Справа № 454/921/20 Головуючий у 1 інстанції: Адамович М.Я.
Провадження № 22-ц/811/828/22 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2023 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

секретаря Юзефович Ю.І.,

з участю позивача ОСОБА_1 , представника позивачів ОСОБА_2 , відповідачки ОСОБА_3 , представника відповідачки ОСОБА_4

розглянувши у закритому судовому засіданні в приміщенні Львівського апеляційного суду у м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 21 лютого 2022 року в складі судді Адамовича М.Я. в справі за позовом ОСОБА_1 в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_5 до ОСОБА_3 , за участю третіх осіб Приватного нотаріуса Червоноградського районного нотаріального округу Львівської області Гук Наталії Миколаївни, Сектору державної реєстрації Сокальської районної державної адміністрації про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину та визнання недійсним витягу про реєстрацію права власності на спадкове майно,-

встановив:

У березні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду у власних інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_6 , який змінив прізвище та ім`я на ОСОБА_5 , до відповідачки ОСОБА_3 , за участю третіх осіб Приватного нотаріуса Червоноградського районного нотаріального округу Львівської області Гук Н.М., Сектору державної реєстрації Сокальської районної державної адміністрації, про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину та визнання недійсним витягу про реєстрацію права власності на спадкове майно.

Вимоги обґрунтовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його баба ОСОБА_7 . Після смерті баби відкрилася спадщина на житловий будинок по АДРЕСА_1 .

Даний будинок був збудований ОСОБА_8 та ОСОБА_7 за час перебування у шлюбі та право власності на такий зареєстровано за ОСОБА_8 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_8 помер, з ним на день смерті проживала ОСОБА_7 , а тому є такою, що прийняла спадщину після його смерті.

ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , після смерті якої спадкоємцями першої черги є відповідачка ОСОБА_3 та позивач ОСОБА_1 з неповнолітнім ОСОБА_6 , за правом представлення після смерті матері ОСОБА_9 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 .

16.06.2017 ОСОБА_1 подав нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

При цьому, ОСОБА_3 була опікуном неповнолітнього ОСОБА_6 та одноособово успадкувала все майно, позбавивши права спадкування позивача та його неповнолітнього брата.

Таким чином, ОСОБА_3 повинна була приймати спадщину після смерті матері ОСОБА_7 , а не батька ОСОБА_8 , при цьому вказавши про спадкоємців ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , однак про їх існування остання приховала.

Просив позов задовольнити, визнати незаконним і скасувати свідоцтво про право на спадщину за законом від 29.03.2017 та витяг про реєстрацію речових прав на нерухоме майно на ім`я відповідачки.

Оскаржуваним рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 21 лютого 2022 року позов задоволено.

Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 29.03.2017 на ім`я ОСОБА_3 на спадкове майно житловий будинок з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 , зареєстроване в реєстрі за № 223.

Припинено право власності ОСОБА_3 на житловий будинок АДРЕСА_1 з належними до нього надвірними та господарськими будівлями.

Визнано недійсним витяг про реєстрацію речових прав на нерухоме майно, виданий на ім`я ОСОБА_3 на житловий будинок АДРЕСА_1 .

Рішення суду оскаржила відповідачка ОСОБА_3 , вважає рішення незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм процесуального права та не дотриманням норм матеріального права.

В апеляційні скарзі зазначає, що ОСОБА_1 є неналежним позивачем у справі, оскільки він пред`явив позов не тільки у своїх інтересах, а і у інтересах неповнолітнього брата ОСОБА_6 , відтак до участі у справі мав бути залучений законний представник або піклувальник у порядку, передбаченому ст. 63 ЦПК України, без чого продовження справи було неможливим.

Крім цього, до участі у справі міг бути залучений і сам ОСОБА_6 , оскільки у процесі розгляду досяг повноліття, однак цього зроблено не було, тому рішення суду ухвалено з порушенням норм процесуального права, оскільки суд вирішив питання про права та обов`язки особи, яка не була залучена у встановленому порядку до участі у справі.

Звертає увагу на те, що суд ухвалив рішення про припинення права власності на спірне житлове будинковолодіння, незважаючи на те, що така вимога не заявлялася, чим вийшов за межі позовних вимог, у цьому контексті вважає недоречним покликання суду на постанову Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 у справі № 916/3156/17.

Також, суд залучив до участі у справі Сектор державної реєстрації Сокальської районної державної адміністрації, при цьому Червоноградську РДА до участі у справі не залучив.

Покликаючись на постанову Верховного Суду від 23.06.2020 у справі № 922/2589/19 зазначає, що не може бути скасований витяг про реєстрацію речових прав на нерухоме майно.

Вважає, що суд переплутав поняття державної реєстрації речових прав та витягу про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно.

На думку апелянта, свідоцтво про право на спадщину за законом не могло бути визнано недійсним у повному обсязі, оскільки її право на спадкування після смерті батька визнається та підтверджується судом.

На переконання апелянта, позивач та його брат не мають відношення до спадщини.

Зокрема, вони намагаються успадкувати майно баби ОСОБА_7 у порядку представлення, у зв`язку із смертю їхньої матері ОСОБА_9 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 . При цьому, вказуючи на своє право на спадкування після смерті ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , позивачами у той же час оспорюється свідоцтво про право на спадщину після смерті батька відповідачки ОСОБА_8 , хоч права на спадкування після його смерті останні не мають.

Вважає, що у позивачів відсутнє право на подання даного позову без встановлення факту прийняття спадщини її мамою після смерті свого чоловіка, яку вона не оформляла за його життя, а також без визначення часток.

При цьому, не спростовано того, що спірне будинковолодіння належало на праві особистої власності батькові, мати не приймала його спадщину, у той час коли відповідачка прийняла у спадщину відповідне майно та дбала про таке.

Просить скасувати рішення Сокальського районного суду Львівської області від 21 лютого 2022 року, ухвалити нове рішення, який у задоволенні позову відмовити повністю.

22.08.2022 на адресу апеляційного суду надійшов відзив представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на апеляційну скаргу.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення присутніх учасників справи, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково враховуючи таке.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_8 , який був власником спірного житлового будинку АДРЕСА_1 , з ним проживали та були зареєстровані дружина ОСОБА_7 та донька (відповідачка) ОСОБА_3 , які є спадкоємцями першої черги після смерті спадкодавця, відтак, крім відповідачки ОСОБА_3 спадщину прийняла її мати ОСОБА_7 , у порядку пункту 1 частини першої статті 549 ЦК УРСР, яка була чинною на час відкриття спадщини.

У той же час, відповідачка ОСОБА_3 не була зареєстрована з матір`ю ОСОБА_7 станом на день її смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 , тому не може вважатися такою, що прийняла спадщину після смерті матері.

До нотаріуса Білецька Г.В. звернулася 24.02.2017 із заявою про прийняття спадщини після смерті спадкодавця батька ОСОБА_8 , не приймала спадщини після смерті матері, а також запевнила, що інших спадкоємців окрім неї немає, була попереджена про незаконність збільшення її частки у спадковому майні та що у такому випадку вказана обставина є підставою визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину.

В свою чергу, оскільки ОСОБА_9 , яка є матір`ю позивача ОСОБА_1 та його неповнолітнього брата ОСОБА_6 , померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , тобто до смерті ОСОБА_7 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), яка прийняла спадщину після смерті свого чоловіка ОСОБА_8 , суд дійшов висновку, що неповнолітній ОСОБА_6 є таким, що прийняв спадщину після смерті ОСОБА_7 , відтак, ОСОБА_3 неправомірно набула право власності на спадковий житловий будинок, оскільки звертаючись із заявою про прийняття спадщини, не вказала про існування інших спадкоємців, а саме ОСОБА_1 та неповнолітнього ОСОБА_6 , а тому в нотаріуса були відсутні підстави видавати свідоцтво про право на спадщину на весь спадковий будинок лише після смерті ОСОБА_8 , оскільки після його смерті майно успадкувала також ОСОБА_7 .

Покликаючись на правові висновки суду касаційної інстанції та норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини з врахуванням внесених змін згідно ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності 16.01.2020, суд зазначив, що ухвалюючи рішення про визнання недійсним документа, на підставі якого проведено державну реєстрацію прав (в даному випадку свідоцтва про право на спадщину), суд зобов`язаний прийняти рішення про припинення прав, які зареєстровані на підставі цього документа.

Таким чином, врахувавши положення та вимоги щодо необхідності застосування судом ефективного способу захисту, суд дійшов висновку про необхідність зазначення у рішенні суду висновку про припинення права власності відповідачки на спірне спадкове майно, оскільки в іншому випадку право позивачів на спадкування зазначеного майна, порушення якого встановлено судом, буде захищено не у повній мірі та визнання недійсним лише свідоцтва про право на спадщину не зумовить внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відповідного запису.

Перевіряючи законність оскаржуваного рішення колегія суддів враховує таке.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Обравши відповідний спосіб захисту права, позивач в силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Статтею 41 Конституції України визначено, що право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Разом із тим, відповідно до положень статті 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (ч. 1 ст. 1 ЦК України).

Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, юридичні факти, заподіяння матеріальної та моральної шкоди тощо, а також вони можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства (ст. 11 ЦК України).

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

У розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно з частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Таким чином, правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом (постанова Верховного Суду від 11 листопада 2019 року у цивільній справі 337/474/14-ц, провадження № 61-15813сво18).

Судом встановлено такі обставини справи та відповідні їм правовідносини.

13.11.1952 у виконавчому комітеті Волицької сільської ради Сокальського району Львівської області зареєстрований шлюб між ОСОБА_8 та ОСОБА_10 , про що зроблено актовий запис № 6, що підтверджується витягом від 21.08.2020 (т. 1 а.с. 78).

Відповідно до договору від 05.03.1959, ОСОБА_8 надано на праві безтермінового користування земельну ділянку на АДРЕСА_2 для будівництва житлового будинку, площею 600 кв.м. (т. 1 а.с. 155-156).

Згідно із реєстраційним посвідченням, будівництво спірного житлового будинку завершено 08.02.1964, будинковолодіння складається з одного житлового будинку (т. 1 а.с. 157).

У матеріалах справи також наявні Акт про закінчення будівництва та введення в експлуатацію особистого будинковолодіння, а також Висновок про реєстрацію будинковолодіння (т. 1 а.с. 53-54).

З довідки Червоноградського МБТІ №1138 від 16.03.2017 вбачається, що станом на 31.12.2012 житловий будинок АДРЕСА_1 (колишня адреса: АДРЕСА_2 ) зареєстрований за ОСОБА_8 (т. 1 а.с. 158).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_8 помер у віці 64 роки, актовий запис № 75, що підтверджується повторною копією свідоцтва про смерть серія НОМЕР_1 , актовий запис № 75 (т. 1 а.с. 136).

Згідно із довідкою виконавчого комітету Великомостівської міської ради від 23.02.2017 до дня смерті з ОСОБА_8 були зареєстровані його дружина ОСОБА_7 та дочка (відповідачка) ОСОБА_11 (т. 1 а.с. 144).

ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (т. 1 а.с. 8).

Згідно із копією свідоцтва про народження Серія НОМЕР_2 батьками ОСОБА_12 , є ОСОБА_8 та ОСОБА_7 (т. 1 а.с. 142).

20.05.2008 ОСОБА_12 уклала шлюб з ОСОБА_13 (т. 1 а.с. 145).

Крім цього, ОСОБА_8 та ОСОБА_7 є також батьками ОСОБА_14 ІНФОРМАЦІЯ_5 , що підтверджується копією свідоцтва про народження Серія НОМЕР_3 (т. 1 а.с. 90).

22.10.1992 ОСОБА_14 , уклала шлюб із ОСОБА_15 , що підтверджується копією свідоцтва серія НОМЕР_4 (т. 1 а.с. 192).

Згідно із копією повторного свідоцтва про смерть, ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 у віці 53 років, про що складено актовий запис № 12474 (т. 1 а.с. 45).

З копій свідоцтв про народження, позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_6 є синами ОСОБА_15 та ОСОБА_9 (т. 1 а.с. 6, 7).

Наведене дає підстави для беззаперечного висновку про те, що ОСОБА_16 , та відповідачка ОСОБА_17 є рідними сестрами та дітьми ОСОБА_8 та ОСОБА_10 , а відтак відповідачка по відношенню до позивачів є рідною тіткою, тобто спірні правовідносини виникли між родичами спадкодавця відповідного ступеня спорідненості.

Зазначені обставини визнаються сторонами, відтак в силу вимог ст. 82 ЦПК України не підлягають доказуванню.

Згідно із довідкою виконавчого комітету Великомостівської міської ради № 1839 від 03.08.2021 проживання ОСОБА_3 було зареєстровано за адресою: будинок АДРЕСА_1 з 26.12.1980 по 26.02.2001, знята з реєстрації у зв`язку із вибуттям до нового місця проживання (т. 1 а.с. 190).

Відповідно до довідки про склад сім`ї, виданої Жвирківською селищною радою 03.09.2020 № 345, відповідачка ОСОБА_3 разом із своєю сім`єю зареєстрована у АДРЕСА_3 (т. 1 а.с. 79).

Мати відповідачки ОСОБА_7 проживала та була зареєстрована по АДРЕСА_1 , що стверджується довідкою № 522 від 13.03.2015 (т. 1 а.с. 13).

В свою чергу, ОСОБА_9 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 у Центрі обліку та нічного перебування бездомних громадян, де вона перебувала з 02.10.2009 по день смерті. Переважне місцезнаходження останньої разом з неповнолітнім сином ОСОБА_6 було зареєстровано в закладі на АДРЕСА_4 , що підтверджується довідкою № 458 від 06.08.2013 (т. 1 а.с. 122).

24.02.2017 відповідачка ОСОБА_3 звернулася до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину з метою прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_8 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , будучи попередженою про незаконність збільшення її частки у разі приховування нею інших спадкоємців, зазначила, що є єдиним спадкоємцем спірного майна (т. 1 а.с. 134).

29.03.2017 ОСОБА_3 видано свідоцтво про право на спадщину за законом, згідно якого остання успадкувала після смерті ОСОБА_8 житловий будинок з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 171).

З витягу від 07.04.2020 вбачається, що житловий будинок АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину № 223 від 29.03.2017 зареєстрований на праві власності за ОСОБА_3 .

В свою чергу, 16.06.2017 позивач ОСОБА_1 звернувся у Великомостівську державну нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини за законом після смерті баби ОСОБА_7 . Повідомив, що крім нього іншими спадкоємцями першої черги є дочка померлої ОСОБА_3 та неповнолітній внук ОСОБА_6 (т. 1 а.с. 11).

Як вбачається із листа приватного нотаріуса Гук Н.М. №120/01-16 від 01.06.2020, адресованого Сокальському районному суду Львівської області, після смерті ОСОБА_8 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , до нотаріуса 24.02.2017 звернулася його дочка ОСОБА_3 з метою спадкування, про наявність інших спадкоємців вона не повідомляла (т. 1 а.с. 23).

Звертаючись до суду з позовними вимогами ОСОБА_1 такі зводить до того, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його баба ОСОБА_7 , відтак після її смерті відкрилася спадщина на житловий будинок по АДРЕСА_1 , оскільки такий був збудований ОСОБА_8 та ОСОБА_7 за час перебування у шлюбі та право власності на такий було зареєстровано за ОСОБА_8 . ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_8 помер, а з ним на день смерті проживала ОСОБА_7 , а тому є такою, що прийняла спадщину після його смерті. ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , після смерті якої спадкоємцями першої черги є відповідачка ОСОБА_3 та позивач ОСОБА_1 з неповнолітнім ОСОБА_6 за правом представлення після смерті матері ОСОБА_9 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 . Таким чином, ОСОБА_3 повинна була приймати спадщину після смерті матері ОСОБА_7 , а не батька ОСОБА_8 , при цьому вказавши про спадкоємців ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , однак про їх існування остання приховала, одноособово успадкувала все майно, позбавивши права спадкування позивача та його неповнолітнього брата.

Набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти.

При вирішенні питання щодо правомірності набуття права власності суд повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб, позивач набув чи має намір набути право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному законом.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи (частина перша та друга статті 1220 ЦК України).

Спадкування може відбуватися за заповітом або за законом.

Частинами першою та третьою статті 1268, частиною першою статті 1269, частиною першою статті 1270 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

За змістом зазначених норм прийняття особою спадщини обумовлюється або постійним проживанням спадкоємця із спадкодавцем на час відкриття спадщини, або, в разі відсутності наведених вище обставин, поданням до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини у визначений частиною першою статті 1270 ЦК України строк.

Згідно із пунктом 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2003 року правила книги шостої ЦК України застосовуються до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом.

Отже, за змістом указаної норми, ЦК України 2003 року застосовується до спадщини, яка відкрилася, але була прийнята спадкоємцями після 1 січня 2004 року, а якщо спадщина була прийнята до 1 січня 2004 року - застосовується Цивільний кодекс Української РСР 1963 року.

Зважаючи на те, що спадщина після смерті ОСОБА_8 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , за яким було зареєстровано право власності на будинковолодіння на АДРЕСА_1 , прийнята спадкоємцями до 01.01.2004, тому до даних правовідносин слід застосовувати відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР 1963 року (далі ЦК УРСР).

Так, відповідно до статті 524 ЦК УРСР (у редакції чинній на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_8 ) спадкоємство здійснювалося за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли воно не змінено заповітом.

Згідно із ст. 548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженням. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Відповідно до ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Враховуючи те, що на час смерті ОСОБА_8 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , з ним проживали та були зареєстровані дружина ОСОБА_7 та донька ОСОБА_3 , які є спадкоємцями першої черги після смерті спадкодавця, беззаперечним є висновок про те, що крім відповідачки ОСОБА_3 спадщину прийняла і її мати ОСОБА_7 .

Таким чином, враховуючи черговість спадкування ОСОБА_3 та ОСОБА_7 успадкували по 1/2 будинковолодіння на АДРЕСА_1 після смерті спадкодавця ОСОБА_8 .

З врахуванням наведеного заслуговують на увагу доводи позовної заяви про те, що відповідачка ОСОБА_3 бажаючи успадкувати спірне майно в повному обсязі, повинна була приймати спадщину і після смерті матері ОСОБА_7 , а не тільки батька ОСОБА_8 .

Натомість, право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Разом з цим, на час смерті ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідачка ОСОБА_3 не була зареєстрована та не проживала з нею, до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини не зверталася, тому не є такою, що прийняла спадщину після її смерті.

Згідно із ст. 1261 ЦК України, до спадкоємців першої черги належать діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Статтею 1266 ЦК України визначено, що внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини.

Для спадкування за правом представлення характерна черговість, як і для спадкування за законом. Спадкоємці за правом представлення спадкують в ту чергу, в яку спадкував би їх померлий родич.

Спадкування за правом представлення - це спадкування за законом, яке передбачає появу в певних спадкоємців права на спадкування за умови смерті до відкриття спадщини того з їхніх родичів, хто був би спадкоємцем. Таким чином, його власні спадкоємці ніби представляють у спадкових відносинах особу, яка б одержала права на спадкування, якби була живою на час відкриття спадщини.

Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою четвертою статті 1273 цього Кодексу (ч.4 ст.1268 ЦК).

Як було зазначено вище, ОСОБА_9 , яка є матір`ю ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , тобто до смерті ОСОБА_7 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), яка прийняла спадщину після смерті свого чоловіка ОСОБА_8 , відтак позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_6 є такими, що прийняли спадщину після смерті ОСОБА_7 .

Враховуючи наведене, ОСОБА_3 дійсно неправомірно набула право власності на усе спадкове майно, а саме житловий будинок з надвірними та господарськими будівлями, звертаючись із заявою про прийняття спадщини, у порушення вимог закону, не вказала про існування інших спадкоємців, за наявності яких у нотаріуса були відсутні підстави видавати свідоцтво про право на спадщину на весь спадковий будинок після смерті ОСОБА_8 , оскільки після його смерті майно успадкувала також і ОСОБА_7 .

Відповідно до ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Згідно із правовим висновком Верховного Суду, викладеному у постанові від 11.12.2019 у справі № 414/811/17 порушення у зв`язку із видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших заінтересованих осіб, є самостійною підставою для визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним.

З наведених підстав, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що видачею оскаржуваного свідоцтва про право на спадщину за законом відповідачці, порушено право позивачів на частку у спадковому майні та право на реалізацію такого, тому висновок суду про наявність підстав для визнання недійсним оспорюваного свідоцтва про право на спадщину, є обґрунтованим та відповідає обставинам справи.

Однак, задовольняючи позовні вимоги в цій частині суд першої інстанції не звернув увагу, що відповідачка ОСОБА_3 мала право на спадкування після смерті батька ОСОБА_8 на 1/2 частини житлового будинку з надвірними будівлями, відтак встановивши, що оспорюване свідоцтво про право на спадщину видане на все будинковолодіння, це свідоцтво про право на спадщину необхідно визнати недійсним лише в 1/2 частині, право на спадкування якої у відповідачки відсутнє.

Разом з тим, під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_6 26.06.2019 змінив прізвище на ОСОБА_5 , що підтверджується копією Довідки про внесення відомостей до Єдиного державного демографічного реєстру № від 23.09.2021, а також копією паспорта громадянина України № НОМЕР_5 від 26.06.2019 (т. 2 а.с. 3-5).

З пояснень позивача ОСОБА_5 та його представника ОСОБА_2 встановлено, що зміна прізвища позивача відбулася у зв`язку із його усиновленням.

При цьому, представник відповідачки ОСОБА_4 просить врахувати, що зважаючи на підставу зміни позивачем ОСОБА_6 прізвища, з часу настання відповідної події позивач втратив право на спадкування після смерті ОСОБА_18 .

Згідно із ст. 1260 ЦК України у разі спадкування за законом усиновлений та його нащадки, з одного боку, та усиновлювач і його родичі - з другого, прирівнюються до родичів за походженням.

При цьому, усиновлений та його нащадки не спадкують за законом після смерті батьків усиновленого, інших його родичів за походженням по висхідній лінії.

Батьки усиновленого та інші його родичі за походженням по висхідній лінії не спадкують за законом після смерті усиновленого та його нащадків.

В свою чергу, якщо за рішенням суду про усиновлення збережений правовий зв`язок між усиновленим та його бабою, дідом, братом та сестрою за походженням, то у разі смерті його баби, діда за походженням усиновлений має право на спадкування за правом представлення, а у разі смерті його брата, сестри за походженням - має право на спадкування як спадкоємець другої черги.

У разі смерті усиновленого його баба, дід, брат, сестра за походженням, з якими був збережений правовий зв`язок, спадкують на загальних підставах.

Натомість, згідно із ст. 232 СК України, з моменту здійснення усиновлення припиняються особисті та майнові права і обов`язки між батьками та особою, яка усиновлена, а також між нею та іншими її родичами за походженням.

При усиновленні дитини однією особою ці права та обов`язки можуть бути збережені за бажанням матері, якщо усиновлювачем є чоловік, або за бажанням батька, якщо усиновлювачем є жінка.

Якщо після смерті одного з батьків дитини або розірвання шлюбу з особою, визнаною судом недієздатною, другий з батьків дитини вступив у повторний шлюб і його дружина, чоловік у повторному шлюбі бажають усиновити дитину, баба, дід дитини з боку того з батьків, хто помер або визнаний недієздатним, рідні брати, сестри дитини мають право подати до суду заяву про збереження між ними та дитиною, яку усиновлюють, правового зв`язку.

Суд розглядає таку заяву одночасно із заявою про усиновлення і задовольняє її, якщо це відповідає інтересам дитини.

Таким чином, усиновлення є юридичним фактом, у силу якого між дитиною й усиновлювачем встановлюються такі правові відносини, які існують між кровними батьками і дітьми. Усиновлені втрачають особисті та майнові права та обов`язки щодо своїх рідних батьків і кровних родичів та набувають їх щодо усиновлювачів та їх родичів.

Згідно із поданою 12.02.2023 заявою, позивач ОСОБА_5 не бажає розголошувати відомості щодо інформації, яка охороняється законом, власне яка стала підставою для зміни його прізвища, а також, що він втратив зв`язок із прийомними батьками, станом на даний час йому не відомо їх місцезнаходження (т. 2 а.с. 40).

Таким чином, не видається можливим встановити, чи за рішенням суду про усиновлення збережений правовий зв`язок між усиновленим та його бабою і братом за походженням.

Однак, на переконання колегії суддів, встановлена обставина про те, що спадкоємець ОСОБА_6 , який в силу неповнолітнього віку на час відкриття спадщини після смерті бабці ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , до свого усиновлення у 2019 році прийняв спадщину за правом представлення, тому обставина усиновлення значення не має, оскільки він з моменту відкриття спадщини має відповідні майнові права на успадковане майно, відповідно і право на оспорення документа, який ці майнові права порушує, що спростовує відповідні доводи сторони апелянта.

Як зазначено у постанові Верховного Суду від 26.09.2018 у справі № 306/2659/16-ц, застосування конкретного способу захисту права залежить як від захисту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб. Захист порушеного права має бути ефективним.

При цьому під ефективним засобом (способом) необхідний розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.

Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (п. 1 ч. 1 ст. 2 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Відповідно до ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.

Згідно із пунктом 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності 16 січня 2020 року, статтю 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» викладено у новій редакції, зокрема згідно із ч. 3 цієї статті, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються.

Враховуючи наведене, у випадку визнання на підставі судового рішення недійсним документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, відповідні права чи обтяження припиняються на підставі вимог закону, відтак відсутня необхідність додатково зазначати у судовому рішенні про припинення таких прав, що вказує на підставність доводів апеляційної скарги в цій частині.

В свою чергу, здійснюючи право на судовий захист, звертаючись до суду, особа повинна вказати суб`єктивне бачення порушеного права чи охоронюваного інтересу та спосіб його захисту. Вирішуючи спір, суд зобов`язаний надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 19 січня 2022 року у справі № 678/326/17.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

За приписами процесуального законодавства позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Відповідачами є особи, до яких пред`явлено матеріально-правову вимогу.

Тобто, учасники справи - це суб`єкти матеріально-правових відносин, які виступають на захист своїх інтересів, і на яких поширюється законна сила судового рішення.

Колегія суддів звертає увагу на те, що процесуальний закон не містить поняття неналежний позивач, при цьому з врахуванням спірних правовідносин, колегія суддів приходить переконання, про те, що розгляд судом першої інстанції даної позовної заяви, яка подана ОСОБА_1 у своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього брата ОСОБА_6 (на час звернення), не є тим процесуальним порушенням, яке свідчить про незаконність оскаржуваного рішення у цілому чи призвело до відповідного вирішення справи.

В свою чергу, оскільки витяг про реєстрацію речових прав на нерухоме майно є лише зовнішньою формою вияву відповідних юридичних фактів та за відсутності таких не має жодної правової сили, доводи апеляційної скарги про відсутність підстав для скасування такого є підставними, а визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину в частині та припинення відповідного права, унеможливить існування відповідних відомостей у реєстрі та як наслідок витягів про речові права.

Відповідно до п. 1, 3 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

З врахуванням наведеного, колегія суддів приходить висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги, скасування рішення суду першої інстанції в частині визнанння недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, видане 29.03.2017 на ім`я ОСОБА_3 на 1/2 частину спадкового майно, а саме житлового будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 , зареєстроване в реєстрі за № 223, припинення права власності ОСОБА_3 на житловий будинок АДРЕСА_1 з належними до нього надвірними та господарськими буівлями, та визнанння недійсним Витягу про реєстрацію речових прав на нерухоме майно, виданий на ім`я ОСОБА_3 на житловий будинок АДРЕСА_1 , з одночасним ухваленням в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні таких вимог. В решті рішення суду першої інстанції необхідно залишити без змін.

Судовий збір - збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом. Судовий збір включається до складу судових витрат (частина перша статті 1 Закону України «Про судовий збір»).

За правилами частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи часткове задоволення вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає за потрібне стягнути з позивача ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 630 грн. 60 коп. судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги, пропорційно до задоволених вимог скарги.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Рішення Сокальського районного суду Львівської області від 21 лютого 2022 року в частині визнанння недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, видане 29.03.2017 на ім`я ОСОБА_3 на 1/2 частину спадкового майно, а саме житлового будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 , зареєстроване в реєстрі за № 223, припинення права власності ОСОБА_3 на житловий будинок АДРЕСА_1 з належними до нього надвірними та господарськими будівлями, визнанння недійсним Витягу про реєстрацію речових прав на нерухоме майно, виданий на ім`я ОСОБА_3 на житловий будинок АДРЕСА_1 - скасувати, ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні таких вимог.

У решті рішення Сокальського районного суду Львівської області від 21 лютого 2022 року - залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 630 (шістсот тридцять) гривень 60 копійок судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 29 березня 2023 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк