Постанова

Іменем України

03 квітня 2023 року

м. Київ

справа № 760/26938/20

провадження № 61-2834св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - державна установа «Інститут медицини праці імені

Ю. І. Кундієва Національної академії медичних наукУкраїни»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва у складі судді Українця В. В.

від 15 листопада 2021 року та постанову Київського апеляційного суду

у складі колегії суддів: Семенюк Т. А., Кирилюк Г. М., Рейнарт І. М.,

від 29 листопада 2022 року, і виходив з наступного.

Короткий зміст позовних вимог

1. У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом

до ДУ «Інститут медицини праці імені Ю. І. Кундієва НАМН України» про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення коштів.

2. Свої вимоги позивач мотивував тим, що він працював на посаді заступника директора з наукової роботи ДУ «Інститут медицини праці

ім. Ю. І. Кундієва НАМН України» з 01 жовтня 2018 року. Відповідно до наказу від 30 листопада 2020 року № 62-К3 його було звільнено з посади за прогул на підставі пункту 4 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України.

3. Позивач стверджував, що його звільнення було проведено незаконно.

24 листопада 2020 року ним було подано до адміністрації установи заповнену 23 листопада 2020 року ним особисто за встановленим зразком форму про надання йому частини тарифної відпустки на 26 та

27 листопада 2020 року. Попередньо ним було узгоджено термін цієї відпустки з т. в. о. начальника відділу кадрів ОСОБА_4 Підставою для цієї відпустки було проведення обстеження димових і вентиляційних каналів у будинку, де він мешкає.

4. Під час перебування у відпустці, наприкінці робочого дня 26 листопада 2020 року він дізнався про те, що в цей день був складений акт про його відсутність на робочому місці. У зв`язку з цим 27 листопада 2020 року він з`явився на роботу та через канцелярію подав доповідну записку на ім`я т. в. о. директора відповідача ОСОБА_2 .

5. Позивач вважав, що т. в. о. директора ДУ «Інститут медицини праці

ім. Ю. І. Кундієва НАМН України» Іщейкін К. Є. ставиться до нього негативно через те, що наказом від 23 жовтня 2020 року № 52-К3 за його підписом відповідно до наказу від 22 жовтня 2020 року № 157 ОСОБА_2 був звільнений з посади заступника директора з науково-практичної роботи.

6. Також звертав увагу на те, що на момент звільнення він був членом профспілки, а тому розірвання трудового договору могло бути проведено лише за попередньою згодою виборчого органу первинної профспілкової організації.

7. Крім того, в наказі про звільнення зазначено, що на момент звільнення до нього раніше були застосовані заходи дисциплінарного стягнення у вигляді догани за неналежне виконання посадових обов`язків (наказ від 24 листопада 2020 року № 246 та наказ від 25 листопада

2020 року № 247-К5).

8. 24 та 25 листопада 2020 року ним були подані до первинної профспілкової організації заяви про оскарження зазначених наказів. За результатами розгляду на засіданні профспілкового комітету було прийнято рішення, яким вказані накази визнано такими, що не відповідають вимогам чинного законодавства України.

9. За результатами засідання профспілкового комітету на ім`я адміністрації відповідача 02 грудня 2020 року головою профспілкового комітету було надано подання від 02 грудня 2020 року № 1, яким комітет вимагав від відповідача скасування наказів від 24 листопада 2020 року

№ 246 та від 25 листопада 2020 року № 247-К5.

10. У зв`язку із наведеним, позивач просив позов задовольнити, скасувати наказ від 30 листопада 2020 року № 62-К3 про звільнення його з посади заступника директора з наукової роботи ДУ «Інститут медицини праці ім. Ю.І. Кундієва НАМН України»; поновити його на посаді заступника директора з наукової роботи ДУ «Інститут медицини праці ім. Ю. І. Кундієва НАМН України»; стягнути з ДУ «Інститут медицини праці ім. Ю. І. Кундієва НАМН України» на його користь середню заробітну плату за час вимушеного прогулу.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

11. Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва

від 15 листопада 2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

12. Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що за встановлених судом обставин, а саме: відсутність позивача на робочому місці

26 листопада 2020 року та 27 листопада 2020 року, не надання ним на вимогу відповідача заяви про надання відпустки із зазначенням підстав для цього, дії ДУ «Інститут медицини праці ім. Ю. І. Кундієва НАМН України» щодо звільнення позивача згідно з пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України відповідали законодавству та не є протиправними.

13. Визнана такою, що не підлягає задоволенню й вимога позивача про стягнення з відповідача на його користь середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки вона є похідною від первинних вимог.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

14. Постановою Київського апеляційного суду від 29 листопада 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 15 листопада 2021 року - без змін.

15. Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов правильного та обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, судом зроблено правильний висновок про те, що дії відповідача щодо звільнення позивача згідно із пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України відповідали законодавству та не є протиправними.

16. Також апеляційний суд зазначив, що ОСОБА_1 на момент звільнення обіймав посаду заступника директора з наукової роботи, таким чином згода профспілкового органу відповідача на розірвання з

ОСОБА_1 (заступником керівника) трудового договору з ініціативи установи законом не вимагається.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та доводи особи, яка її подала

17. 28 лютого 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 15 листопада 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 29 листопада 2022 року, ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

18. Підставами касаційного оскарження судових рішень судів першої та апеляційної інстанції ОСОБА_1 зазначає неправильне застосування судами норм матеріального і порушення норм процесуального права, вказавши, що суди застосували норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 07 червня 2018 року у справі № 465/6964/15-ц, від 05 грудня 2018 року у справі № 754/16137/15-ц,

від 03 липня 2019 року у справі № 161/6283/16-ц, від 17 липня 2019 року

у справі № 640/14146/16-ц, від 20 січня 2020 року у справі № 466/150/17,

від 12 лютого 2020 року у справі № 345/472/19, від 12 лютого 2020 року

у справі № 760/4126/18-ц, від 18 березня 2020 року у справі № 643/12579/17, від 27 травня 2020 року у справі № 755/6249/18, від 03 червня 2020 року у справі № 766/7760/17, від 20 жовтня 2020 року у справі № 676/2489/19 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України), а також не дослідили зібрані у справі докази та не надали їм належної правової оцінки (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

19. У касаційній скарзі заявниквказує, що ним було попередньо узгоджено строк відпустки із т. в. о. начальника відділу кадрів ОСОБА_4, питання надання відпустки було вирішено за погодженням сторін трудового договору (між працівником і роботодавцем).

20. При вирішенні спору судами попередніх інстанцій не взято до уваги обставини сімейно-побутового характеру, як причину відсутності працівника на роботі, яку можна визнати поважною. У відповідності до пункту 6.18 статуту ДУ «Інститут медицини праці ім. Ю. І. Кундієва НАМН України», а також пункту 1.4 посадової інструкції заступника директора з наукової роботи, які були чинними на момент виникнення спірних правовідносин, заступник директора із наукової роботи призначається на посаду і звільняється з посади за наказом директора інституту за погодженням з вченою радою і затверджується президією НАМН України. Зазначена процедура не була дотримана відповідачем. Також не було отримано згоду профспілкового органу.

21. Позивач також вказує на те, що йому було проведено нарахування заробітної плати у листопаді 2020 року з урахуванням двох днів роботи

(26 і 27 листопада 2020 року), які нібито вважається прогулом. Тобто згідно з документами бухгалтерського обліку такого факту як прогул не існує (бухгалтерія нарахувала заробітну плату позивачу повністю, факт відсутності на роботі позивача 26 і 27 листопада 2020 року не підтверджено).

22. Заявник стверджує, що відсутність на роботі була спричинена поважними причинами, що не можна кваліфікувати, як прогул, оскільки не можна ставити у вину працівнику відсутність на роботі у дні відпустки, які були узгодженні із т. в. о. начальника відділу кадрів ОСОБА_4 Вказує, що йому не було відомо про відмову керівництва у наданні йому відпустки, про що довідався лише 01 грудня 2020 року, отримавши лист від відповідача щодо причин відмови у підписанні наказу про відпустку. Не отримавши відмову у наданні відпустки, а навпаки, отримавши усне погодження від посадової особи відповідача, 26 і 27 листопада 2020 року він залишився дома, вважаючи що йому було надано відпустку.

23. Також позивач звертає увагу на те, що він був відсутній на роботі у період дії карантинних обмежень, коли інститут фактично працював у режимі дистанційної роботи, що пом`якшує факт його відсутності на робочому місці і додатково підтверджує неможливість настання негативних наслідків та завдання шкоди інституту.

Доводи особи, яка подала відзиві на касаційну скаргу

24. У поданому відзиві на касаційну скаргу ДУ «Інститут медицини праці ім. Ю. І. Кундієва НАМН України» посилається на те, що доводи касаційної скарги є безпідставними, необґрунтованими, такими, що не спростовують правильних по суті судових рішень судів першої та апеляційної інстанції. Вважає, що під час розгляду справи судами належним чином досліджено наявні у матеріалах справи докази. Відповідач зазначає, що позивач не подавав заяви про надання йому відпустки у встановленому трудовим законодавством порядку. Установа не відмовляла позивачеві у наданні відпустки. Установою було запропоновано вчинити відповідні дії, спрямовані на дотримання порядку надання відпусток, встановленого трудовим законодавством та колективним договором. Натомість позивач самовільно прийняв рішення про взяття відпустки у період 26-27 листопада 2020 року.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

25. ОСОБА_1 працював на посаді заступника директора з наукової роботи ДУ «Інститут медицини праці ім. Ю. І. Кундієва НАМН України» з

01 жовтня 2018 року.

26. 23 жовтня 2020 року ОСОБА_1 підписав наказ № 52-К3 про звільнення з посади заступника директора з науково-практичної роботи ОСОБА_2 .

27. Відповідно до пунктів 5, 7, 10 пункту 6.14 статуту ДУ «Інститут медицини праці ім. Ю. І. Кундієва НАМН України» директор установи має право: приймати на роботу та звільняти з роботи працівників установи, визначати їх посадові обов`язки, застосовувати до них заходи заохочення та стягнення; перевіряти якість роботи працівників установи та діяльність, спрямовану на методичне, організаційне забезпечення та координацію наукової діяльності; видавати у межах своїх повноважень накати та розпорядження. У порушення вимог пункті 6.14 статуту наказ про звільнення ОСОБА_2 був підписаний не директором установи, а заступником директора з наукової роботи ОСОБА_1 з перевищенням своїх посадових повноважень.

28. Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 14 січня

2021 року у справі № 752/25005/20 скасовано наказ ДУ «Інститут медицини праці ім. Ю. І. Кундієва НАМН України» від 23 жовтня 2020 року № 52-К3 «Про звільнення ОСОБА_2 » та поновлено ОСОБА_2 на посаді заступника директора з науково-практичної роботи з 23 жовтня 2020 року.

29. Наказом ДУ «Інститут медицини праці ім. Ю. І. Кундієва НАМН України» від 24 листопада 2020 року № 246-К3 «Про оголошення догани» ОСОБА_1 оголошено догану за перевищення своїх посадових повноважень.

30. Підставою для видання цього наказу стала доповідна записка про порушення трудової дисципліни заступником директора з наукової роботи ОСОБА_1 від 17 листопада 2020 року.

31. У зв`язку з неналежним виконанням посадових обов`язків наказом

від 25 листопада 2020 року № 247-К3 ОСОБА_1 оголошено догану.

32. Підставою для видання цього наказу стала доповідна записка про порушення трудової дисципліни заступником директора з наукової роботи ОСОБА_1 від 18 листопада 2020 року.

33. Позивач звернувся до первинної профспілкової організації з заявами про оскарження зазначених наказів.

34. За результатами засідання профспілкового комітету на ім`я відповідача 02 грудня 2020 року головою профспілкового комітету ОСОБА_3 було надано подання від 02 грудня 2020 року № 1, в якому комітет вимагав від відповідача скасування наказів від 24 листопада

2020 року № 246 та від 25 листопада 2020 року № 247-К5.

35. Комісією відповідача у складі менеджера по персоналу ОСОБА_4 , завідувача канцелярії ОСОБА_5 , в. о. ученого секретаря ОСОБА_7. та головного бухгалтера ОСОБА_6 була встановлена відсутність на робочому місці протягом робочого часу заступника директора з наукової роботи ОСОБА_1 , про що комісією складені акти про відсутність на робочому місці від 26 листопада 2020 року та від 27 листопада 2020 року.

36. На бланку наказу про надання відпустки, що був частково заповнений позивачем, міститься віза т. в. о. директора установи ОСОБА_2 від 23 листопада 2020 року із вказівкою про необхідність подання позивачем відповідної заяви із зазначенням підстав надання відпустки у зв`язку з тим, що графіком відпусток, затвердженим в установі, вказаний позивачем період відпустки (26-27 листопада 2020 року) не узгоджувався.

37. Позивач заяву про надання відпустки до ДУ «Інститут медицини праці

ім. Ю. І. Кундієва НАМН України» не подав. Цей факт позивачем не оспорюється.

38. Наказом ДУ «Інститут медицини праці ім. Ю. І. Кундієва НАМН України» № 62-К3 від 30 листопада 2020 року ОСОБА_1 було звільнено з посади на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України у зв`язку з відсутністю 26 листопада 2020 року та 27 листопада

2020 року на робочому місці без поважних причин, а також відповідно до наказів № 246-К3 від 24 листопада 2020 року та № 247-К3 від 25 листопада

2020 року до ОСОБА_1 вже застосувалися заходи дисциплінарного стягнення у вигляді догани за неналежне виконання посадових обов`язків.

Позиція Верховного Суду

39. Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

40. Згідно з положеннями пункту 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

41. Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

42. Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

43. Згідно зі статтею 139 Кодексу законів про працю України працівники зобов`язані працювати чесно, сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватися трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено договір.

44. Відповідно до пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

45. При розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин. Для звільнення працівника на такій підставі власник або уповноважений ним орган повинен мати докази, що підтверджують відсутність працівника на робочому місці більше трьох годин упродовж робочого дня.

46. Для встановлення допущення працівником прогулу необхідним є належне фіксування самого факту відсутності працівника на роботі та з`ясування поважності причини такої відсутності. Основним критерієм віднесення причин відсутності працівника на роботі до поважних є наявність об`єктивних, незалежних від волі самого працівника обставин, які повністю виключають вину працівника.

47. Відсутність працівника на роботі може бути зафіксовано актом про відсутність працівника на роботі. Законодавство не встановлює вимог до форми акта, тому він подається у довільній письмовій формі та підписується не менш ніж двома працівниками (наприклад, бухгалтером та директором). В акті має бути зафіксовано факт відсутності працівника на роботі протягом робочого дня.

48. Законодавство не містить вичерпного переліку поважних причин відсутності на роботі, тому в кожному випадку оцінка поважності причини відсутності на роботі дається, виходячи з конкретних обставин. Поважними причинами мають бути об`єктивні обставини, які безумовно перешкоджали працівнику з`явитися на роботу і не могли бути ним усунуті.

49. У відповідності до частини першої статті 43-1 КЗпП України розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) допускається, зокрема, у випадках: звільнення керівника підприємства, установи, організації (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу), його заступників, головного бухгалтера підприємства, установи, організації, його заступників, а також працівників, які мають статус державних службовців відповідно до Закону України «Про державну службу», керівних працівників, які обираються, затверджуються або призначаються на посади державними органами, органами місцевого самоврядування, а також громадськими організаціями та іншими об`єднаннями громадян.

50. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

51. У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

52. Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, враховуючи вказані норми матеріального права, правильно встановивши обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов достатньо обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки не встановив порушення роботодавцем вимог трудового законодавства при звільненні позивача на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України.

53. Судами встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивач був відсутній на робочому місці два повних робочих дні 26 та

27 листопада 2020 року, про що роботодавцем складено акти про відсутність працівника на робочому місці від 26 та 27 листопада 2020 року.

54. 27 листопада 2020 року позивачем було подано роботодавцю доповідну записку, в якій він зазначив, що надав власноруч заповнений бланк наказу про відпустку з 26 по 27 листопада 2020 року т. в. о. начальника відділу кадрів ОСОБА_4 Подальший рух цього наказу йому не відомий. 26 листопада 2020 року він дізнався про складений відносно нього акт про відсутність на роботі.

55. Тобто, позивачем не подавалася до ДУ «Інститут медицини праці

ім. Ю. І. Кундієва НАМН України» заява про надання йому відпустки з 26 по 27 листопада 2020 року, що останнім не заперечувалося.

56. Слід також зазначити, що на частково заповненому позивачем бланку наказу про надання відпустки міститься резолюція т. в. о. директора ДУ «Інститут медицини праці ім. Ю. І. Кундієва НАМН України» ОСОБА_2

від 23 листопада 2020 року із вказівкою про необхідність подання позивачем відповідної заяви із зазначенням підстав надання відпустки у зв`язку з тим, що графіком відпусток, затвердженим в установі, період відпустки (26-27 листопада 2020 року) не узгоджувався між працівником і роботодавцем.

57. Вказані обставини свідчать про те, що між роботодавцем та позивачем не було узгоджено надання позивачу відпустки 26-27 листопада 2020 року.

58. Підставою для надання відпустки і, як наслідок, невиходу на роботу є відповідний наказ або розпорядження роботодавця про надання відпуски, які б підтверджували його згоду. У цій справі такі документи відсутні, що, у свою чергу, не давало позивачу права не виходити на роботу.

59. Подібний висновок висловлено у постанові Верховного Суду

від 16 січня 2023 року у справі № 568/487/22 (провадження

№ 61-11728св22).

60. Судами також надано належну оцінку доводам позивача щодо поважності його відсутності на робочому місці, враховано причини та обставини його відсутності на роботі (забезпечення доступу до квартири для перевірки димових і вентиляційних каналів).

61. Також слід зазначити, що пунктом 6.18 статуту ДУ «Інститут медицини праці ім. Ю. І. Кундієва НАМН України» лише призначення заступника директора здійснюється за погодженням із вченою радою установи із затвердженням Президією НАМЕ України. Процедура звільнення заступника директора положенням статуту не врегульована.

62. Вказаним обставинам, з урахуванням поданих сторонами доказам, надана належна оцінка судами попередніх інстанцій. Суди зробили об`єктивні висновки про те, що позивачем не наведено переконливих доказів про те, що його звільнення було проведено з порушенням вимог трудового законодавства.

63. Позивачем також не надано об`єктивних пояснень щодо неможливості завчасного погодження із роботодавцем строку відпустки, перешкод, які вплинули на оформлення відпустки.

64. Судами попередніх інстанцій надано належну оцінку поданим сторонами доказам, зроблено об`єктивні висновки про відмову у задоволенні позовних вимог.

65. Слід зазначити, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18).

66. Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції прийняті без додержання норм матеріального і процесуального права.

67. За встановлених у цій справі обставин висновки судів першої та апеляційної інстанцій не суперечать висновкам Верховного Суду, висловленим у постановах, на які послався заявник у касаційній скарзі.

68. Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

69. Враховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування оскаржених судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

2. Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 15 листопада

2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 29 листопада 2022 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:Є. В. Синельников
С. Ф. Хопта
В. В. Шипович