Ухвала

03 квітня 2023 року

місто Київ

справа № 522/4334/20

провадження № 61-982ск23

Верховний Суд, який діє у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Шиповича В. В., Яремка В. В., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1

на постанову Одеського апеляційного суду від 15 грудня 2022 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Казенного підприємства «Морська пошуково-рятувальна служба» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

І. ФАБУЛА СПРАВИ

Стислий виклад позиції позивача

ОСОБА_1 у березні 2020 року звернулася до суду з позовом до Казенного підприємства «Морська пошуково-рятувальна служба» (далі - КП «Морська пошуково-рятувальна служба»), у якому просила:

- визнати незаконним та скасувати наказ КП «Морська

пошуково-рятувальна служба» від 17 лютого 2020 року № 108-к, яким її звільнено з посади заступника директора з операційної діяльності КП «Морська пошуково-рятувальна служба»;

- поновити ОСОБА_1 на посаді заступника директора з операційної діяльності КП «Морська пошуково-рятувальна служба»;

- стягнути з КП «Морська пошуково-рятувальна служба» на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 17 лютого 2020 року до дати ухвалення рішення у справі.

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням від 07 серпня 2020 року Приморський районний суд м. Одеси задовольнив позов ОСОБА_1 .

Суд визнав незаконним та скасував наказ КП «Морська

пошуково-рятувальна служба» від 17 лютого 2020 року № 108-к, яким ОСОБА_1 звільнено з посади заступника директора з операційної діяльності КП «Морська пошуково-рятувальна служба».

Поновив ОСОБА_1 на посаді заступника директора з операційної діяльності КП «Морська пошуково-рятувальна служба».

Допустив негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника директора з операційної діяльності КП «Морська пошуково-рятувальна служба».

Стягнув з КП «Морська пошуково-рятувальна служба» на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу у період з 17 лютого 2020 року до 07 серпня 2020 року включно у розмірі 410 260, 18 грн, з якої підлягає виключенню сума податку на доходи фізичних осіб та військового збору, допустивши негайне виконання рішення суду в цій частині.

Здійснив розподіл судових витрат.

Постановою від 15 грудня 2022 року Одеський апеляційний суд задовольнив апеляційну скаргу КП «Морська пошуково-рятувальна служба», скасував рішення Приморського районного суду м. Одеси від 07 серпня 2020 року, ухвалив нове рішення, яким відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Здійснив розподіл судових витрат.

Ухвалою від 13 лютого 2023 року Одеський апеляційний суд частково задовольнив заяву КП «Морська пошуково-рятувальна служба».

Суд виправив допущену описку в постанові Одеського апеляційного суду від 15 грудня 2022 року шляхом викладення третього абзацу 18 (вісімнадцятої) сторінки мотивувальної частини постанови у такій редакції:

«Відповідно до рішення Київського районного суду м. Одеси від 13 лютого 2020 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 06 жовтня 2020 року, задоволено частково позов ОСОБА_2 до КП «Морська пошуково-рятувальна служба», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача, - Професійна спілка працівників Морської пошуково-рятувальної служби, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, - заступник директора з операційної діяльності КП «Морська пошуково-рятувальна служба» ОСОБА_1, про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Визнано незаконним та скасовано наказ КП «Морська пошуково-рятувальна служба» від 06 листопада 2019 року за № 752-к, яким звільнено ОСОБА_2 з посади психолога служби охорони праці, відповідно до пункту 4 статті 40 КЗпП України. Поновлено ОСОБА_2 на посаді психолога служби охорони праці КП «Морська пошуково-рятувальна служба». Стягнуто з КП «Морська пошуково-рятувальна служба» на користь ОСОБА_2 суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 07 листопада 2019 року до 13 лютого 2020 року в розмірі - 89 968, 30 грн, з яких підлягає виключенню сума податку на доходи фізичних осіб та військового збору. Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_2 на посаді психолога служби охорони праці КП «Морська пошуково-рятувальна служба».

Надалі, постановою Верховного Суду від 17 лютого 2021 року скасовано постанову Одеського апеляційного суду від 06 жовтня 2020 року та під час нового апеляційного розгляду справи ухвалено постанову Одеського апеляційного суду від 24 листопада 2022 року, якою рішення Київського районного суду м. Одеси від 13 лютого 2020 року скасовано, позов ОСОБА_2 до КП «Морська пошуково-рятувальна служба», треті особи: Професійна спілка працівників Морської пошуково-рятувальної служби, заступник директора з операційної діяльності КП «Морська пошуково-рятувальна служба» ОСОБА_1, про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволено частково».

В іншій частині заяви апеляційний суд відмовив.

ІІ. ВИМОГИ ТА АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

ОСОБА_1 19 січня 2023 року із використанням системи «Електронний суд» направила до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати постанову Одеського апеляційного суду від 15 грудня 2022 року.

Ухвалою від 10 березня 2023 року Верховний Суд залишив без руху касаційну скаргу та надав заявнику строк для усунення її недоліків.

Заявник 28 березня 2023 року із використанням засобів електронного зв`язку направила до Верховного Суду заяву про усунення недоліків касаційної скарги разом із доказами на підтвердження поважності причин пропуску строку на касаційне оскарження постанови Одеського апеляційного суду від 15 грудня 2022 року.

Визначення заявником підстав касаційного оскарження

Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частина третя статті 3 ЦПК України).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Пунктами 1-4 частини другої статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадках, врегульованих процесуальним законом.

Вивчивши зміст касаційної скарги, Верховний Суд встановив, що у касаційній скарзі заявник визначила підстави касаційного оскарження відповідно до вимог статті 389 ЦПК України.

Заявник переконана, що суд апеляційної інстанції неправильно застосував норми матеріального права та порушив норми процесуального права, як підстави касаційного оскарження наведеного судового рішення визначила те, що:

- (1) суд апеляційної інстанції в оскаржуваному рішенні застосував норми права без урахування правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 09 квітня 2020 року у справі № 398/3547/16, від 03 червня 2020 року у справі № 753/20243/16-ц, щодо обов`язковості зазначення в наказі про звільнення того, яке саме порушення трудових обов`язків допустилася особа, що призвело до такого звільнення;

- (2) суд апеляційної інстанції в оскаржуваному рішенні застосував норми права без урахування правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 29 січня 2020 року у справі № 305/1001/18, щодо порядку застосування пункту 1 частини першої статті 41 КЗпП України;

- (3) суд апеляційної інстанції в оскаржуваному рішенні застосував норми права без урахування правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 28 серпня 2019 року у справі № 201/15850/17-ц, від 21 лютого 2020 року у справі № 451/1363/17, від 29 квітня 2020 року у справі № 757/61267/16-ц, від 21 травня 2020 року у справі № 49/3814/18, від 12 жовтня 2022 року у справі № 199/9361/19, відповідно до яких на період замісництва працівник звільняється від виконання обов`язків, обумовлених трудовим договором за основним місцем роботи;

- (4) суд апеляційної інстанції в оскаржуваному рішенні застосував норми права без урахування правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 21 квітня 2021 року у справі № 758/838/17, від 12 травня 2021 року у справі № 295/15565/18, від 22 вересня 2021 року у справі № 490/372/21, у постанові Верховного Суду України у справі № 6-33цс14, згідно з якими працівник підлягає поновленню на попередній роботі у разі незаконного звільнення, під яким потрібно розуміти як звільнення без законної підстави, так і звільнення з порушенням порядку, установленого законом;

- (5) суд апеляційної інстанції в оскаржуваному рішенні застосував норми права без урахування правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 17 серпня 2022 року у справі № 757/37126/18, де визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні позовних вимог;

- (6) суд апеляційної інстанції в оскаржуваному рішенні застосував норми права без урахування правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 18 червня 2018 року у справі № 396/1560/16-ц, від 22 липня 2020 року у справі № 554/9493/17, від 09 грудня 2021 року у справі № 489/58/20, відповідно до яких однією із умов для правомірного розірвання роботодавцем трудового договору на підставі пункту 3 частини статті 40 КЗпП України є те, що порушення має стосуватися виключно тих обов`язків, які є складовими трудової функції працівника чи випливають з правил внутрішнього трудового розпорядку;

- (7) суд апеляційної інстанції в оскаржуваному рішенні застосував норми права без урахування правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 22 липня 2020 року у справі № 554/9493/17, згідно з якими при розгляді справ про накладення дисциплінарних стягнень за порушення трудової дисципліни суди повинні з`ясовувати, в чому конкретно знайшло прояв порушення, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарного стягнення, зокрема, чи враховані обставини, за яких вчинено проступок;

- (8) суд апеляційної інстанції в оскаржуваному рішенні застосував норми права без урахування правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 06 грудня 2022 року у справі № 904/738/22, щодо застосування правил статті 129 Конституції України;

- (9) суд апеляційної інстанції в оскаржуваному рішенні застосував норми права без урахування правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 22 липня 2020 року у справі № 554/9493/17, щодо порядку застосування правил статті 148 КЗпП України;

- (10) суд апеляційної інстанції в оскаржуваному рішенні застосував норми права без урахування правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19, у яких визначено, що для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання необов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими;

- (11) існує потреба у відступлені від висновків, викладених у постановах від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-2801цс15, від 04 березня 2020 року у справі № 758/9164/16;

- (12) суд апеляційної інстанції встановив обставини, що мають істотне значення, на підставі недопустимих доказів;

- (13) суд апеляційної інстанції не дослідив докази, наявні у матеріалах справи;

- (14) суд апеляційної інстанції відхилив клопотання про витребування доказів.

Отже, серед підстав касаційного оскарження рішень судів першої та апеляційної інстанцій заявник зазначила ті підстави, які згадані у пунктах 1, 2 частини другої статті 389 ЦПК України, у пунктах 1, 3, 4 частини третьої статті 411 ЦПК України, що свідчить про виконання нею вимог пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України щодо форми та змісту касаційної скарги

IІІ. ВИРІШЕННЯ ПИТАННЯ ЩОДО ПОНОВЛЕННЯ СТРОКУ НА КАСАЦІЙНЕ ОСКАРЖЕННЯ

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить поновити строк на касаційне оскарження постанови Одеського апеляційного суду від 15 грудня 2022 року.

У клопотанні заявник зазначила, що постанова Одеського апеляційного суду ухвалена 15 грудня 2022 року, повний текст складено 19 грудня 2022 року, копію постанови суду апеляційної інстанції вона отримала засобами електронного зв`язку 20 грудня 2022 року. На підтвердження цього факту надав копію листа Одеського апеляційного суду від 27 березня 2023 року вих. № 01.01-08/24/2023.

Відповідно до частини другої статті 390 ЦПК України учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Згідно з частиною третьою статті 390 ЦПК України строк на касаційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині третій статті 394 цього Кодексу.

Суд виходить з того, що підстави пропуску строків можуть бути визнані поважними, зокрема, у тому випадку, якщо таке недотримання строків касаційного оскарження зумовлене діями (бездіяльністю) суду апеляційної інстанції, а так само наявністю інших об`єктивних перешкод, що безумовно перешкоджали скаржникові своєчасному зверненню з такою скаргою.

Аналіз змісту касаційної скарги, доданих до неї матеріалів та доводів про поновлення строку на касаційне оскарження, дають підстави для висновків, що строк на касаційне оскарження зазначених рішень пропущено з поважних причин, тому Суд поновлює його.

ІV. ЗАГАЛЬНІ ВИСНОВКИ ЩОДО ВІДКРИТТЯ КАСАЦІЙНОГО ПРОВАДЖЕННЯ

Оскільки вимоги ухвали Верховного Суду виконані, касаційна скарга подана з дотриманням вимог статті 392 ЦПК України, а наведені підстави касаційного оскарження відповідають положенням статті 389 ЦПК України.

Суд не встановив наявності достатніх й обґрунтованих підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження.

Керуючись статтями 389, 390, 392, 394, 395 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Поновити ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження постанови Одеського апеляційного суду від 15 грудня 2022 року.

Відкрити касаційне провадження у справі.

Надіслати учасникам справи копії касаційної скарги та доданих до неї документів, роз`яснити їм право подати відзив на касаційну скаргу, який за формою і змістом має відповідати вимогам статті 395 ЦПК України, у строк тривалістю в двадцять днів від моменту отримання копії цієї ухвали суду.

Провести попередній розгляд справи колегією у складі трьох суддів.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді С. О. Погрібний

В. В. Шипович

В. В. Яремко