Справа № 447/2786/18 Головуючий у 1 інстанції: Бачун О.І.
Провадження № 22-ц/811/843/23 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
Провадження № 22-ц/811/853/23
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2023 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Копняк С.М.,

суддів: Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретар судового засідання - Зеліско-Чемерис К.Р.,

з участю представника апелянта адвоката Ратича Т.М., , представника відповідача адвоката Ощипка В.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , на рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 21 лютого 2023 року (повний текст рішення складено 27 лютого 2023 року) та додаткове рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 02 березня 2023 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя,

В С Т А Н О В И В:

в листопаді 2018 року ОСОБА_4 , яка під час розгляду справи змінила прізвище на ОСОБА_5 , звернулася до суду із вказаним позовом, в якому, з урахуванням заяв про збільшення позовних вимог, про зменшення позовних вимог, а також заяви про уточнення позовних вимог, остаточно просила:

- визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 транспортний засіб марки FIAT DOBLO, 2011р.в., номер кузова (шасі рами) НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 ;

- провести поділ спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , визнавши за ОСОБА_1 право власності на частини транспортного засобу марки FIAT DOBLO, 2011р.в., номер кузова (шасі рами) НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 ;

- стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію 1/2 частини вартості транспортного засобу марки FIAT DOBLO, 2011р.в., номер кузова(шасі рами) НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 в розмірі 93 805 грн 50 коп.

Позов мотивовано тим, що сторони, починаючи з лютого 2009 року перебували у шлюбі, який розірвано рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 29 лютого 2016 року. В період шлюбу, а саме в лютому 2015 року, сторонами нажито спільне майно автомобіль марки FIAT DOBLO, реєстраційний номер НОМЕР_2 . Правовстановлюючі документи на спільне майно оформлено на ім`я відповідача. Оскільки з відповідачем не досягнуто згоди щодо користування, розпорядження та володіння спільним майном, позивачка вимушена звернутися в суд за захистом своїх прав.

Рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 21 лютого 2023 року у задоволені позову ОСОБА_6 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що оскільки спірний автомобіль хоча і придбано під час шлюбу, однак в період коли шлюбні відносини між сторонами були припиненні і вони не мали спільного бюджету, відтак не може вважатися спільним майном подружжя, яке підлягає поділу.

Додатковим рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 02 березня 2023 року стягнуто з ОСОБА_6 витрати на професійну правничу допомогу, що понесені у зв`язку із розглядом справи в розмірі 10 000,00 грн.

Додаткове рішення мотивовано тим, що оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено, а адвокат Ощипок В.С. представляв інтереси відповідача, тому слід стягнути з позивача на користь відповідача судові витрати, які включають витрати на професійну правничу допомогу.

В березні 2023 року ОСОБА_1 оскаржила судові рішення, подавши апеляційну скаргу, яка підписана представником ОСОБА_2 , в якій просить скасувати рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 21 лютого 2023 року та додаткове рішення цього ж суду від 02 березня 2023 року, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не врахував того, що жодним із ухвалених у справах № 447/2403/15-ц та № 447/411/16-ц судових рішеннях, на які посилається суд в оскаржуваному рішенні, не встановлено обставини про не проживання сторін з вересня 2014 року. Тобто, такі не можуть вважатися преюдиційними, як помилково вважав місцевий суд. Не свідчить про їх преюдиційнійсть зазначення про ці обставини в позовних заявах у згаданих справах самою позивачкою, адже в таких документах позивачка саме ці обставини не визнавала. Акти обстеження також не є належними доказами спільного не проживання сторін в момент придбання автомобіля, оскільки в таких лише зафіксовано відсутність позивачки в момент складення актів, а щодо не проживання позивачки «заднім числом», то такі складено зі слів. Відповідачем не спростовано презумпцію права спільної власності подружжя на автомобіль, тому оскаржуване рішення є необґрунтованим та підлягає скасуванню. Оскільки наявні підстави для скасування основного судового рішення, слід скасувати і додаткове рішення, яке є його невід`ємною складовою.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив, що згідно з частиною третьою статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представників сторін, які з`явились в судове засідання суду апеляційної інстанції, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково.

До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з такого.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіряючи законність оскаржуваного рішення колегія суддів враховує таке.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Судом встановлено такі фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

14 лютого 2009 року між сторонами по справі був укладений шлюб, актовий запис № 1, що зареєстрований у Станківецькій сільській раді Миколаївського району Львівської області.

Рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 29 лютого 2016 року розірвано шлюб, укладений 14 лютого 2009 року у Станківецькій сільській раді Миколаївського району Львівської області між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , актовий запис 01.

До матеріалів справи долучені акти обстеження від 27 вересня 2016 року, 28 березня 2017 року, 26 грудня 2017 року, 05 березня 2018 року, складені комісією Станківецької сільської ради Миколаївського району Львівської області, у яких зазначено про відсутність за місцем реєстрації по АДРЕСА_1 ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а також про те, що остання, фактично з вересня 2014 року за даною адресою не проживає та спільного господарства не веде. Син, ОСОБА_7 проживає з батьком за вищевказаною адресою та перебуває на його вихованні та утриманні.

Відповідно до договору купівлі - продажу транспортного засобу № 1523/01/4645/2016 від 21 квітня 2016 року, ОСОБА_3 передав у власність ОСОБА_8 автомобіль марки «FIAT DOBLO», 2011 р.в., номер кузова (шасі рами) НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 .

Встановлено й те, що автомобіль марки «FIAT DOBLO», 2011 р.в., номер кузова (шасі рами) НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 був зареєстрований за ОСОБА_3 18 лютого 2015 року підрозділом МВС центр 4609. Вказаний транспортний засіб належав ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3

Відповідно до висновку експерта Львівського НДІСЕ № 6010 від 31 січня 2020, середня ринкова ціна для автомобіля FIAT DOBLO, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 станом на 30 січня 2020 року становить 187 611 гривень.

Частиною першою статті 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до частини другої статті 60 Сімейного кодексу України, кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Аналогічно визначено і у частині третій статті 368 ЦК України, за якою майно набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як роз`яснено у пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає розподілу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої та третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, згідно із частиною першою статті 61 СК України, може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості під час розгляду справи. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

З огляду на наведені положення закону діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя на майно, якщо воно набуте ними за час шлюбу, визнання ж такого майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка потребує доведення.

Дружина і чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (статті 63 Сімейного Кодексу України).

Розірвання шлюбу, відповідно до статті 68 СК України, не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте під час шлюбу.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок про те, що існує презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Водночас законодавство передбачає можливість спростування поширення правового режиму спільного сумісного майна одним із подружжя, що є процесуальним обов`язком особи, яка з ним не погоджується. Тягар доказування обставин для спростування презумпції покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічні висновки Верховний Суд зробив у постанові від 22 січня 2020 року у справі №711/2302/18 (провадження № 61-13953св19), у якій також зазначив, що законодавством передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ані дружина, ані чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя про те, що річ була куплена на його особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Отже, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

У постанові від 25 травня 2020 року у справі № 347/955/16 (провадження № 61-44843св18) Верховний Суд звернув увагу на те, що у статті 60 СК України встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Водночас зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Таким чином, судова практика з вирішення зазначених питань є усталеною.

Згідно з статтею 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

ОСОБА_3 не надав суду належних та допустимих доказів на спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно набуте ними у шлюбі.

З матеріалів справи убачається, що постановляючи оскаржуване рішення, місцевий суд виходив з того, що позивачка власноручно зазначила в позовних заявах у справах про розірвання шлюбу, стягнення аліментів, що з вересня 2014 року повністю припинила ведення спільного сімейного життя з відповідачем та про відсутність спільного сімейного бюджету, і у цьому зв`язку дійшов висновку, що автомобіль марки «FIAT DOBLO», ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , придбаний відповідачем 18 лютого 2015 року в час окремого проживання сторін та відсутності спільного сімейного бюджету, тому такий не є спільною сумісною власністю подружжя.

Проте колегія суддів з таким висновком суду першої інстанції не погоджується.

Згідно із частиною четвертою та п`ятою статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження (пункти 1 та 2 частини першої статті 264 ЦПК України).

Рішення суду складається з вступної, описової, мотивувальної і резолютивної частин (частина перша статті 265 ЦПК України).

У мотивувальній частині рішення, зокрема зазначаються: фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини; мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику; чи були і ким порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких мало місце звернення до суду (пункти 1, 2 та 4 частини четвертої статті 265 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду від 19 грудня 2019 року у справі № 520/11429/17(провадження № 61-19719св19) зроблено висновок про те, що преюдиційні факти - це такі факти, що встановлені рішенням чи вироком суду, які набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу, навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно. Тож законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних (відмінних) за змістом судових рішень.

Подібні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17), відповідно до яких преюдиціальність - це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили, в одній справі - для суду під час розгляду інших справ. Преюдиційно встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає потреби встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який набрав законної сили. Суть судової преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення у справі, в якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено судом ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що піддано аналізові в мотивувальній частині судового акта.

Із матеріалів цивільної справи № 447/2403/15-ц, за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу, цивільної справи № 447/411/16ц за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів, витребуваних судом апеляційної інстанції відповідно до ухвали від 11 травня 2023 року, убачається, що судовими рішеннями у даних справах не встановлено факту окремого проживання сторін із 2014 року.

Також матеріали справи не містять доказів того, що будь-хто із сторін звертався до суду із заявою або позовом про встановлення для подружжя режиму окремого проживання.

Щодо актів обстеження відсутності за місцем реєстрації ОСОБА_4 від 27 вересня 2016 року, 28 березня 2017 року, 26 грудня 2017 року, 05 березня 2018 року, складених комісією Станківецької сільської ради Миколаївського району Львівської області, які місцевий суд взяв до уваги, колегія суддів звертає увагу на те, що такі засвідчили лише факт відсутності ОСОБА_4 за місцем реєстрації на момент складання таких, та не можуть бути доказом її не проживання за місцем реєстрації в тому числі і за минулий час.

Оскільки транспортний засіб марки FIAT DOBLO, 2011 р.в., номер кузова (шасі рами) НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 придбаний за час перебування сторін у шлюбі і презумпція спільності права власності подружжя на це майно, яке набуте ними в період шлюбу, не спростована, колегія суддів доходить висновку, що такий слід вважати спільним майном подружжя.

Відповідно до пунктів 22 - 25 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та статтею 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Отже, вартість майна, що підлягає поділу, необхідно визначати, виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Відповідно до висновку експерта Львівського НДІСЕ № 6010 від 31 січня 2020 року, середня ринкова ціна для автомобіля FIAT DOBLO, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 станом на 30 січня 2020 року становить 187 611 гривень. Матеріали справи не містять доказів спростування такого висновку, або доказів про визначення іншої вартості спірного майна. Не подано такі і суду апеляційної інстанції. Тому доводи апеляційної скарги у цій частині колегією суддів не приймаються.

З урахуванням наведеного, з ОСОБА_3 підлягає стягненню на користь ОСОБА_1 грошова компенсація частини вартості транспортного засобу марки FIAT DOBLO, 2011 р.в., номер кузова(шасі рами) НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 в розмірі 93 805 (дев`яносто три тисячі вісімсот п`ять) грн 50 коп.

Щодо позовної вимоги: провести поділ спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , визнавши за ОСОБА_1 право власності на частини транспортного засобу марки FIAT DOBLO, 2011р.в., номер кузова (шасі рами) НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , необхідно зазначити, що відповідно до договору купівлі - продажу транспортного засобу № 1523/01/4645/2016 від 21 квітня 2016 року, ОСОБА_3 передав у власність ОСОБА_8 автомобіль марки «FIAT DOBLO», 2011 р.в., номер кузова (шасі рами) НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , тобто на час пред`явлення позову, останній є власником транспортного засобу і це ніким не оспорюєтьбся, позивач заявила вимогу про стягнення на її користь грошової компенсації частки у вартості цього автомобіля, і колегія суддів дійшла висновку, що така позовна вимога підлягає до задоволення.

У цьому зв`язку, в задоволенні позовної вимоги про поділ спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , шляхом визнання за ОСОБА_1 права власності на частини транспортного засобу марки FIAT DOBLO, 2011р.в., номер кузова (шасі рами) НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , слід відмовити з підстав того, що така позовна вимога є неефективною за обставинами даної справи.

Відповідно до вимог пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює у відповідній частині нове рішення, або змінює рішення.

За приписами частини першої статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

За таких обставин, колегія суддів доходить висновку, що оскаржуване рішення слід скасувати та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України

Відповідно до положень частин першої, тринадцятої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З врахуванням висновків, яких дійшов суд щодо вимог апеляційної скарги, а саме про часткове задоволення скарги та скасування оскаржуваного рішення, з одночасним ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог, з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 слід стягнути 1 186 грн 71 коп. судового збору за подання позову та 2 464 грн 28 коп. судового збору за подання апеляційної скарги.

Також колегія суддів звертає увагу, що у пункті 20 постанови Пленум Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 4 «Про судове рішення у цивільній справі» судам роз`яснено, що у разі скасування рішення у справі ухвалене додаткове рішення втрачає силу.

Тобто додаткове рішення суду, ухвалене у порядку статті 270 ЦПК України є невід`ємною частиною основного рішення у справі по суті спору та не може існувати окремо від нього.

У зв`язку із скасуванням рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 21 лютого 2023 року, ухвалене цим самим судом додаткове рішення від 02 березня 2023 року, яким стягнуто із ОСОБА_6 витрати на професійну правничу допомогу, що понесені у зв`язку із розглядом справи в розмірі 10 000,00 грн. втрачає силу, відтак таке необхідно скасувати, оскільки воно не може існувати окремо від основного рішення у справі по суті спору.

Керуючись статтями 259, 268, 36 7, 368, 374, 376, 382 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , задовольнити частково.

Рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 21 лютого 2023 року та додаткове рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 02 березня 2023 року скасувати, ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя задовольнити частково.

Визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_9 та ОСОБА_3 транспортний засіб марки FIAT DOBLO, 2011 р.в., номер кузова (шасі рами) НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 .

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію 1/2 частини вартості транспортного засобу марки FIAT DOBLO, 2011 р.в., номер кузова(шасі рами) НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 в розмірі 93 805 (дев`яносто три тисячі вісімсот п`ять) грн 50 коп.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 1 186 (одну тисячу сто вісімдесят шість) грн 71 коп. судового збору за подання позову та 2 464 (дві тисячі чотириста шістдесят чотири) грн 28 коп. судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 20 червня 2023 року.

Головуючий С.М. Копняк

Судді: С.М. Бойко

А.В. Ніткевич