ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

05 квітня 2023 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 749/1048/21

Головуючий у першій інстанції Кравчук М. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/142/23

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді Висоцької Н.В.,

суддів: Мамонової О.Є., Шитченко Н.В.,

із секретарем Шкарупою Ю.В.,

учасники справи: позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Сновська початкова школа Сновської міської ради Корюківського району Чернігівської області,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Управління освіти, сім`ї, молоді та спорту Сновської міської ради Корюківського району Чернігівської області,

розглянувши у судовому засіданні з повідомленням учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Щорського районного суду Чернігівської області від 11 серпня 2022 року (місце ухвалення м. Сновськ) у справі за позовом ОСОБА_1 до Сновської початкової школи Сновської міської ради Корюківського району Чернігівської області про скасування наказу про відсторонення від роботи та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Сновської початкової школи Сновської міської ради Корюківського району Чернігівської області про скасування наказу про відсторонення від роботи та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позовних вимог посилалась, що законодавцем на законодавчому рівні не закріплено переліку професій, робіт, виробництв, які б в обов`язковому порядку підлягали обов`язковим профілактичним щепленням від COVID-19, отже відсторонення працівника від роботи через відсутність вказаного щеплення суперечить приписам статті 46 Кодексу законів про працю України та статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб».

Просить визнати незаконним та скасувати наказ «Про відсторонення від роботи» № 154-о від 25.11.2021 Сновської початкової школи Сновської міської ради Корюківського району Чернігівської області в частині відсторонення її від роботи; зобов`язати Сновську початкову школу Сновської міської ради Корюківського району Чернігівської області допустити до її роботи; стягнути зі Сновської початкової школи Сновської міської ради Корюківського району Чернігівської області середній заробіток за час вимушеного прогулу з 25.11.2021 по день ухвалення рішення у даній справі.

Рішенням Щорського районного суду від 11.08.2022 позов ОСОБА_1 до Сновської початкової школи Сновської міської ради Корюківського району Чернігівської області про скасування наказу про відсторонення від роботи та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано наказ Сновської початкової школи Сновської міської ради Корюківського району Чернігівської області «Про відсторонення від роботи» від 25.11.2021 № 154-о в частині відсторонення від роботи ОСОБА_1 . У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду обґрунтовано тим, що оскаржуваний наказ є передчасним та підлягає скасуванню, оскільки прийняття оскаржуваного наказу в умовах екстреної реєстрації вакцин проти невідомої до цього часу хвороби, без обґрунтування такого терміну Календарем щеплень та іншими нормативно-правовими актами, а також без встановлення конкретних підстав для відсторонення (відмова чи ухилення) та без завчасного повідомлення позивача про необхідність вакцинації не було необхідним у демократичному суспільстві. Судом враховано, що з 16.02.2022 позивачка повернулася до виконання своїх обов`язків, а відповідачем не обґрунтовано потребу миттєвого (після виходу позивача на роботу) прийняття оскаржуваного наказу обставинами, що сталися у цей період і могли б підтвердити ефективність та необхідність такого швидкого відсторонення позивача від роботи у 2021 році.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не є розпорядником бюджетних коштів за освітніми програмами, а тому стягнення з нього бюджетних коштів суперечитиме бюджетному законодавству та не сприятиме ефективному захисту порушеного права, у зв`язку з чим орган Казначейства не матиме механізму для виконання судового рішення.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Щорського районного суду від 11.08.2022 в частині відмови в стягненні середнього заробітку за час вимушеного прогулу зі Сновської початкової школи Сновської міської ради Чернігівської області і ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити цю вимогу.

В обгрунтування незаконності та необґрунтованості судового рішення заявниця посилається на те, що спір про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу виник між нею, як відстороненим від роботи працівником, та Сновською початковою школою Сновської міської ради Корюківського району Чернігівської області, як роботодавцем.

Вважає, що на підставі положень ст. 66, 78, 79 Закону України «Про освіту», ст. 96, 176, 169 ЦК України належним відповідачем за вимогою про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є роботодавець Сновська початкова школа Сновської міської ради Чернігівської області, яка має статус юридичної особи та з якою позивачкою укладено трудовий договір.

Зазначає, що Управління освіти, сім`ї, молоді та спорту Сновської міської ради Корюківського району Чернігівської області являється розпорядником коштів місцевого бюджету і здійснює фінансування школи, тому вважає помилковим висновок суду першої інстанції про відмову у стягненні на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу через пред`явлення цих вимог до неналежного відповідача.

На виконання вимог ст. 361 ЦПК України учасникам справи було надіслано копії апеляційної скарги та додані до неї матеріали справи, проте у встановлений судом строк відзив на апеляційну скаргу від учасників не надходив.

Згідно з ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

В судове засідання 05.04.2023 учасники справи не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином (а.с. 184, 185, 186).

Від ОСОБА_1 , представника Сновської початкової школи Сновської міської ради Корюківського району Чернігівської області надійшли заяви про розгляд справи без їх участі (а.с. 182, 187). Інші учасники справи про причини своєї неявки апеляційний суд не повідомили, заяв (клопотань) подано не було.

З урахуванням викладеного та керуючись положеннями ч. 2 ст. 372 ЦПК України, судова колегія вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, оскільки всі особи, що беруть участь у справі, в судове засідання не з`явились.

Вислухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги, враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміні судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом встановлено, що з 07.09.2009 ОСОБА_1 перебуває в трудових відносинах зі Сновською початковою школою Сновської міської ради Корюківського району Чернігівської області та обіймає посаду вихователя, що підтверджується довідкою Сновської початкової шкоди Сновської міської ради Корюківського району Чернігівської області від 16.11.2021 (а.с.12).

Наказом т.в.о. директора Сновської початкової школи Сновської міської ради Корюківського району Чернігівської області Л. Приходько від 25.11.2021 № 154-о «Про відсторонення від роботи», на виконання наказу МОЗ «Про затвердження Переліку професій, виробництва та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» від 04.10.2021 № 2153 та пункту 416 Постанови КМУ від 09.12.2020 № 1236, відсторонено від роботи працівників закладу, у тому числі і ОСОБА_1 (а.с. 13).

Наказом директора Сновської початкової школи Сновської міської ради Корюківського району Чернігівської області Л. Приходько від 16.02.2022 № 29-о «Про поновлення на роботі», поновлено на роботі працівників закладу з 16.02.2022, у тому числі і ОСОБА_1 (а.с. 80).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції прийшов до висновку, що оскаржуваний наказ є передчасним та підлягає скасуванню, оскільки прийняття оскаржуваного наказу в умовах екстреної реєстрації вакцин проти невідомої до цього часу хвороби, без обґрунтування такого терміну Календарем щеплень та іншими нормативно-правовими актами, а також без встановлення конкретних підстав для відсторонення (відмова чи ухилення) та без завчасного повідомлення позивача про необхідність вакцинації не було необхідним у демократичному суспільстві. Судом враховано, що з 16.02.2022 позивачка повернулася до виконання своїх обов`язків, а відповідачем не обґрунтовано потребу миттєвого (після виходу позивача на роботу) прийняття оскаржуваного наказу обставинами, що сталися у цей період і могли б підтвердити ефективність та необхідність такого швидкого відсторонення позивача від роботи у 2021 році.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не є розпорядником бюджетних коштів за освітніми програмами, а тому стягнення з нього бюджетних коштів суперечитиме бюджетному законодавству та не сприятиме ефективному захисту порушеного права, у зв`язку з чим орган Казначейства не матиме механізму для виконання судового рішення.

Рішення суду першої інстанції в частині задоволення вимог про визнання протиправним та скасування наказу про відсторонення від роботи та відмови в задоволенні вимог про допуск до роботи учасниками справи не оскаржується, та, відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, в апеляційному порядку не переглядається.

Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 03.10.2018 у справі № 186/1743/15-ц, яка, зокрема зазначає, у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Таким чином, апеляційний суд переглядає рішення суду лише в частині вирішення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час незаконного відсторонення від роботи.

З висновком суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час незаконного відсторонення не погоджується апеляційний суд, враховуючи наступне.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (ст. 48 ЦПК України).

Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

Трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем - фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець - фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін (ч. 1 ст. 21 КЗпП України).

Заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу (ч. 1 ст. 94 КЗпП України).

Проаналізувавши наведені норми та обставини справи, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції, вирішуючи спір, дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, виходячи з наступного.

Звертаючись з даним позовом, ОСОБА_1 , просила стягнути з Сновської початкової школи Сновської міської ради Корюківського району Чернігівської області середній заробіток за час вимушеного прогулу внаслідок неправомірного відсторонення від роботи.

Відмовляючи у задоволенні позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд першої інстанції зазначив, що Сновська початкова школа не є розпорядником бюджетних коштів за освітніми програмами, тому стягнення з неї бюджетних коштів суперечитиме бюджетному законодавству та не сприятиме ефективному захисту порушеного права, оскільки орган Казначейства не матиме механізму для виконання судового рішення.

Проте, судом першої інстанції не було враховано висновок Верховного Суду, викладений у постановах від 23.11.2022 у справі № 733/1093/21, від 22.02.2023 у справ № 672/1292/21.

У зазначених постановах вказано, що «при зверненні із позовом ОСОБА_2 просила, зокрема, стягнути з Більмачівської гімназії Ічнянської міської ради середній заробіток за час вимушеного прогулу за період із 31 серпня 2021 року до дня поновлення на роботі; при відмові у задоволенні позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу апеляційний суд зазначив, що фінансове забезпечення Більмачівської гімназії Ічнянської міської ради, в тому числі виплату заробітної плати, покладено на відділ освіти Ічнянської міської ради, який не було залучено до участі у справі співвідповідачем; апеляційний суд не врахував, що ОСОБА_2 перебувала у трудових відносинах із Більмачівською гімназією Ічнянської міської ради і саме на Більмачівську гімназію Ічнянської міської ради як роботодавця покладено передбачений статтею 21 КЗпП України обов`язок виплачувати працівникові заробітну плату; за таких обставин суд апеляційної інстанції зробив помилковий висновок про те, що належним відповідачем за вимогою про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є відділ освіти Ічнянської міської ради».

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах зі Сновською початковою школою і саме на останню, як на роботодавця покладено, передбачений статтею 21 КЗпП України, обов`язок виплачувати працівникові заробітну плату, яку вона була позбавлена можливості отримувати через відсторонення від роботи, яке визнано судом протиправним.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що належним відповідачем за вимогою про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу має бути Управління освіти, сім`ї, молоді та спорту Сновської міської ради Корюківського району Чернігівської області, як головний розпорядник коштів місцевого бюджету.

Вирішуючи питання про наявність у позивачки права на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу, колегія суддів зважає на таке.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.12.2022 у справі № 130/3548/21 (провадження № 14-82цс22) вказано, що «оскільки під час відсторонення працівник тимчасово увільняється від виконання своїх трудових обов`язків та не може виконувати роботу, то такому працівникові заробітна плата в період відсторонення не виплачується, якщо інше не встановлено законодавством. Чинним законодавством не передбачено обов`язку роботодавця щодо збереження за працівником заробітної плати на період його відсторонення від роботи у зв`язку з відмовою або ухиленням від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19. Водночас колективним та/або трудовим договором, рішенням роботодавця може бути передбачено інші умови. У зв`язку із цим у кожному конкретному випадку при вирішенні питання про нарахування сум за час правомірного відсторонення працівника від роботи слід виходити, насамперед, із норм КЗпП України, умов колективного договору, який діє на підприємстві, де працює відсторонений працівник, та укладеного з останнім трудового договору. У разі, якщо таке відсторонення не було правомірним, роботодавець зобов`язаний здійснити працівникові визначені законодавством виплати».

Якщо буде встановлено, що на порушення статті 46 КЗпП України роботодавець із власної ініціативи без законних підстав відсторонив працівника від роботи із зупиненням виплати заробітної плати, суд має задовольнити позов останнього про стягнення у зв`язку з цим середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу. Таким чином, у разі незаконного відсторонення працівника від роботи, він має право на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 квітня 2020 року у справі № 761/12073/18 (провадження № 61-13444св19).

Зважаючи на те, що суд першої інстанції визнав протиправним та скасував наказ Сновської початкової шкоди Сновської міської ради Корюківського району Чернігівської області від 25.11.2021 № 154-о в частині відсторонення ОСОБА_1 від роботи, і рішення суду в цій частині сторонами не оспорюється, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивачки середнього заробітку за час вимушеного прогулу є обґрунтованими і підлягають задоволенню.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

Абзацом 3 пункту 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснено, що у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично пропрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 10 постанови від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», якщо буде встановлено, що на порушення статті 46 КЗпП України роботодавець із власної ініціативи без законних підстав відсторонив працівника від роботи із зупиненням виплати заробітної плати, суд має задовольнити позов останнього про стягнення у зв`язку з цим середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Згідно з пунктом 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок), цей Порядок застосовується, зокрема у випадку, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати.

Пунктом 2 Порядку передбачено, що середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати (пункт 5 Порядку).

Відповідно до пункту 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Матеріалами справи підтверджено, що з 25.11.2021 ОСОБА_1 відсторонено від роботи (а.с. 13), а з 16.02.2022 поновлено на роботі (а.с. 80), згідно наказу.

Відповідно до довідки Управління освіти, сім`ї, молоді та спорту Корюківського району Чернігівської області від 23.03.2023 про середньомісячну та середньоденну заробітну плату, середньомісячна заробітна плата ОСОБА_1 за останні два місяці роботи, що передували відстороненню вересень-жовтень 2021 року, становила 10847,76 грн, а середньоденна 516,56 грн (а.с. 190).

Оскільки ОСОБА_1 просила стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу з 25.11.2021 (межі заявлених вимог) і її поновлено на роботі з 16.02.2022, то період вимушеного прогулу становить з 25.11.2021 по 16.02.2022 включно і складає 57 робочих днів (листопад 2021 року 4 робочих дня, грудень 2021 року 22 робочих дня, січень 2022 року 19 робочих дня, лютий 2022 року 12 робочих днів).

З урахуванням встановлених обставин, розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу складає 29443,92 грн ( 516,56 грн середньоденна заробітна плата х 57 робочих днів з 25.11.2021 по 16.02.2022) з утриманням із цієї суми установлених законодавством України податків і зборів.

Апеляційний суд враховує, що у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18.01.2023 у справі № 752/23602/20 (провадження № 61-12064св22), зазначено, що: «суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як заборгованість із заробітної плати та/або середній заробіток за час вимушеного прогулу, обчислюється без віднімання сум податків і зборів. Податки і збори із присудженої за рішенням суду суми заробітної плати та середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із цієї суми при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума зменшується на суму податків і зборів. При цьому відрахування податків і обов`язкових платежів із середнього заробітку за час вимушеного прогулу не погіршує становище працівника, якого поновлено на роботі, оскільки за цей період у разі перебування на посаді працівник отримував би заробітну плату, із якої також відраховувались би податки і збори. Відповідно до підпункту 168.1.1 пункту 168.1 статті 168 ПК України податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу (за загальним правилом 18 відсотків). Таким чином, якщо юридична особа відшкодовує (виплачує) на користь фізичної особи середній заробіток за час вимушеного прогулу, то ця особа, виступаючи щодо такої фізичної особи податковим агентом, зобов`язана (у випадках, передбачених ПК України) утримати і перерахувати податок із суми такого доходу.

Аналогічний правовий висновок зроблений Верховним Судом у подібних правовідносинах у постановах від 18.07.2018 у справі № 359/10023/16-ц та від 07.10.2020 у справі № 523/14396/19: «суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про наявність підстав для виплати позивачу середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 239 943,09 грн. Проте суд першої інстанції помилково зазначив, що розмір середнього заробітку підлягає стягненню без утримання з цієї суми податків та інших обов`язкових платежів, а тому абзац третій резолютивної частини рішення суду першої інстанції належить викласти у такій редакції: «Стягнути з АТ «Державний експортно-імпортний банк України» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 239 943,09 грн з утриманням із цієї суми установлених законодавством України податків і зборів».

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу належить скасувати і в цій частині задовольнити заявлені ОСОБА_1 вимоги шляхом стягнення із відповідача на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 29443,92 грн з утриманням із цієї суми установлених законодавством України податків і зборів.

Згідно ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За правилами п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору під час розгляду справи про стягнення заробітної плати у всіх судових інстанціях.

В силу ст. 141 ЦПК України судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь держави за правилами Закону України «Про судовий збір» пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд враховує, що позивач звільнена від сплати судового збору за подання позову про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Згідно із ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інших положень щодо сплати судового збору відповідачем, в разі задоволення вимог позивача, звільненого від сплати судового збору, чинна редакція ЦПК України не містить. При цьому суд виходить із необхідності обов`язкового покладення на сторону, не на користь якої ухвалено судове рішення та яка не звільнена від сплати судового збору, зобов`язання щодо сплати судового збору.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.05.2019 по справі №161/4985/17 зроблено висновок про те, що у разі задоволення позову позивача, звільненого від сплати судового збору, судовий збір стягується з відповідача на користь держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини заявлених до нього позовних вимог, якщо цього відповідача також не звільнено від сплати судового збору.

Відповідно до задоволених позовних вимог зі Сновської початкової школи Сновської міської ради Корюківського району Чернігівської області на користь держави підлягає стягненню судовий збір за розгляд справи у суді першої інстанції у розмірі 908 грн за позовну вимогу про стягнення середнього заробітку за час незаконного відсторонення від роботи.

Оскільки апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню та враховуючи межі оскарження рішення суду першої інстанції, зі Сновської початкової школи Сновської міської ради Корюківського району Чернігівської області на користь держави підлягає стягненню судовий збір за розгляд справи у суді апеляційної інстанції у розмірі 1362 грн (908 грн х 150%).

Керуючись ст. 141, 367, 368, 374, 376 ч. 1 п. 4, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Щорського районного суду Чернігівської області від 11 серпня 2022 року в частині відмови в задоволенні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Сновської початкової школи Сновської міської ради Корюківського району Чернігівської області про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задовольнити.

Стягнути зі Сновської початкової школи Сновської міської ради Корюківського району Чернігівської області (15200, Чернігівська область, Корюківський район, м. Сновськ, вул. Гастелло, 2, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) 29443 (двадцять дев`ять чотириста сорок три) грн 92 коп з утриманням із цієї суми установлених законодавством України податків і зборів.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути зі Сновської початкової школи Сновської міської ради Корюківського району Чернігівської області на користь держави судовий збір за розгляд справи у суді першої інстанції 908 грн та судовий збір у розмірі 1362 грн за апеляційний розгляд справи.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту.

Повний текст судового рішення складено 05.04.2023.

Головуючий Судді :