Провадження № 2/760/5081/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2023 року м. Київ

Солом`янський районний суд міста Києва в складі головуючого судді - Зуєвич Л.Л., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (участі) учасників справи (в письмовому провадженні) цивільну справу за позовом ОСОБА_1 /далі - ОСОБА_1 / (РНОКПП: НОМЕР_1 ; адреса: АДРЕСА_1 ; адреса представника: АДРЕСА_2 ) до приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Хорішко Олександра Олександровича /далі - приватний виконавець Хорішко О.О./ (адреса: 04119, м. Київ, вул. Дегтярівська, буд. 25а, корп. 1, оф. 2), про зняття арешту з майна,

В С Т А Н О В И В:

Рух справи

16.09.2022 до Солом`янського районного суду міста Києва надійшла вказана позовна заява, датована 08.09.2022, за підписом представника позивача - адвоката Гурез І.О. (діє на підставі ордеру), в якій ставиться питання про скасування в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна (спеціальний розділ) № 35555257 від 19.02.2020 про наявність обтяження, а саме: арешту на квартиру за адресою: АДРЕСА_3 , яка на праві власності належить ОСОБА_1 .

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.09.2022 для розгляду зазначеної позовної заяви визначено суддю Зуєвич Л.Л. Фактично справу передано судді по реєстру 19.09.2022.

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 23.09 .2022 вказану позовну заяву прийнято до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін (письмового провадження).

Клопотань про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін до суду не надійшло.

Оскільки розгляд справи відбувався в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, судове засідання в справі не проводилось та особи, які беруть участь у справі не викликались.

На підставі викладеного, судовий розгляд справи здійснювався за правилами спрощеного позовного провадження на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу (ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України /далі - ЦПК України/).

Обґрунтування позову

В обґрунтування позовних вимог вказується, що 14.07.2021, ОСОБА_1 набув право власності на квартиру АДРЕСА_4 .

Зі слів позивача, набуттю права власності на квартиру передувало укладення низки правочинів, зокрема: договору позики від 25.07.2019, договору іпотеки від 25.07.2019, укладеного між ОСОБА_2 та попереднім власником квартири - ОСОБА_3 та договору відступлення права вимоги від 24.12.2020 за договором іпотеки.

Вказує, що в липні 2021, позивачу стало відомо, що на квартиру АДРЕСА_4 в спеціальному розділі Державного реєстру речових прав зареєстровано арешт на підставі постанови приватного виконавця Хорішко Олександра Олександровича від 14.01.2020 серія та номер: 60968473, тобто після укладення договору іпотеки від 25.07.2019.

У зв`язку з такими обставинами, позивач просить захистити порушені права та майнові інтереси, ухваливши рішення про задоволення позовних вимог.

Щодо правової позиції відповідача

Відповідач своїм правом подання відзиву не скористався, копію ухвали про відкриття провадження та позовної заяви із доданими до неї матеріалами отримав 10.04.2023 (а.с. 35).

Жодних заяв, клопотань, пояснень з приводу позовних вимог або заперечень на позовні вимоги в будь-якій іншій формі від відповідача на адресу Солом`янського районного суду міста Києва не надходило, у зв`язку з чим суд позбавлений можливості встановити правову позицію останнього щодо предмету спору.

Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Разом з тим, суд враховує, що як зазначено у постанові Верховного Суду від 14.08.2018 у справі № 905/2382/17 відсутність відзиву на позов не є визнанням позовних вимог та не означає доведеність позовних вимог.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши докази на підтвердження таких обставин в їх сукупності, суд встановив наступне.

До позовної заяви долучено копію договору позики від 25.07.2019 (а.с. 10), укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , п. 1, 3 якого передбачено, зокрема, що позичальник - ОСОБА_3 позичив (взяв у борг) у позикодавця 1 913 722,59 грн, що на день укладення цього договору за курсом Національного Банку України становить еквівалент 75 000,00 дол. США. Позичальник зобов`язується повернути позикодавцю зазначений у п. 1 цього договору борг до 12 години ранку 25.08.2019.

Вбачається, що в цей же день, 25.07.2019, між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , з метою забезпечення виконання зобов`язань за договором позики від 25.07.2019 укладено Договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Косенко М.О., 25.07.2019, за реєстровим № 1304, предметом якого, відповідно до п. 2.1 є квартира АДРЕСА_4 (а.с. 11-17).

24.12.2020 між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 укладено Договір відступлення права вимоги за договором іпотеки, положеннями п. 1 якого передбачено, що первісний іпотекодержатель передала новому іпотекодержателю, а новий іпотекодержатель прийняв від первісного іпотекодержателя всі права та обов`язки первісного іпотекодержателя за договором іпотеки, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Косенко М.О., 25.07.2019, за реєстровим № 1304 (а.с. 19-20). Вказаний договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки від 24.12.2020 було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Косенко М.О., 24.12.2020, за реєстровим № 1657.

Позивачем до позову долучено інформаційну довідку № 274465751 від 13.09.2021 (а.с. 6-9) з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, за пошуковим запитом адреси об`єкта нерухомого майна: « АДРЕСА_3 » зі змісту якої вбачається, зокрема:

-номер запису про обтяження: 35555257 (спеціальний розділ);

-дата, час державної реєстрації: 19.02.2020 10:41:34

-державний реєстратор: Хорішко Олександр Олександрович, приватний виконавець;

-підстава для державної реєстрації: постанова про арешт майна боржника, серія та номер: 60968473, видана 14.01.2020, видавник: приватний виконавець Хорішко О.О.;

-підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 51207711 від 19.02.2020 10:46:43, Хорішко Олександр Олександрович, приватний виконавець;

-вид обтяження: арешт нерухомого майна;

-відомості про суб`єктів обтяження: Хорішко Олександр Олександрович, приватний виконавець;

-опис предмета обтяження: квартира; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000, загальна площа (кв.м.) 113,9; житлова площа (кв.м.) 74,3; складається з трьох кімнат; адреса: АДРЕСА_3 .

Зі змісту цієї ж інформаційної довідки вбачається, що ОСОБА_1 з 14.07.2021 є власником квартири АДРЕСА_4 (номер запису про право власності: 43029265); підстава для державної реєстрації: договір іпотеки, серія та номер: 1304, виданий 14.07.2021.

Мотиви, з яких виходить суд при розгляді цієї справи та застосовані ним норми права

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ст. 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до статті 56 ЗУ "Про виконавче провадження" від 02.06.2016 року № 1404-VIII арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника.

Згідно з ст. 59 зазначеного Закону особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини.

У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

Отже, позов про зняття арешту з майна боржника може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно).

Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах викладено у постанові Верховного Суду від 24.02.2021 у справі № 757/23139/18 (провадження № 61-14832св19).

Вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права та є різновидом негаторного позову (п. 55 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.05.2019 у справі № 372/2904/17-ц, провадження № 14-496цс18).

Судом встановлено, що позивач є власником нерухомого майна, на яке накладено арешт.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожний громадянин має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Згідно з ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

За змістом ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 321 ЦК України закріплено принцип непорушності права власності. Зокрема, встановлено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Отже, наявність зареєстрованого обтяження у виді арешту порушує права позивача.

Разом з тим, відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 905/386/18 (провадження № 12-85гс19) орган державної виконавчої служби у справах за позовами осіб щодо належності саме їм, а не боржникові майна, на яке накладено арешт, може залучатися судом як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору. Відповідачем у справах за позовами про звільнення з-під арешту майна є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна.

Керуючись наведеними правовими нормами, у разі звернення особи до суду в порядку позовного провадження з вимогою про звільнення майна з-під арешту (зняття арешту з майна) вказані позовні вимоги можуть бути пред`явлені до особи, в інтересах якої накладено арешт, - стягувача у виконавчому провадженні.

Відповідач - це особа, яка, на думку позивача або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 у справі № 372/51/16-ц (провадження № 14-511цс18) зроблено висновок, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Водночас установлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17.04.2018 у справі № 523/9076/16-ц). Суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно).

Разом з тим відповідачами у такій справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби.

Така позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.04.2023 у справі № 462/8376/20.

Також, в постанові від 26.11.2019 у справі № 905/386/18 (провадження № 12-85гс19) Велика Палата Верховного Суду виснувала, що при розгляді скарг стягувача чи боржника на дії органу державної виконавчої служби, пов`язані з арештом і вилученням майна та його оцінкою, господарський суд перевіряє відповідність цих дій приписам статей 57, 58 Закону України «Про виконавче провадження». Вимоги інших осіб щодо належності саме їм, а не боржникові майна, на яке накладено арешт, реалізується шляхом подання ними з додержанням правил юрисдикційності (стаття 20 Господарського процесуального кодексу України) позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на майно і звільнення його з-під арешту. У такому ж порядку розглядаються вимоги осіб, які не є власниками майна, але володіють ним з підстав, передбачених законом. Орган державної виконавчої служби у відповідних випадках може залучатися господарським судом до участі у справах як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.

Велика Палата Верховного Суду також зауважила, що відповідачем у справах за позовами про звільнення з-під арешту майна є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна.

У зв`язку з такими обставинами, порушені права та майнові інтереси позивача неможливо задовольнити за рахунок визначеного ним відповідача - приватного виконавця, у зв`язку з чим, суд не вбачає підстав для прийняття рішення про задоволення позову.

Посилання позивача на правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 26.09.2019 у справі № 607/3894/17 не заслуговують на увагу, оскільки у вказаній постанові позивачем та відповідачем у справі є сторони виконавчого провадження, а обставини справи свідчать про незняття арешту з майна після повного виконання боржником виконавчого документа, у зв`язку з чим, вказана справа не є подібною та релевантною до правовідносин у розглядуваній справі.

У зв`язку з такими обставинами, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову у зв`язку з неналежним відповідачем у справі.

Разом з тим, суд звертає увагу, що позивач не позбавлений можливості звернутися до суду зі спірного питання повторно, за умови правильного визначення відповідача.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Положеннями пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09.12.1994, серія A, N 303-A, п. 29).

Враховуючи, що судом у позові відмовлено, понесені позивачем у справі судові витрати покладаються на нього ж.

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 2-13, 76-83, 89, 141, 259, 263-265, 354-355 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Хорішко Олександра Олександровича, про зняття арешту з майна, - відмовити.

Рішення може бути оскаржено безпосередньо (ч. 1 ст. 355 ЦПК України) до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення (ч. 1 ст. 354 ЦПК України).

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду (п. 1 ч. 2 ст. 354 ЦПК України).

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 2 ст. 358 ЦПК України (ч. 3 ст. 354 ЦПК України).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано (ч. 1 ст. 273 ЦПК України).

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч. 2 ст. 273 ЦПК України).

Суддя Л. Л. Зуєвич