Провадження № 2/638/1641/23

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2023 року м. Харків

Дзержинський районний суд м. Харкова в складі:

головуючого Аркатової К.В.,

секретаря Мяснянкіної Г.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа ОСОБА_5 про витребування майна з чужого незаконного володіння,-

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати недійсним договір № 974 від 17.12.2001 року купівлі продажу квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 ; витребувати квартиру АДРЕСА_2 від набувачів ОСОБА_4 та ОСОБА_3 .

Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що він є власником квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Глуховцевою Н.В.. 26.08.2001 року, зареєстрованого КП Харківське міське бюро технічної інвентаризації 31.08.2001 року за реєстровим № П-1-3379. У вказаній квартирі він не проживає, але періодично навідується з метою перевірки санітарно технічного стану квартири. У вересні 2017 року не зміг увійти до вказаної квартири, оскільки замки дверей були замінені, проте жодних правочинів з приводу спірної квартири він не укладав. Отримавши витяг з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з якого дізнався про те, що 29.12.2016 року право власності на квартиру зареєстровано з ОСОБА_2 на підставі дублікату договору купівлі продажу нерухомості № 974 від 17.12.2001 року, виданого Харківською товарною біржею. Звернувшись до вказаної біржі, отримав відповідь, що ними дублікат договору купівлі продажу квартири АДРЕСА_2 не видавався. В подальшому спірна квартира відчужена ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 за договором дарування, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Карташовою С.І. 25.01.2017 року, реєстровий № 77, а 15.02.2017 року ОСОБА_5 продала зазначену квартиру ОСОБА_3 та ОСОБА_4 за договором купівлі продажу, посвідченого приватним нотаріусом Харкіського міського нотаріального округу Ребровою І.С., реєстраційний № 147. Вважає, що договір купівлі продажу нерухомості № 974 від 17.12.2001 року, зареєстрований на Харківській товарній біржі, який ним не укладався був сфальсифікованим, є недійсним, оскільки укладений з порушенням діючого на той час законодавства України. Вказав про те, що спірна квартира вибула з його володіння поза волею, а тому підлягає витребуванню від ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на його користь у зв`язку з чим звернувся до суду з даним позовом.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 20.01.2021 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа ОСОБА_5 про витребування майна з чужого незаконного володіння, з підстав пропуску позивачем строку позовної давності на звернення до суду з даним позовом.

Додатковим рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 15.02.2021 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судові витрати в розмірі 5000 грн.

Постановою Харківського апеляційного суду від 15.06.2021 року змінено рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 20.01.2021 року, викладено мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постановою Верховного суду від 16.02.2022 року скасовані рішення суду першої інстанції від 20.01.2021 року та додаткове рішення від 15.02.2021 року, постанова Харківського апеляційного суду від 15.06.2021 року, справу передано на новий розгляд до Дзержинського районного суду м. Харкова.

Представники позивача надали заяви про розгляд справи за їх відсутності, виомги підтримали, просили їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, про день та час розгляду справи повідомлений своєчасно та належним чином. 21.03.2017 року надав суду відзив на позов ОСОБА_1 , відповідно до якого просив відмовити у задоволенні позовних вимог, вважаючи їх необґрунтованими, вказавши на втрату позивачем права на звернення до суду з даним позовом через те, що останнім пропущений строк позовної давності, та не надання доказів про утримання спірної квартири протягом тривалого часу.

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не з`явилась, про день та час розгляду справи повідомлена належно, причини неявки суду невідомі, проте 09.11.2018 року надано відзив на позов, згідно якого просила відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , вважаючи їх незаконними та необґрунтованими, вказавши про набуття права власності на спірну квартиру на законних підставах, договору купівлі продажу, що посвідчений та зареєстрований нотаріально. Також, вказала про те, що зверталася із заявою до правоохоронних органі з приводу на її думку шахрайських дій групи осіб в тому числі ОСОБА_1 , які намагаються заволодіти належним їй майном.

Відповідач ОСОБА_2 та третя особа ОСОБА_5 в судове засідання не з`явились, причини неявки суду не повідомили, про день та час розгляду справи повідомлені своєчасно та належним чином.

Враховуючи викладене, тривалість перебування справи в провадженні суду, достатність часу для реалізації права на подачу доказів у справі, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін на підставі наявних у справі доказів.

Відповідно до ст. ст. 12,81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

На підставі договору дарування від 26.08.2001 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Глуховцевою Н.В., реєстрований № 1-3057, ОСОБА_1 на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_2 .

На підставі дублікату договору купівлі продажу нерухомості від 22.08.2008 року, виданого Харківською товарною біржею право власності на квартиру АДРЕСА_2 зареєстроване за ОСОБА_2

25.01.2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 укладено договір дарування квартири АДРЕСА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотарільного округу Карташовою С.І., реєстрований № 77, за яким ОСОБА_2 подарував вказану квартиру ОСОБА_5 .

В нотаріальній справі щодо укладення договору дарування від 25.01.2017 року, копія якої надана суду на виконання ухвали від 19.01.2018 року, наявний дублікат договору № 974 купівлі продажу нерухомості від 17.12.2001 року, виданого Об`єднаною Харківською товарно сировинною біржею Україна, відповідно до якого ОСОБА_6 продав ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_2 , підписи продавця та покупця у вказаному дублікаті відсутні.

15.02.2017 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 укладено договір купівлі - продажу квартири АДРЕСА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Ребровою І.С., реєстровий № 147, за яким ОСОБА_3 та ОСОБА_4 набули право власності на спірну квартиру по 1/2 частині за кожним.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, передбаченому статтею 392 ЦК України.

При вирішенні вказаного спору підлягають застосуванню положення ЦК Української РСР та Закон України «Про товарну біржу», оскільки між сторонами наявний спір щодо правовідносин, які виникли у 2001 році (позивач наполягає на тому, що він не укладав та не підписував договір купівлі-продажу від 17 грудня 2001 року).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про товарну біржу» (в редакції станом на 2001 рік) товарна біржа є організацією, що об`єднує юридичних і фізичних осіб, які здійснюють виробничу і комерційну діяльність, і має за мету надання послуг в укладенні біржових угод, виявлення товарних цін, попиту і пропозицій на товари, вивчення, упорядкування і полегшення товарообігу і пов`язаних з ним торговельних операцій. Крім того, статтею 2 цього Закону встановлено, що основними принципами діяльності товарної біржі є рівноправність учасників біржових торгів, застосування вільних (ринкових) цін, публічність проведення біржових торгів.

На товарних біржах здійснюються біржові операції, які повинні відповідати сукупності вимог, установлених статтею 15 Закону, згідно з якою угода вважається укладеною на біржі: якщо вона являє собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі; якщо її учасниками є члени біржі; якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня. Угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню.

Набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти.

Згідно зі статтею 41 ЦК Української РСР (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків.

Відповідно до статті 42 ЦК Української РСР угоди можуть укладатися усно або в письмовій формі (простій чи нотаріальній).

Водночас згідно зі статтею 47 ЦК Української РСР нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди.

За змістом статей 128,153 ЦК Української РСР право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в повній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.

Відповідно до статті 224 ЦК Української РСР (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно та сплатити за нього певну грошову суму.

За загальним правилом, право власності у набувача за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом чи договором (частина перша статті 128 ЦК Української РСР), а відповідно до статті 153 ЦК Української РСР договір вважається укладеним, якщо сторонами досягнуто згоди по всіх істотних умовах договору.

Відповідно до частини другої статті 48 ЦК Української РСР по недійсній угоді - кожна з сторін зобов`язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом.

22 серпня 2008 року Харківською товарною біржею видано дублікат договору купівлі-продажу нерухомості Д-11 від 17 грудня 2001 року (т. 1 а. с. 120, 121).

На підставі вказаного дубліката договору в 2016 році відбулася реєстрація права власності на спірну квартиру за ОСОБА_2 .

Звернувшись до суду із цим позовом позивач вказує на те, що договір купівлі-продажу та його дублікат є сфальсифікованими.

В матеріалах цивільної справи наявний лист Харківської товарної біржі від 13 вересня 2017 року № 55, у якому зазначено, що дублікат договору купівлі-продажу від 17 грудня 2001 року квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , укладеного на об`єднаній Харківській товарно-сировинній біржі «Україна», 22 серпня 2008 року не видавався (т. 1 а. с. 10).

Крім того, об`єднана Харківська товарно-сировинна біржа «Україна» у 1993 році перереєстрована в Харківську товарну біржу згідно розпорядження виконавчого комітету Харківської міської ради народних депутатів Харківської області від 19 листопада 1993 року № 6079 (т. 3 а. с. 163).

У пункті 7.11 постанови від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) Велика Палата Верховного Суду вказала, що підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

У разі якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов договору, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини. Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено.

Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом (пункти 7.17, 7.18, 7.21 вищевказаної постанови).

Таким чином, враховуючи відсутність належних доказів про видачу товарною біржею дублікату договору купівлі продажу спірної квартири, відсутність підписів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у такому дублікаті, що міститься в копії нотаріальної справи щодо договору дарування від 25.01.2017 року, суд прийшов до висновку про те, що договір купівлі-продажу спірної квартири від 17 грудня 2001 року № 974 є неукладеним, а тому не підлягає визнанню недійсним. Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_7 в частині визання недійсним договору № 974 від 17.12.2001 року купівлі продажу квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , підлягають залишенню без задоволення.

З приводу витребування майна з чужого незаконного володіння суд вказує наступне.

Договір купівлі продажу квартири АДРЕСА_2 , на підставі якої відбулося відчуження спірної квартири, є неукладеним.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із статтею 387 ЦК України власник має право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

ЦК України передбачено як одні зі способів захисту порушених прав віндикація або реституція.

Віндикація - це витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого невласника. Віндикація - це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Положення статті 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Згідно із частиною першою статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконно володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України.

Відтак, особа, яка вважає, що договором купівлі-продажу рухомого або нерухомого майна порушуються її права як власника або законного користувача цього майна, має право на витребування цього майна від останнього набувача, що і є належним способом захисту її порушеного права.

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14- 208цс18), задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Власник із дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (подібний за змістом підхід сформулював Верховний Суд України у висновку, викладеному у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14). Для такого витребування оспорювання правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Отже, правова мета віндикаційного позову полягає у поверненні певного майна законному власнику як фактично, тобто у його фактичне володіння, так і у власність цієї особи, тобто шляхом відновлення відповідних записів у державних реєстрах.

Таким чином ефективним захистом прав власника у випадку вибуття з його володіння майна поза його волею є саме витребування майна з чужого незаконного володіння, відповідно до положень статей 387, 388 ЦК України.

Судом із застосуванням висновків Верховного Суду України у справі № 6-140цс14 встановлено, що ніяких намірів та дій щодо відчуження спірного нерухомого майна ОСОБА_1 не проводив, дублікат договору купівлі продажу спірної квартири не містить підпису ані позивача ані відповідача ОСОБА_2 ..

Тобто спірне нерухоме майно вибуло з володіння позивача поза його волею, а згодом спірне нерухоме майно відчужене особою, яка не мала права ним розпоряджатися без відома позивача.

Таким чином, встановивши, що спірна квартира вибула з власності позивача поза його волею шляхом відчуження його особою, яка не мала права відчужувати спірне майно, суд приходить висновку про наявність правових підстав для задоволення позову шляхом витребування квартири АДРЕСА_2 від останнього набувача.

Подібні висновки щодо застосування норм права узгоджуються з висновками Верховного Суду, викладеними в постанові від 08 вересня 2021 року в справі № 757/40111/19-ц (провадження № 61-15131св20) та в постанові від 22 квітня 2020 року в справі № 730/556/17 (провадження № 61-2057св19).

При цьому суд враховує інтереси позивача як власника спірного нерухомого майна, який здійснює захист порушеного права власності, надаючи їм оцінку з точки зору балансу з правами та інтересами добросовісного набувача, та вважає, що права та інтереси власника, який позбувся володіння квартири внаслідок протиправних дій, за обставин цієї справи, перевищують інтереси добросовісного набувача, який набуває право власності на майно, якщо згідно зі статтею 388 ЦК України майно не може бути витребуване в нього.

Також, суд звертає увагу, що власник із дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є обов`язковим.

Враховуючи вищенаведене, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа ОСОБА_5 про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі часткового задоволення позову інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України).

Керуючись ст.ст.12,13,76,77,79,81,141,263,264 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_3 ) до ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_4 ), ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_3 , адреса реєстрації: АДРЕСА_5 ), ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_4 , адреса реєстрації: АДРЕСА_6 ), третя особа ОСОБА_5 (РНОКПП НОМЕР_5 , адреса реєстрації: АДРЕСА_7 ) про витребування майна з чужого незаконного володіння, - задовольнити частково.

Витребувати з незаконного володіння ОСОБА_4 та ОСОБА_3 нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_2 на користь ОСОБА_1 .

В іншій частині позову - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 суму сплаченого судового збору у розмірі 4000 грн., по 2000 грн. з кожного.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Харківського апеляційного суду через Дзержинський районний суд м. Харкова. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Головуючий