Справа № 509/6966/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2023 року Овідіопольський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді - Кочко В.К.,

при секретарі - Савченко М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в смт.Овідіополь цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя

ВСТАНОВИВ:

07.12.2021 р., ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про поділ спільного майна, в якому просить:

- визнати за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на машиномісце АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що з 2013 р. ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою, як і в будь-якому іншому шлюбі. Сторони придбали квартиру у зв`язку з веденням спільного господарства, в якій зробили ремонт і прожили там до моменту припинення фактичних шлюбних відносин. 24.02.2017 р. ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали шлюб. 23.06.2021 р. рішенням Кіровського районного суду міста Дніпропетровська шлюб розірвано.

Під час проживання однією сім`єю та перебування у шлюбі сторонами було придбане наступне майно, яке на час припинення спільного ведення господарства знаходилось у власності подружжя:

- квартира АДРЕСА_2 , зареєстрована за ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , за кожним по 1/2 частці;

- машиномісце АДРЕСА_1 , зареєстроване за ОСОБА_1 , вартість 270000 грн.;

- машиномісце АДРЕСА_3 , зареєстроване за ОСОБА_1 , вартість 270000 грн.

Позивач вказує, що машиномісця № НОМЕР_1 і № НОМЕР_2 зареєстровані на його ім`я, належать сторонам на праві спільної сумісної власності, бажає поділити спільно нажите майно шляхом визнання за ним права особистої приватної власності на одне із двох машиномісць, а саме на машиномісце № НОМЕР_1 .

Представник позивача у судове засідання не з`явився, надав заяву у якій просив суд слухати справу за його відсутності, наполягав на задоволенні позовних вимог.

Відповідач та його представник у судове засідання не з`явилися, про час, дату та місце розгляду справи, повідомлялись належним чином.

Суд, розглянувши подані сторонами докази, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги сторін, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, позов підлягає задоволенню.

Судом встановлено, що з 2013 р. ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою, як і в будь-якому іншому шлюбі.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 придбали квартиру АДРЕСА_2 , у зв`язку з веденням спільного господарства, в якій зробили ремонт і прожили там до моменту припинення фактичних шлюбних відносин.

24.02.2017 р. ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали шлюб.

23.06.2021 р. рішенням Кіровського районного суду міста Дніпропетровська шлюб розірвано.

Під час проживання однією сім`єю та перебування у шлюбі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 придбали наступне майно, яке на час припинення спільного ведення господарства знаходилось у власності подружжя:

- квартира АДРЕСА_2 , зареєстрована за ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , за кожним по 1/2 частці;

- машиномісце АДРЕСА_1 , зареєстроване за ОСОБА_1 , вартість 270000 грн.;

- машиномісце АДРЕСА_3 , зареєстроване за ОСОБА_1 , вартість 270000 грн.

Так, згідно ч. 1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Як закріплено в ч. 2ст. 76 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 81 ЦПК України).

Згідно ст.81 ЦПКУкраїни передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ч.3 ст.368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 2 статті 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічний правовий висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 24.05.2017 року у справі №6-843цс17 та на даний момент є актуальним.

Зі змісту п.п.23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя`вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Частиною 1 статті 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Частиною 1 статті 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Частинами 1, 2 статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Стаття 63 СК України, передбачає, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено за домовленістю між ними.

Частина 1 статті 369 ЦК України визначає, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно.

За загальним правилом, встановленим частиною 1 статті 70 Сімейного кодексу України, при поділі майна частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним контрактом.

Відповідно до частини третьоїстатті 370 ЦК Українивиділ частки з майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу, частиною другою якої передбачено, що якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина другастатті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Таким чином, враховуючи викладені вище обставини, оцінивши докази, зібрані у справі, в їх сукупності, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню у повному обсязі.

Керуючись ст.ст.12,13,76-82,89,141,258,259,265 ЦПК України

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на машиномісце АДРЕСА_1

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі в 30-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги до Одеського апеляційного суду, а в разі складання рішення у повному обсязі - з дня складання у повному обсязі.

Суддя: Кочко В.К.