Справа №751/3510/22
Провадження №2/751/316/23
23 лютого 2023 року місто Чернігів
Н о в о з а в о д с ь к и й р а й о н н и й с у д м і с т а Ч е р н і г о в а
в складі: головуючого - судді Овсієнко Ю. К.
за участю секретаря Іскра К.П.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Департаменту соціальної політики Чернігівської міської ради, про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої протиправними діями,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернулась до суду з позовною заявою до Департаменту соціальної політики Чернігівської міської ради про відшкодування матеріальної шкоди в сумі 6837,50 гривень та моральної шкоди в сумі 5000 гривень, завданої протиправними діями.
Позовні вимови мотивує тим, що вона є інвалідом 2 групи, зареєстрована за адресою : АДРЕСА_1 .
ЇЇ чоловік, ОСОБА_2 , з яким вона перебувала у шлюбі, помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . За життя він мав статус інваліда 2 групи В.В.В., про що мав відповідне посвідчення. З часу укладання шлюбу 24.08.1968 року до смерті її чоловіка вони проживали спільно сім`єю в одній квартирі. Тому вона, як дружина інваліда війни 2 групи, відповідно до ЗУ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» після його смерті має право на встановлення статусу члена сім`ї померлого ветерана війни.
Однак , на її звернення від 31.07 та 14.09.2020 року щодо встановлення вказаного статусу , вона отримала листи УПІСН від 05.08 та 21.09.2020 року з відмовою це зробити.
Тому вона вимушена була за захистом своїх порушених прав звернутися до суду.
Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 01.03.2021 року , яке залишене без змін Постановою шостого апеляційного адміністративного суду від 03.08.2021 року , її позов задоволений в повному обсязі , а дії УПСЗН визнані противоправними та забов?язано встановити їй статус члена сім?ї померлого ветерана війни , про що видати відповідне посвідчення . Дане посвідчення було їй видано лише 10.08.2021 року .

Так, як згідно ст. 15 ЗУ "Про статус ветеранів війни , гарантії їх соціального захисту" (далі Закон № 35-51-XII) , членам сімей , а також дружинам померлих інвалідів В.В.В., пенсії підвищуються на 25% прожиткового мінімуму для осіб , які втратили працездатність , 26.08.2021 року вона звернулась до Головного Управління пенсійного фонду України в Чернігівській області щодо нарахування суми підвищення їй пенсії з 15.07.2020 року ,але ці нарахування пенсійним фондом було проведено з 26.08.2021 року.

Оскільки її право на встановлення статусу члена сім"ї померлого ветерана війни визнане законним в судовому порядку , вона вправі була отримувати підвищення пенсії з дня смерті мого чоловіка , а саме ІНФОРМАЦІЯ_1 . Тому для вирішення даного питання вона 17.09.2021 року повторно звернулась до УПФ в Чернігівській області з заявою , звідки отримала лист від 12.10.2021 року з повідомленням, що пільги ветеранам війни та особам , на яких поширюється чинність Закону №3551, згідно пенсійного законодавства , надаються з дня звернення. Окрім того , в даному листі зазначено , що основним документом , який підтверджує відповідні пільги є , посвідчення , яке не було їй видане за заявою від 31.07.2020 року , а лише за судовим Рішенням 10.08.2021 року. Фактично, протиправні дії держслужбовців Департаменту соціальної політики ЧМР, до обов`язків якого входить соціальний захист громадян, позбавили її , інваліда 2 групи, вдову інваліда B.B.B., в надважкий період її життя, коли вона опинилась в складній життєвій ситуації, державної підтримки, гарантованої ст.46 Конституції України . Внаслідок цього вона втратила підвищення до пенсії з 15.07.2020 року по 25.08.2021 року, яка за її підрахунком становить 5871,50 грн.

Крім того, згідно ЗУ "Про державний бюджет України на 2021рік ", як дружина померлого інваліда війни 2 групи, вона мала право на отримання соціальної виплати до Дня Перемоги в сумі 966 гривень , які теж не отримала. Тобто, порушуючи її законне право на вищевказані виплати, їй нанесено матеріальну шкоду в сумі 6837,50 гривень, яку, згідно ст.22 ЦКУ, відповідач забов?язаний їй компенсувати. Слід зауважити, що самоправство УПСЗН, крім матеріальної , нанесло їй значну моральну шкоду, яку вона оцінює в сумі 5000 гривень, що відповідно до ст.23 ЦКУ повинно бути відшкодовано . Адже , в той період , коли після тяжкої хвороби помер її чоловік, з яким я прожила в шлюбі понад 50 років , що був єдиною підтримкою в її житі , вона вимушена була хвилюватись та витрачати свій час і кошти на адвоката для захисту своїх прав , що робити їй , враховуючи її стан здоров`я , було надто складно , оскільки після перенесення 3ЧМТ голови в 23роки вона стала інвалідом на все життя та маю цілий ряд хронічних захворювань , що засвідчує Довідка ЛКК від 04.07.2017 року , вона не отримала жодного співчуття ,а лише зневагу до людської гідності.

За таких обставин відповідач повинен відшкодувати їй матеріальну та моральну шкоду, завдану його противоправними діями в частині незаконного позбавлення мене статуса члена сім?ї померлого ветерана війни , що засвідчує Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 01.03.2021 року .

13 вересня 2022 року суддею Новозаводського районного суду м. Чернігова Карапута О.О. було відкрито провадження по справі у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (а.с.22).

18 січня 2023 року суддею Новозаводського районного суду м. Чернігова Карапута О.О. було здійснено перехід з розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику(повідомлення) сторін до розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом(повідомленням) сторін (а.с.31).

Згідно розпорядження №35 Новозаводського районного суду м. Чернігова було проведено повторний автоматизований розподіл справи (а.с.38). Дану справу було розподілено на суддю Новозаводського районного суду м. Чернігова Овсієнко Ю.К. (а.с.39).

Сторони у судове засідання не з`явились, повідомлялись у встановленому порядку. Позивач надіслала до суду заяву про розгляд справи без її участі, позов підтримує та просить задовольнити. Розгляд справи здійснювався за наявними у справі матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд доходить наступного висновку.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є інвалідом 2 групи (а.с.5).

ЇЇ чоловік, ОСОБА_2 , з яким вона перебувала у шлюбі (а.с.7), помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ( а.с.8). За життя він мав статус інваліда 2 групи В.В.В., про що мав відповідне посвідчення (а.с.5). З часу укладання шлюбу 24.08.1968 року до смерті чоловіка вони проживали спільно сім`єю в одній квартирі.

Відповідно до ЗУ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» позивач, як дружина інваліда війни 2 групи, після його смерті має право на встановлення статусу члена сім`ї померлого ветерана війни.

Однак , на її звернення від 31.07.2020 та 14.09.2020 року щодо встановлення вказаного статусу , позивач отримала листи УПІСН від 05.08.2020 та 21.09.2020 року з відмовою це зробити (а.с.10,11).

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 01.03.2021 року (а.с.14-19), яке залишене без змін Постановою шостого апеляційного адміністративного суду від 03.08.2021 року , її позов задоволений в повному обсязі , а дії УПСЗН визнані противоправними та забов?язано встановити їй статус члена сім?ї померлого ветерана війни , про що видати відповідне посвідчення. Дане посвідчення позивачу було видано лише 10.08.2021 року (а.с.6).

Так, як згідно ст. 15 ЗУ "Про статус ветеранів війни , гарантії їх соціального захисту" (далі Закон № 35-51-XII) , членам сімей , а також дружинам померлих інвалідів В.В.В., пенсії підвищуються на 25% прожиткового мінімуму для осіб , які втратили працездатність.

26.08.2021 року позивач звернулась до Головного Управління пенсійного фонду України в Чернігівській області щодо нарахування суми підвищення їй пенсії з 15.07.2020 року ,але ці нарахування пенсійним фондом було проведено з 26.08.2021 року.

Оскільки право позивача на встановлення статусу члена сім"ї померлого ветерана війни визнане законним в судовому порядку , вона вправі була отримувати підвищення пенсії з дня смерті її чоловіка , а саме ІНФОРМАЦІЯ_1 . Тому для вирішення даного питання позивач 17.09.2021 року повторно звернулась до УПФ в Чернігівській області з заявою .

Листом з УПФ в Чернігівській області від 12.10.2021 року з повідомленням, отримала відповідь, що пільги ветеранам війни та особам , на яких поширюється чинність Закону №3551, згідно пенсійного законодавства , надаються з дня звернення (а.с.12). Окрім того , в даному листі зазначено , що основним документом , який підтверджує відповідні пільги є , посвідчення , яке не було їй видане за заявою від 31.07.2020 року , а лише за судовим рішенням 10.08.2021 року . Фактично, протиправні дії держслужбовців Департаменту соціальної політики ЧМР, до обов`язків якого входить соціальний захист громадян, позбавили її , інваліда 2 групи , вдову інваліда B.B.B., в надважкий період її життя , коли позивач опинилась в складній життєвій ситуації , державної підтримки , гарантованої ст.46 Конституції України . Внаслідок цього позивач втратила підвищення до пенсії з 15.07.2020 року по 25.08.2021 року, яка за її підрахунком становить 5871,50 грн (а.с.3).

Крім того , згідно ЗУ "Про державний бюджет України на 2021 рік " , позивач як дружина померлого інваліда війни 2 групи , має право на отримання соціальної виплати до Дня Перемоги в сумі 966 гривень , які теж не отримала. Тобто , порушуючи її законне право на вищевказані виплати , їй нанесено матеріальну шкоду в сумі 6837,50 гривень, яку , згідно ст.22 ЦКУ , відповідач забов?язаний їй компенсувати . Слід зауважити , що самоправство УПСЗН, крім матеріальної , нанесло позивачу значну моральну шкоду, яку вона оцінює в сумі 5000 гривень, що відповідно до ст.23 ЦКУ повинно бути відшкодовано. Адже , в той період , коли після тяжкої хвороби помер її чоловік, з яким вона прожила в шлюбі понад 50 років , що був єдиною підтримкою в її житі , вона вимушена була хвилюватись та витрачати свій час і кошти на адвоката для захисту своїх прав , що робити їй , враховуючи її стан здоров`я , було надто складно , оскільки після перенесення ЗЧМТ голови в 23 роки вона стала інвалідом на все життя та маю цілий ряд хронічних захворювань , що засвідчує довідка ЛКК від 04.07.2017 року (а.с.9).

За таких обставин відповідач повинен відшкодувати їй матеріальну та моральну шкоду, завдану його противоправними діями в частині незаконного позбавлення мене статуса члена сім?ї померлого ветерана війни , що засвідчує Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 01.03.2021 року .

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (стаття 56 Конституції України).

Пунктом 9 ч.3 ст.129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України, відповідно до яких моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Частинами першою та другою статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Положеннями частини третьої статті 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені ст.ст.1173,1174 ЦК України.

Згідно із ст.1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі ст.1174 ЦК України.

У пункті 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 (провадження № 12-208гс18) вказано, що застосовуючи ст.ст.1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі.

За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

Статтями 13, 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року № 3477-IV передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права та змінюють практику застосування національного закону відповідно до рішення цього Суду.

Відповідно до чіткої й усталеної практики ЄСПЛ право на суд, захищене статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національні правові системи Договірних держав допускали, щоб остаточні та обов`язкові судові рішення залишалися без виконання на шкоду одній зі сторін (рішення від 19 березня 1997 року у справі «Горнсбі проти Греції», пункт 40).

Ефективний доступ до суду включає в себе право на виконання судового рішення без зайвих затримок (рішення від 28 липня 1999 року у справі «Імобільяре Саффі» проти Італії», заява № 22774/93, пункт 66).

У справі «Скордіно проти Італії» ЄСПЛ визначив ключові критерії для перевірки ефективності компенсаторного засобу юридичного захисту щодо надмірно тривалих судових проваджень. Ці критерії, які також застосовні до справ про невиконання рішень (див. рішення у справі «Вассерман проти Росії» N 21071/05, від 10 квітня 2008 року вимагають таке:

- позов про відшкодування має бути розглянутий упродовж розумного строку (рішення у справі «Скордіно проти Італії» N 36813/97, п. 195);

- призначене відшкодування має бути виплачено без зволікань і, як правило, не пізніше шести місяців від дати, на яку рішення про його призначення набирає законної сили (рішення у справі «Скордіно проти Італії» N 36813/97, п. 198).

Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ право заявника на відшкодування моральної шкоди у випадку надмірно тривалого невиконання остаточного рішення презюмується.

Згідно із статтями 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен призводити до її безпідставного збагачення.

З огляду на обставини справи, розмір вини відповідача, Департаменту соціальної політики Чернігівської міської ради, характер та тривалість моральних переживань, виходячи із засад розумності, співмірності та справедливості, суд дійшов висновку про задоволення позову та стягнення з відповідача Департаменту соціальної політики Чернігівської міської ради на користь позивача 6837, 50 гривень на відшкодування завданої матеріальної шкоди та 5000, 00 гривень на відшкодування завданої моральної шкоди.

Позивач на підставі п.8 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору.

Керуючись статтями 2,5,10-13,18,141,258-259,263-265 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Стягнути з Департаменту соціальної політики Чернігівської міської ради на користь ОСОБА_1 завдану матеріальну шкоду в сумі 6837( шість тисяч вісімсот тридцять сім) грн. 50 гривень та моральну шкоду в сумі 5000 (п`ять тисяч) грн. 00 коп, а всього 11 837 ( одинадцять тисяч вісімсот тридцять сім) грн. 50 коп.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ).

Відповідач - Департамент соціальної політики ЧМР ( ідентифікаційний номер юридичної особи: 43649464, місцезнаходження :14017,м. Чернігів, вул. І. Мазепи,19).

Головуючий - суддя Ю. К. Овсієнко