений допис, пов`язати поширену в ньому інформацію з особою позивача. Сприйняття ж позивачем поширеної відповідачем інформації як такої, що поширена відносно неї є лише припущенням, яке не доведене належними та допустимими доказами. Наявність на фотознімках транспортного засобу марки Geely СК-2, державний номерний знак НОМЕР_1 , яким за словами позивача вона користується, само по собі не свідчить про те, що поширена відповідачем інформація стосується саме її, враховуючи той факт, що власником вказано транспортного засобу, згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 , є ОСОБА_8 . Більш того, в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 повідомив, що при необхідності також користується вказаним транспортним засобом.
Крім того, позивачем не доведено яким чином поширена відповідачем інформація порушила її особисті немайнові права, або завдала шкоди її особистим інтересам.
Положеннями статей 12, 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно зі статтею 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до частини 2 статті 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно статті 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Враховуючи, що позивачем не доведено обставин, які у відповідності до пункту 15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 № 1 є юридичним складом правопорушення, тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині зобов`язання відповідача спростувати поширену ІНФОРМАЦІЯ_1 в групі «ОСББ «Гагаріна 33» в месенджері «Viber»інформацію є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.
Вирішуючи позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди, суд зазначає наступне.
Відповідно до положень статті 280 ЦК України, якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню.
Згідно статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права, яка полягає, зокрема, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вона є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Пункт 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» встановлено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження громадського життя, настанні негативних наслідків.
Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала (стаття 1167 ЦК України).
Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.
Довести наявність цих елементів має саме позивач, який звернувся з позовом про відшкодування шкоди. Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.
Оскільки позивачем не надано доказів протиправності дій відповідача, позовна вимога про відшкодування моральної шкоди не підлягає задоволенню.
В порядку статті 141 ЦПК України, з огляду на відмову у задоволенні позову судові витрати, понесені позивачем, розподілу не підлягають.
На підставі викладеного та керуючись Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, ст. ст. 3, 28, 34, 64 Конституції України, ст.ст. 23, 269, 277, 280, 297, 1167 ЦК України, ст.ст. 1, 30 Закону України «Про інформацію», Постановою Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», ст.ст. 2, 4, 6-13, 82, 89, 133, 141, 258, 259, 263-265, 268, 272, 273, 279, 352, 354 ЦПК України, суд,-
В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про спростування поширених публічно неправдивих відомостей та відшкодування моральної шкоди - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Черкаського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст судового рішення виготовлено 05.04.2023.

Головуючий: Г. В. Булгакова