Номер провадження: 22-ц/813/4872/23
Головуючий у першій інстанції Середа І. В.
Доповідач Приходько Л. А.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.03.2023 м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Приходько Л. А.

суддів: Бездрабко В.О.

Кутурланової О.В.

секретар Виходець А.В.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_3 ,

третя особа - Суворовська районна адміністрація Одеської міської ради в особі органу опіки та піклування,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Тищенка Станіслава Юрійовича подану в інтересах ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 19 жовтня 2022 року у складі головуючого судді Середи І.В., повний текст рішення складено 24 жовтня 2022 року,

встановив:

В листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Суворовського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_2 та неповнолітнього ОСОБА_3 , законним представником якого є ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет позову: Суворовська районна адміністрація Одеської міської ради в особі органу опіки та піклування, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказував на те, що він є власником квартири АДРЕСА_1 . В квартирі зареєстровані відповідачі: ОСОБА_2 та малолітня дитина, син позивача, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , які з червня 2019 року не проживають в даній квартирі. Вони постійно проживають у м. Донецьку, незважаючи на те, що дозвіл на виїзд дитини був наданий до 15 червня 2020 року. Факт непроживання відповідачів в квартирі підтверджується актом про непроживання відповідачів, складеним сусідами. На теперішній час в квартирі проживають наймач - сім`я ОСОБА_4 .

Посилаючись на те, що відповідачі у спірній квартирі не проживають більше ніж один рік просив визнати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 19 жовтня 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано ОСОБА_2 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 .

У задоволені решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідачка разом із малолітнім сином не проживають у спірній квартирі з червня 2019 року. Встановивши, що ОСОБА_2 не доведено поважність причин її непроживання у квартирі, що належить позивачу на праві власності понад один рік, суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання її такою що втратила право користування житловим приміщенням. Відмовляючи у задоволені позовних вимог в частині визнання таким, що втратив право користування ОСОБА_3 суд вказав на те, що син сторін, ОСОБА_3 , який проживає разом з матір`ю, ОСОБА_2 у м. Донецьку, в силу свого віку та виходячи із норми статті 29 ЦК України, не втратив свого права користування квартирою.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 , адвокат Тищенко С.Ю., посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просив рішення суду в частині відмови у визнанні ОСОБА_3 таким, що втратив право користування спірною квартирою, змінити, ухваливши нове рішення яким позовні вимоги в цій частині задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що через реєстрацію ОСОБА_3 у належній йому квартирі він не може розпорядитися своєю власністю, продати квартиру. З метою гарантій прав дитини, ОСОБА_3 , він зобов`язується в подальшому прописати дитину в іншій квартирі, що належить позивачу на праві власності за адресою АДРЕСА_2 . Зміна реєстрації місця проживання дитини без згоди матері не вплине на права дитини, яка не проживає в Україні, школу, поліклініку за своїм місцем проживання не відвідує.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 , адвокат П`яних О.М., просила відмовити у задоволені апеляційної скарги, вказавши, що відповідачка разом з малолітнім сином не мала можливості проживати у спірній квартирі внаслідок неможливості їх повернення з тимчасово окупованої території у зв`язку із введенням карантину на всій території України, а з лютого 2022 року введення воєнного стану. Також вказує на те, що позивач намагається залишити малолітню дитину без постійного місця проживання, проте з огляду на правові висновки Верховного Суду у справі 759/19394/15-ц дитина до 10 років не може самостійно обирати місце проживання, тому факт її непроживання в спірній квартирі обумовлений поважними причинами і не є підставою для позбавлення дитини права користування належним батьку житлом.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 , адвокат Тищенко С.Ю. апеляційну скаргу підтримав за обставинами викладеними в апеляційній скарзі, просив апеляційну скаргу задовольнити рішення суду першої інстанції в частині відмови у визнанні ОСОБА_3 таким, що втратив право користування спірною квартирою, скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення, яким визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 .

ОСОБА_2 та її представник адвокат П`яних О.М. будучи належним чином повідомленими про дату час та місце розгляду справи в судове засідання не з`явились. Від представника ОСОБА_2 адвоката П`яних О.М. надійшла заява про розгляд справи без її участі за наявними в матеріалах справи документами. Одночасно просила у задоволені апеляційної скарги відмовити.

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Отже, зі змісту вказаної норми права вбачається, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. З врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі № 348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

З огляду на вказане та враховуючи передбачені процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, обізнаність учасників справи про дату, час та місце розгляду справи, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, подану представником відповідача заяву про розгляд справу у її відсутність за наявними в матеріалах справи документами, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності відповідача та її представника належним чином повідомлених про розгляд справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах визначених цивільним процесуальним законодавством, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції у повній мірі відповідає вказаним вимогам закону.

Згідно статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Рішення суду оскаржується лише в частині відмови у задоволені позовних вимог про визнання малолітнього ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог в цій частині суд першої інстанції виходив з того, що незважаючи на проживання разом з матір`ю у м. Донецьку малолітній син сторін, ОСОБА_3 , в силу свого віку та виходячи із норми статті 29 ЦК України, не втратив права користування квартирою.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони зроблені відповідно до норм матеріального права та фактичних обставин справи, встановлених судом на підставі повно та всебічно досліджених доказів.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 15 жовтня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А. реєстровий номер 7379.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 14 січня 2016 року перебували у шлюбі, зареєстрованим Суворовським районним у м. Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану головного територіального управління юстиції Одеській області, актовий запис №30.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідачі, ОСОБА_2 та малолітній ОСОБА_3 , як члени сім`ї власника квартири (дружина та син) вселилися та проживали у квартирі АДРЕСА_1 . Їх місце проживання було зареєстровано за вказаною адресою 30 жовтня 2018 року, згідно відомостей №Б1-279084-ф/л від 25 жовтня 2021 року наданими департаментом надання адміністративних послуг Одеської міської ради.

Заочним рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 15 червня 2020 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.

05 червня 2019 року ОСОБА_1 надав нотаріально посвідчену згоду на тимчасовий в`їзд/виїзд на тимчасово окуповану територію Донецької та Луганської областей (зону проведення ООС) неповнолітнього сина, ОСОБА_3 , на окуповану територію Донецької та Луганської областей у період з 15 червня 2019 року до 15 червня 2020 року у супроводі матері ОСОБА_2 .

Згідно даних Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 19 жовтня 2021 року ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 перетнув лінію розмежування в межах Донецької та Луганської областями (виїхав) 21 червня 2019 року на пункті пропуску Новортоїцьке (Бугас).

Відомості щодо повернення ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 на підконтрольну Україні територію в матеріалах справи відсутні.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 9 ЖК УРСР встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством.

Відповідно до статті 405 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно з частинами першою, четвертою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає (частина друга статті 3 Сімейного кодексу України).

Відповідно до частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Оскільки малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її не проживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення дитини права користування цим житлом.

Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції ООН про права дитини).

Не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці, з одним із батьків, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Не впливає на поважність причин непроживання дитини і наявність у того з батьків з ким вона фактично проживає права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини.

Зазначені висновки узгоджуються з висновками суду касаційної інстанції, викладеними у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 711/4431/17, від 10 квітня 2019 року у справі № 466/7546/16-ц, від 27 червня 2019 року у справі № 337/1760/17, від 27 листопада 2019 року у справі № 368/750/16-ц (провадження № 61-31705св18), від 25 серпня 2020 року у справі № 206/3425/18 (провадження № 61-9122св19), від 16 грудня 2020 року у справі № 206/4028/18 (провадження № 61-1635св20).

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення по суті спору в оскаржуваній частині, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги про те, що з червня 2019 року малолітній ОСОБА_3 , разом з матір`ю ОСОБА_2 не проживають в належній позивачу квартирі, а тому він вважається таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, не заслуговують на увагу.

Через свій вік ОСОБА_6 не може самостійно обирати місце проживання, тому факт його непроживання у спірній квартирі обумовлений поважними причинами і не є підставою для позбавлення дитини права користування належним його батьку житлом.

Посилання в апеляційній скарзі на положення статті 391 ЦК України є необґрунтованими, оскільки під час розгляду справи судом не було встановлено наявності перешкод у користуванні позивачем своєю власністю та порушення його прав у зв`язку з реєстрацією місця проживання малолітнього сина у належній йому квартирі, що є визначальним для захисту права на підставі цієї норми права.

В іншій частині рішення в апеляційному порядку не оскаржено, а тому апеляційним судом не переглядалось.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження за результатами перегляду справи в апеляційним судом, не спростовують наведених висновків суду першої інстанції, отже не можуть бути підставами для скасування оскаржуваного судового рішення.

Враховуючи наведене колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині залишити без змін.

З огляду на те що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, витрати зі сплати судового збору згідно зі статтею 141 ЦПК України покладаються на скаржника.

Керуючись ст. 367, 375, 381-384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу адвоката Тищенка Станіслава Юрійовича подану в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 19 жовтня 2022 року в оскаржуваній частині залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складений 05 квітня 2023 року.

Головуючий Л.А. Приходько

Судді: В.О. Бездрабко

О.В. Кутурланова