Справа № 127/7085/22
Провадження № 22-ц/801/1375/2023
Головуючий у суді 1-ї інстанції Ан О. В.
Доповідач:Сопрун В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2023 рокуСправа № 127/7085/22м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

головуючого Сопруна В.В.,

суддів Копаничук С.Г., Стадника І.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу №127/7085/22 запозовом ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства «Вінницька обласна клінічна лікарня ім. М. І. Пирогова Вінницької обласної ради», за участю третьої особи ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 25 квітня 2023 року,яке ухвалене суддею Ан О.В. у Вінницькому міському суді Вінницької області, повний текст складено 01 травня 2023 року,

в с т а н о в и в :

В квітні 2022 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Комунального некомерційного підприємства «Вінницька обласна клінічна лікарня ім. М. І. Пирогова Вінницької обласної ради», за участю третьої особи ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, мотивуючи позовні вимоги тим, що ОСОБА_1 написав заяву про звільнення із роботи у зв`язку із виходом на пенсію під тиском, волевиявлення на звільнення його не було. В той же день він написав заяву про відкликання своєї заяви про звільнення, проте цю заяву у нього не прийняли.

Таким чином, просив суд визнати незаконним та скасувати наказ КНП «Вінницька обласна клінічна лікарня ім. М.І. Пирогова Вінницької обласної ради» від 04 березня 2022 року №63 про його звільнення. Поновити його на роботі на посаді завідувача лікаря акушера/гінеколога відділення гінекології з малоінвазивними технологіями, медицини плода та патології раннього терміну вагітності ОПЦ КНП «Вінницька обласна клінічна лікарня ім. М.І. Пирогова Вінницької обласної ради».

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 25 квітня 2023 року в задоволені позову відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що позивач не надав доказів відсутності волевиявлення при поданні заяви про звільнення, норми трудового законодавства не порушено при винесенні п. 6 наказу № 63 по КНП «Вінницька обласна клінічна лікарня ім. М. І. Пирогова Вінницької обласної ради» від 04 березня 2022 року, а тому правові підстави для задоволення позову відсутні.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, оскільки вважає його незаконним та таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та норм матеріального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи та недоведеністю обставин, що мали значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи. Просив рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що ОСОБА_1 примусили написати заяву від 04 березня 2022 року про звільнення у зв`язку з виходом на пенсію. При цьому зазначив, що подав заяву про відкликання заяви про звільнення, а тому вважає своє звільнення на підставі ст. 38 КЗпП незаконним.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 14 червня 2023 року розгляд справи в апеляційній інстанції призначено без повідомлення учасників справи згідно ч.1 ст.369 ЦПК України.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Згідно ч.1-3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам судове рішення відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що 01 березня 2019 року ОСОБА_1 переведений на посаду завідувача лікаря акушера/гінеколога відділення гінекології з малоінвазивними технологіями, медицини плода та патології раннього терміну вагітності ОПЦ, в зв`язку зі змінами в штатному розписі (а.с.6).

09 жовтня 2019 року на підставі Рішення 39-ї сесії Вінницької обласної Ради Вінницька обласна клінічна лікарня ім. М. І. Пирогова перетворена на КНП «Вінницька обласна клінічна лікарня ім. М.І. Пирогова Вінницької обласної ради».

Позивач перебуває на обліку у Пенсійному фонді України та йому призначено пенсію по інвалідності - 3 (третя) група (а.с.7).

ОСОБА_1 знаходиться на обліку у Пенсійному фонді України та йому з 04 травня 2006 року призначено пенсію за віком згідно Закону України «Про наукову та науково-технічну діяльність» (а.с.15).

Згідно паспорта (на а.с.8) ОСОБА_1 є особою похилого віку, якому на день звільнення виповнилось 75 років.

04 березня 2022 року ОСОБА_1 написав заяву про звільнення, у якій просив його звільнити із займаної посади за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію з 04 березня 2022 року (а.с.30).

Пунктом 6 Наказу №63 ОСОБА_1 завідуючого гінекології з малоінвазивними технологіями, медицини плода та патології раннього терміну вагітності ОПЦ, наказано звільнити у зв`язку з виходом на пенсію по ст. 38 КЗпП України з 04 березня 2022 року (а.с.62). Пунктом 7 вказаного наказу лікаря відділення гінекології ОПЦ ОСОБА_3 призначено в.о. завідуючого відділенням гінекології ОГПЦ з 07 березня 2022 року. Зміст наказу свідчить, що він виданий ранком 04 березня 2022 року (п.1 призначені чергові лікарі).

07 березня 2022 року ОСОБА_1 звертався до КНП «ВОКЛ ім. М.І. Пирогова ВОР» з вимогою «ліквідувати» наказ про звільнення. Пояснював, що він написав заяву про звільнення під тиском директора лікарні, тому вважає, що має бути поновлений на роботі, на вказану заяву КНП «ВОКЛ ім. М.І. Пирогова ВОР» надало відповідь, що наказ видано на підставі закону із дотримання встановлених правил.

Згідно табелю обліку використання робочого часу ОСОБА_1 працював 01,02,03,04 березня 2022 року та 04 березня 2022 звільнений (а.с.34).

ОСОБА_3 з 07 березня 2022 року тимчасово призначена в.о. завідуючої відділення гінекології ОПЦ а/гінеколога з 07 березня 2022 року, а з 01 квітня 2022 року призначена на посаду завідувача відділення (а.с.37).

Позивач звертався з заявою до Держпраці у Вінницькій області та отримав відповідь про можливість оскарження звільнення у судовому порядку.

04 березня 2022 року близько 12.15 год, нарядом патрульної поліції у складі поліцейських взводу №1 роти №l батальйону УПП у Вінницькій області ДПП сержанта поліції Олени Белінської, сержанта поліції ОСОБА_4 та інспектора взводу №1 роти №1 батальйону УПП у Вінницькій області ДПП старшого лейтенанта поліції Віталія Коливайла здійснювався виїзд на повідомлення гр. ОСОБА_5 про «Погроза фізичною розправою або вбивством», що за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстроване в ІПНП за №3499 від 04.03.2022 року. 04.03.2022 близько 12.23 год. В присутності співробітників патрульної поліції та в ході спілкування даний конфлікт було вирішено мирним шляхом та вичерпано, обидві сторони додатково повідомили, що допомоги поліції не потребують, від написання заяв та пояснень відмовились.

Статтею 43 Конституції України гарантовано право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Частиною 1 статті 21 КЗпП України встановлено, що трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін

Відповідно до ч. 1 ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Аналіз зазначеної норми матеріального права дає підстави для висновку про те, що роботодавець повинен звільнити працівника за власним бажанням у зв`язку з його виходом на пенсію у строк, про який просить працівник, і в цьому разі скорочується двотижневий строк, і звільнення вважається за власним бажанням з поважних причин.

Доводи апеляційної скарги в тому, що позивач не просив в заяві звільняти його з 04 березня 2022 року, є безпідставним та спростовується самою заявою ОСОБА_1 від 04 березня 2022 року, в якій написано «прошу звільнити мене з посади за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію з 04.03.22 р.» (а.с.30).

Згідно із частинами 1, 3 статті 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це роботодавця письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена виходом на пенсію, роботодавець повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Отже, посилання в апеляційній скарзі ОСОБА_1 про те, що він мав відпрацювати 14 днів не заслуговують на увагу, оскількипозивача було звільнено з займаної посади на підставі статті 38 КЗпП України у зв`язку із виходом на пенсію, в обумовлений у відповідній заяві строк (04 березня 2022 року), тому відповідачем норми трудового законодавства не порушені.

Посилання у апеляційній скарзі ОСОБА_1 на те, що під тиском відповідача відбулось написання ним заяви про звільнення із займаної посади є безпідставні, оскільки він не надав доказів, які підтверджують здійснення на нього тиску з боку керівництва роботодавця або його неправомірних дій.

Аналогічні правові висновки викладені в постановах Верховного Суду від 13 червня 2019 року у справ № 191/1953/18-ц (провадження № 61-9067св19), від 17 листопада 2022 року у справі № 757/25945/20-ц (провадження № 61-5961св22).

Перевіряючи законність звільнення ОСОБА_1 саме на підставі статті 38 КЗпП України, колегією суддів не встановлено порушення трудового законодавства з боку відповідача, зокрема щодо наявності примусу до звільнення, що також вірно встановлено судом першої інстанції.

Згідно з пунктом 2.26 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 року № 58, записи про причини звільнення у трудовій книжці повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства із посиланням на відповідну статтю, пункт закону. При розірванні трудового договору з ініціативи працівника з причин, за яких законодавство пов`язує надання певних пільг і переваг, запис про звільнення вносить до трудової книжки із зазначенням цих причин.

Як вбачається з матеріалів справи, до цього, у зв`язку з виходом на пенсію позивач не звільнявся.

Позивачу згідно довідки №502/0200-0206-13 від 16 березня 2022 року призначено пенсію за віком з 04 травня 2006 року на підставі Закону України «Про наукову та науково-технічну діяльність» (а.с.15).

Колегія суддів зауважує, що перебування позивача з вказаного часу на обліку як одержувача пенсії за віком, не є обставиною яка б стала підставою дійти висновку про порушення відповідачем під час звільнення ОСОБА_1 вимог ст. 38 КЗпП України та відсутність у позивача реального волевиявлення на звільнення з роботи за власним бажанням з поважної причини зазначеній останнім у заяві від 04 березня 2022 року, зокрема, в зв`язку з виходом на пенсію, а тому посилання в апеляційній скарзі на зазначену обставину є безпідставними та такими, що не впливають на правильність висновків суду першої інстанції.

Отже, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав вважати, що судом допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення спору, а тому підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 25 квітня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 23 червня 2023 року.

Головуючий Сопрун В.В.

Судді Копаничук С.Г.

Стадник І.М.