Провадження № 2/756/652/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 березня 2023 року місто Київ

Оболонський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Ткач М.М.,

за участі секретаря судового засідання - Тагієва Р.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Соколов Олександр Євгенович, Служба у справах дітей Оболонського району м.Києві державної адміністрації, ОСОБА_3 , в інтересах якого діє законний представник ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , про визнання недійсним договору дарування частини квартири,

УСТАНОВИВ:

Позивач АТ «Державний ощадний банк України» звернувся до Оболонського районного суду міста Києва з позовом до відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування частини квартири. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 07 жовтня 2011 року між АТ «Державний ощадний банк України» та приватним підприємством «Спецзовнішкомплект» (далі - ПП «Спецзовнішкомплект»), співзасновником якого була ОСОБА_2 , укладено договір кредитної лінії № 5, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у вигляді мультивалютної відновлювальної кредитної лінії з максимальним лімітом кредитування у розмірі 37 500 000 грн. 07 жовтня 2011 року на забезпечення виконання зобов`язань за вказаним договором кредитної лінії № 5 між АТ «Державний ощадний банк України», ПП «Спецзовнішкомплект» та ОСОБА_1 було укладено договір поруки, за умовами якого останній, як поручитель, зобов`язався солідарно з позичальником відповідати перед банком за виконання зобов`язання по вказаному договору кредитної лінії № 5. 03 вересня 2013 року ОСОБА_2 , перебуваючи у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 , надала нотаріально посвідчену заяву про свою згоду на укладення договору поруки ОСОБА_1 з АТ «Державний ощадний банк України» на забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором. 05 вересня 2013 року між АТ «Державний ощадний банк України» та ПП «Спецзовнішкомплект» було укладено договір кредитної лінії № 4, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у вигляді відновлювальної кредитної лінії з максимальним лімітом кредитування 22 000 000 грн. 05 вересня 2013 року на забезпечення виконання зобов`язань за вказаним договором кредитної лінії № 4 між АТ «Державний ощадний банк України», ПП «Спецзовнішкомплект» та ОСОБА_1 було укладено договір поруки № 1, за умовами якого останній, як поручитель, зобов`язався солідарно з позичальником відповідати перед банком за виконання зобов`язання по вказаному договору кредитної лінії № 5.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 12 серпня 2016 року у справі 756/217/15-ц позов АТ «Державний ощадний банк України» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Державний ощадний банк України» 91 917 821,84 грн. У задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 16 листопада 2016 року у справі 756/217/15-ц апеляційні скарги АТ «Державний ощадний банк України» задоволено, рішення Оболонського районного суду м. Києва від 12 серпня 2016 року у частині вирішення позовних вимог про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат скасовано. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Державний ощадний банк України» 9 626 230,50 грн - 3 % річних та інфляційні втрати. У решті рішення суду залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 липня 2017 року у справі № 756/217/15-ц касаційну скаргу представника ОСОБА_1 задоволено, рішення Оболонського районного суду м. Києва від 12 серпня 2016 року та рішення апеляційного суду м. Києва від 16 листопада 2016 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції (провадження № 6-32606 св 16).

Постановою Верховного Суду України від 13 вересня 2017 року у справі № 756/217/15-ц заяву АТ «Державний ощадний банк України» задоволено, ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 липня 2017 року скасовано, рішення апеляційного суду м. Києва від 16 листопада 2016 року залишено у силі (провадження № 6-1539 цc 17).

30 березня 2016 року ОСОБА_1 на підставі нотаріально посвідченого договору дарування частини квартири подарував ОСОБА_2 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 . Право власності на 1/2 частку вказаної квартири зареєстровано за ОСОБА_2 , що підтверджується записом про державну реєстрацію права власності від 30 березня 2016 року № 17:07:04, внесеним приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Соколовим О. Є. на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 30 березня 2016 року індексний № 29022935. Позивач вважав, що договір дарування вчинено відповідачами без реального наміру створення його сторонами правових наслідків, оскільки укладений з метою уникнення виконання ОСОБА_1 за рахунок предмету цього договору судового рішення у справі № 756/217/15-ц про стягнення з нього кредитної заборгованості. З урахуванням викладеного АТ «Державний ощадний банк України» просить суд визнати недійсним договір дарування частини квартири від 30 березня 2016 року та скасувати запис про державну реєстрацію права власності від 30 березня 2016 року № 17:07:04 на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 30 березня 2016 року індексний № 29022935.

Протокольною ухвалою суду від 07.05.2018 залучено до участі в справі Службу у справах дітей Оболонського району м.Києві державної адміністрації, неповнолітнього ОСОБА_3 , в інтересах якого діє законний представник ОСОБА_2 .

Протокольною ухвалою суду від 06.02.2019 відкладено розгляд справи для залучення третьої особи; до 08.02.2019 о 09:00 год. для представника позивача для усунення недоліків позовної заяви, а саме кількісного складу.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 17.02.2021, позовні вимоги Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Соколов Олександр Євгенович про визнання недійсним договору дарування частини квартири - задоволені. Визнано недійсним договір дарування частини квартири від 30.03.2016 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Соколовим Олександром Євгеновичем, зареєстрований в реєстрі за № 368. Скасовано запис про державну реєстрацію права власності від 30.03.2016 року за № 17:07:04, внесений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Соколовим Олександром Євгеновичем на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за індексним № 29022935 від 30.03.2016 року за № 17:14:01. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» судовий збір у розмірі 1600 (одна тисяча шістсот) гривень. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» судовий збір у розмірі 1 600 (одна тисяча шістсот) гривень.

Постановою Київського апеляційного суду від 28.07.2021 апеляційні скарги ОСОБА_1 , подану від його імені та в його інтересах адвокатом Поповим Романом Олеговичем, який діє на підставі договору, та ОСОБА_2 , подану від її імені та в її інтересах адвокатом Квашук Оксаною Миколаївною, яка діє на підставі договору,- залишено без задоволення; рішення Оболонського районного суду міста Києва по справі за позовом Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Соколов Олександр Євгенович про визнання недійсним договору дарування частини квартири - залишено без змін.

Постановою Верховного суду від 17.11.2021, касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_5 задоволено частково. Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 17 лютого 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 28 липня 2021 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.12.2021 визначено головуючого суддю - Дибу О.В.

02.12.2021 головуючим у даній справі - суддею Дибою О.В. заявлено собі самовідвід з тих підстав, цивільна справа за позовом Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Соколов Олександр Євгенович про визнання договору дарування квартири недійсним та скасування запису про державну реєстрацію права власності, перебувала у провадженні судді Оболонського районного суду м.Києва Майбоженко А.М., з якою він перебуває у зареєстрованому шлюбі. Вказані обставини можуть викликати сумніви у осіб, які беруть участь у справі, щодо об`єктивності та неупередженості судді.

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 02.12.2021, заяву головуючого судді Диби О.В. про самовідвід задоволено, відведено суддю Дибу Олексія Васильовича від розгляду цивільної справи за позовом Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Соколов Олександр Євгенович про визнання договору дарування квартири недійсним та скасування запису про державну реєстрацію права власності; справу передано до відділу організаційного забезпечення розгляду цивільних та адміністративних справ Оболонського районного суду м. Києва для визначення складу суду для проведення повторного автоматизованого розподілу відповідно до норм чинного законодавства.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.12.2021 вищезазначену цивільну справу розподілено судді Ткач М.М.

Ухвалою суду від 06.12.2021 цивільну справу за позовною заявою Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Соколов Олександр Євгенович про визнання недійсним договору дарування частини квартири прийнято до провадження, призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження.

17.01.2022 на адресу суду від представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Квашук О.М. надійшов відзив на позовну заяву, в якому проти позову заперечує та просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Обґрунтовуючи це, серед іншого тим, що спільне сімейне життя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не склалось і в березні 2016 року ОСОБА_2 було подано до суду позов про розірвання шлюбу, шлюб було розірвано 26.04.2016. Зважаючи на наявність двох спільних неповнолітніх дітей, які за згодою батьків після розлучення залишались проживати з матір`ю, в квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , яка була єдиним спільно нажитим майном подружжя, сторони дійшли згоди, про те, що з метою виконання обов`язку по утриманню неповнолітніх дітей, ОСОБА_1 свою частину дарує ОСОБА_2 , на що остання зобов`язується не стягувати з чоловіка аліменти на утримання дітей. Тобто прийняття даного рішення було свідомим і вільним волевиявленням батьків, які досягли даної домовленості з метою забезпечення добробуту своїх дітей. Після укладення договору, шлюб між відповідачами було розірвано 26.04.2016. спірна частина квартири була зареєстрована за ОСОБА_2 .Остання, в свою чергу, ніколи не зверталась до суду з питання стягнення з ОСОБА_1 аліментів на утримання дітей, а ОСОБА_1 не сплачував їх в добровільному порядку, що підтверджується і нотаріально посвідченою заявою ОСОБА_2 від 02.09.2020, копія якої міститься в матеріалах справи. Зважаючи на підстави, що передували укладенню договору, представник відповідача вважає, що банком не доведено наявності умислу відповідачів на укладення договору саме з метою уникнення виконання в майбутньому за рахунок предмету договору судового рішення у справі №756/217/15-ц про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 , що виключає надання спірному договору статусу фіктивного в розумінні ст.234 ЦК України. В будь-якому випадку, не доведено наявності такого умислу у ОСОБА_2 при укладенні договору, що виключає кваліфікацію останнього як фіктивного. Банком не надано жодного належного доказу, який би переконливо доводив, що договір не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, і ці наслідки не настали.Окрім того, матеріали справи не містять, як того вимагає закон для кваліфікації договору як фіктивного, доказів умислу обох сторін, тобто відповідачів, на вчинення фіктивного правочину. Всі доводи банку побудовані лише та виключно на припущеннях та домислах. Оспорюваний банком договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріальтного округу Соколовим О.Є. з дотриманням вимог чинного законодавства, зокрема відсутність обмежень та обтяжень щодо предмету договору підтверджується інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 30.03.2016, про що вказано в п.4 договору.

Укладанню Договору передувало ряд дій, а саме 16.03.2016 укладено Договір про поділ майна, придбаного як спільна власність подружжя, відповідно до якого квартиру було поділено на дві рівні частини, 1/2 частини квартири стала приватною власністю ОСОБА_2 , а інша 1/2 частина квартири стала приватною власністю ОСОБА_1 , тобто до 16.03.2016 квартира була власністю ОСОБА_2 , і лише з метою реалізації відповідачами вищевказаних домовленостей, у зв`язку з розірванням між ними шлюбу, за обопільною згодою останніх, 1/2 частини квартири стала власністю ОСОБА_1 . Перед укладенням договору було отримано розпорядження Оболонської районної у місті Києві державної адміністрації за № 172, відносно того, що права дітей внаслідок укладання Договору не змінюються, зазначене є ще одним підтвердженням наміру відповідачів укласти саме договір дарування частини квартири та дотримання вимог законодавства щодо захисту прав дітей перед укладенням договору. 28.03.2016 укладено угоду, відповідно до якої ОСОБА_1 зобов`язався подарувати ОСОБА_2 свою частину квартири, в якій проживають діти, а ОСОБА_2 взяла на себе зобов`язання не стягувати з останнього аліменти на утримання двох неповнолітніх дітей. Тобто, відповідачами вчинено три конкретних дії, результатами яких є три окремих документи (один з яких розпорядження місцевого органу державної виконавчої влади), які були виконані відповідачами і лише після цього було укладено спірний Договір. Представник відповідача також звертає увагу на те, що факт реєстрації та проживання в квартирі обох синів відповідачів, та зокрема малолітньої дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2, підтверджується матеріалами справи і не заперечується Банком. Квартира є єдиним житлом ОСОБА_2 , з якою проживають діти. Жоден з перерахованих фактів не були в будь-який законний спосіб спростовані банком. Питання засновництва ОСОБА_2 в ПП«Спецзонішкомплект» не має жодного відношення до предмету спору та підстав позову банку. На момент перебування ОСОБА_2 в якості засновника ПП«Спецзонішкомплект», підприємство не мало заборгованості перед банком (а.с.1-10 том 5).

21.01.2022 представником позивача АТ «Ощадбанк» Колісником О.В. подано до суду письмові пояснення у справі, які він просив врахувати при розгляді справи та зазначив, серед іншого, що відповідач ОСОБА_1 має непогашену заборгованості, стягнуту з нього на користь АТ «Ощадбанк» рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій. Щодо умислу на укладання договору дарування без наміру створення правових наслідків, позивач зазначив, що боржник, який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь своєї дружини після пред`явлення до нього позову банку про стягнення заборгованості, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір дарування, який порушує інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. В аспекті порушеного права та доказів, які містяться в матеріалах справи слідує, що: ОСОБА_1 в момент дарування квартири знав про судову справу № 756/217/15-ц за позовом банка до нього про стягнення заборгованості (ухвала про відкриття провадження від 22.01.2015, договір дарування укладено 30.03.2016); укладення безоплатного договору дарування; безоплатне відчуження майна своїй дружині (в момент укладення договору вони ще перебували у шлюбі, шлюб розірвано 26.04.2016); непогашення заборгованості ОСОБА_1 перед банком; ОСОБА_1 після укладення договір дарування продовжував проживати у подарованій ним квартирі. Цілком очевидною є мета вчинення такого правочину - приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів. Відповідно до п.2 Угоди зазначено, що ОСОБА_2 зобов`язується, після виконання ОСОБА_1 обов`язку передбаченого в п.1 даної Угоди, не стягувати з ОСОБА_1 аліментів на утримання двох неповнолітніх дітей. Таким чином на думку відповідачів, метою укладення угоди були припинення права на аліменти для дитини, у зв`язку з передачею ОСОБА_1 права власності на нерухоме майно (1/2 частини квартири за адресою: АДРЕСА_2 ) своїй дружині ОСОБА_2 , з якою залишаються двоє дітей. Однак, зазначає представник позивача, що укладений договір дарування за своєю природою та з урахуванням Сімейного кодексу України, не звільняє ОСОБА_1 від обов`язків сплачувати аліменти на дітей. Також оспорюваний договір дарування не містить посилань, що метою укладення такого договору є обов`язок ОСОБА_1 подарувати 1/2 частину вищевказаної квартири ОСОБА_2 , а остання, в свою чергу, зобов`язувалась не стягувати з ОСОБА_1 аліментів на утримання неповнолітніх дітей. Право власності на 1/2 частину квартири переходило безпосередньо до ОСОБА_2 та жодним чином не стосувалось їх дітей, представник зазначає, що укладений договір дарування за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не був спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків. Крім того, викладені банком зазначені вище докази (з посиланням на судову практику) доводять той факт, що оспорюваний правочин підпадає під ознаки фраудаторного правочину (правочину, що вчинений боржником на шкоду кредитору), а метою такого правочину було не укладення оспорюваного договору дарування задля виконання ним своїх батьківських обов`язків щодо забезпечення неповнолітніх дітей, а приховати це майно від наступного звернення стягнення на майно в рахунок погашення боргу за невиконаним зобов`язанням. Водночас, предметом розгляду даної справи є визнання недійсним договору дарування частини квартири. Питання щодо користування дітьми оспорюваної квартири та /або обмеження у праві та інтересів дітей при визнанні даного правочину, продажу оспорюваною квартирою в якій проживають діти, чи виселення дітей, тощо при визнанні недійсним оспорюваного договору дарування, банком в судовому процесі не ставиться. У випадку визнанні недійсним судом договору дарування 1/2 частини квартири, 1/2 частини квартири перейде у первинний стан за договором поділу, а діти у силу підпункту 8.4 п.8 договору поділу проживатимуть і надалі у квартирі за номером АДРЕСА_3 (а.с.20-91 том 5).

25.01.2022 на адресу суду від представника ОСОБА_1 - ОСОБА_7 надійшов відзив на позовну заяву, в якому проти позову заперечув та просив відмовити у його задоволенні, з підстав викладених у ньому (а.с.92-108 том 5).

07.02.2022 надійшли заперечення представника ОСОБА_2 - ОСОБА_8 на письмові пояснення банку (а.с.115-117 том 5).

11.07.2022 до суду від Служби у справах дітей Оболонського району м.Києві державної адміністраціі надійшла заява, у якій серед іншого зазначається, що служба позовну заяву не підтримує.

11.07.2022 на адресу суду від представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_7 надішли письмові пояснення, в яких просить відмовити у задоволенні позову, серед іншого, зазначаючи, що 06 вересня 1996 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено шлюб, зареєстрований Кіровським райвідділом реєстрації актів громадянського стану м. Кіровограда, актовий запис № 636. Від шлюбу у сторін є двоє дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 16 березня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір про поділ майна, придбаного як спільна сумісна власність подружжя. Даний договір було укладено у зв`язку з поданням позовної заяви про розірвання шлюбу і між подружжям було досягнуто домовленості щодо поділу майна в позасудовому порядку. Відповідно до положень ч. 1 ст. 64 СК України, дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, щодо майна, що є їх особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. 18 березня 2016 року Оболонським районним судом міста Києва відкрито провадження по справі №756/2995/16 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу. 30 березня 2016 року між ОСОБА_1 ( Дарувальник ) та ОСОБА_2 (Обдарована) укладено договір дарування частини квартири, який було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Соколовим О.Є. та зареєстровано в реєстрі за 368. Пунктом 1 Договору дарування передбачено, що Дарувальник передає безоплатно у власність Обдаровуваної, а остання приймає 1/2 (одну другу) частини квартири за номером АДРЕСА_3 . Реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 00. 26.04.2016 рішенням Оболонського районного суду міста Києва шлюб ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано. 16 січня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_10 укладено договір оренди будинку за адресою: АДРЕСА_4 . Щодо змісту та форми правовідносин між ОСОБА_1 та позивачем. 17.10.2011 між ПАТ "Державний Ощадний банк України" та ПП «Спецзовнішкомплект" (Позичальник) укладено договір кредитної лінії № 5. 07.10.2011 між ПАТ "Державний Ощадний банк України" та ОСОБА_1 (Поручитель), ПП "Спецзовнішкомплект" (Позичальник) укладено договір поруки № 1, за умовами якого ОСОБА_1 зобов`язався перед Кредитором відповідати солідарно в повному обсязі за своєчасне та повне виконання Позичальником зобов`язань за Кредитним договором (кредитної лінії № 5 від 07.10.2011), а також додатковими угодами до нього, що укладені та можуть бути укладені в майбутньому. Таким чином, питання, існування, законності та остаточного розміру заборгованості ОСОБА_1 перед Банком станом на день подання заперечень не вирішено. Також зазначається, що одним із найголовніших та найважливіших обов`язків батьків, що випливає не тільки з усталених моральних принципів нашого суспільства, а й чинного законодавства, є моральне виховання та матеріальне утримання дитини. Це, зокрема, виявляється в забезпеченні неповнолітньої дитини мінімально необхідними благами, що потрібні для її життя та виховання. Діти рівні у своїх правах незалежно від походження, а також від того, народжені вони у шлюбі чи поза ним. Отже, батьки зобов`язані утримувати своїх неповнолітніх дітей і непрацездатних повнолітніх дітей, які потребують матеріальної допомоги, незалежно від того чи перебувають вони у шлюбі чи ні, чи визнаний шлюб недійсним, чи позбавлені вони батьківських прав, чи дитина від них відібрана тимчасово без позбавлення батьківських прав. Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними, або за рішенням суду. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій (або) натуральній формі, виходячи із інтересів дитини. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Оскільки після розірвання шлюбу, спільні діти залишилися проживати разом з матір`ю, у ОСОБА_1 виник обов`язок утримувати дітей шляхом сплати аліментів та додаткових витрат для забезпечення належного рівня життя та розвитку дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_3 до досягнення ними повноліття. Зважаючи на відсутність необхідних коштів у ОСОБА_1 між подружжям було досягнуто згоди про здійснення дарування ОСОБА_1 1/2 частини квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 в рахунок майбутніх аліментів, а отже виключно в інтересах дітей. Дружина та чоловік, як і будь-які інші фізичні особи, можуть укладати договори, передбачені законодавством, але відповідають загальним засадам цивільного законодавства (ч. 1 ст. 6 ЦК України, ст. 7 СК України). Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. N 475/97-ВР, зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.), передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності, інакше як в інтересах суспільстві на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користування міайном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Твердження Банку, що Договір дарування укладався з метою уникнення виконання рішення суду про стягнення заборгованості по кредитним договорам є виключно припущеннями Позивача, оскільки Договір дарування було укладено 30.03.2016, а рішення Оболонського районного суду м. Києва прийнято 12.08.2016. Ні Позивач, ні Відповідач не могли знати про результат розгляду справи до оголошення рішення Оболонським районним судом міста Києва. Крім того, ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05.07.2017 у справі № 756/217/15-ц касаційну скаргу ОСОБА_1 було задоволено повністю та скасовано рішення Оболонського районного суду м. Києва від 12 серпня 2016 року та рішення апеляційного суду м. Києва від 16 листопада 2016 року, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Постановою Верховного Суду України від 13.09.2017 скасовано ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від від 05.07.2017 у справі № 756/217/15-ц та залишено в силі рішення Оболонського районного суду м. Києва від 12 серпня 2016 року та рішення апеляційного суду м. Києва від 16 листопада 2016 року. Тобто, остаточне рішення у справі було прийнято лише 13.09.2017. В свою чергу, жодний закон України не містить заборони на розпорядженню майном в зв`язку з тим, що в суді розглядається справа про стягнення заборгованості. Крім того, Позивач міг звернутися до суду із заявою про забезпечення позову, однак не скористався такою можливістю. Отже, враховуючи ту обставину, що на момент укладення Договору дарування (30.03.2016) щодо майна, яке дарувалося не існувало жодних обтяжень чи заборон, а також рішення суду про стягнення заборгованості не набрало законної сили та взагалі не існувало в природі, можна дійти висновку, що договір дарування був спрямований на реальне настання правових наслідків, зумовлених ним, воля обох сторін договору відповідала зовнішньому її прояву, тобто, сторони, укладаючи договір знали про наслідки його укладення та бажали настання таких наслідків, дарування здійснювалося виключно в інтересах дітей, а тому відсутні правові підстави для визнання договору недійсним (а.с.176-181 том 5).

Протокольною ухвалою суду від 15.07.2022 закрито підготовче провадження по справі, справу призначено до судового розгляду.

23.09.2022 від представника позивача надійшло клопотання про долучення в якості доказу постанову Київського Апеляційного суду від 09.08.2022, відповідно до якої ухвалу Оболонського районного суду міста Києва від 27.05.2022 скасовано, а справу за заявою головного державного виконавця рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Кузьменка О.С. про роз`яснення ухвали Оболонського районного суду міста Києва від 09.11.2020 направлено для продовження розгляду (а.с.201-205 том 5).

07.03.2023 від представника позивача надійшло клопотання про залучення в якості доказу постанову Київського Апеляційного суду від 28.02.2023, відповідно до якої рішення Оболонського районного суду міста Києва від 04.10.2022 року та ухвалу Оболонського районного суду міста Києва від 09.11.2020 скасовано та ухвалено нове судове рішення. У задоволенні заяви відповідача ОСОБА_1 про перегляд рішення Оболонського районного суду міста Києва від 12.08.2016 року за нововиявленими обставинами відмовлено. Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 12.08.2016 залишено в силі.

Учасники судового провадження у засідання суду не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись.

Дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, надані письмові докази, відповідно до вимог закону, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності суд дійшов наступного висновку.

Судом встановлено, що 07 жовтня 2011 року між АТ «Державний ощадний банк України» та ПП «Спецзовнішкомплект», співзасновником якого була ОСОБА_2 , укладено договір кредитної лінії № 5, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у вигляді мультивалютної відновлювальної кредитної лінії з максимальним лімітом кредитування у розмірі 37 500 000 грн.

07 жовтня 2011 року на забезпечення виконання зобов`язань за вказаним договором кредитної лінії № 5 між АТ «Державний ощадний банк України», ПП «Спецзовнішкомплект» та ОСОБА_1 було укладено договір поруки № 1, за умовами якого останній, як поручитель, зобов`язався солідарно з позичальником відповідати перед банком за виконання зобов`язання по вказаному договору кредитної лінії № 5.

03 вересня 2013 року ОСОБА_2 , перебуваючи у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 , надала нотаріально посвідчену заяву про свою згоду на укладення договору поруки ОСОБА_1 з АТ «Державний ощадний банк України» у забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором.

05 вересня 2013 року між АТ «Державний ощадний банк України» та ПП «Спецзовнішкомплект» було укладено договір кредитної лінії № 4, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у вигляді відновлювальної кредитної лінії з максимальним лімітом кредитування 22 000 000 грн.

05 вересня 2013 року на забезпечення виконання зобов`язань за вказаним договором кредитної лінії № 4 АТ «Державний ощадний банк України», ПП «Спецзовнішкомплект» та ОСОБА_1 було укладено договір поруки № 1, за умовами якого останній, як поручитель, зобов`язався солідарно з позичальником відповідати перед банком за виконання зобов`язання по вказаному договору кредитної лінії № 5.

30 березня 2016 роу між ОСОБА_1 (дарувальник) та ОСОБА_2 (обдаровувана), було укладено договір дарування частини квартири, який було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Соколовим О.Є. та зареєстровано в реєстрі за № 368.

У силу п. 1 Договору дарування частини квартири, Дарувальник передає безоплатно у власність Обдаровуваної, а остання приймає 1/2 (одну другу) частину квартири за номером АДРЕСА_3 . Реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 00.

Відповідно до ч. 3 вищезазначеного договору, частина квартири, яка дарується, належить Дарувальнику на підставі договору про поділ майна, придбаного як спільна сумісна власність подружжя, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Соколовим О.Є. 16.03.2016 та зареєстровано в реєстрі за № 278. Право власності на 1/2 частину квартири за Дарувальником зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 16.03.2016, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за № 55266385 від 16.03.2016, виданою державним реєстратором приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Соколовим О.Є. Номер запису про право власності - 13718832.

Згідно зі п.4 вказаного договору, дані щодо власника та предмету договору, відсутність обмежень та обтяжень підтверджуються інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 30.03.2016.

Відповідно до п.7 зазначеного договору, дарувальник подає заяву, в якій повідомляє нотаріуса, Обдаровувану і усіх заінтересованих осіб, що:

- 1/2 (одна друга) частина квартири, яка с предметом цього договору, є його особистою приватною власністю відповідно до умов договору про поділ майна, придбаного як спільна сумісна власність подружжя посвідченого Соколовим О.Є., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, 16.03.2016 року за реєстровим № 278, і тому він має усі права власника щодо вільного одноосібного розпорядження нею;

- на момент укладення цього договору відсутні претензії третіх осіб на вказану частину квартири, вона нікому іншому не відчужена, не є внеском до статутного капіталу товариств, юридична адреса не використовується, в оренду не передана, не заставлена, в податковій заставі, під забороною, спорі і під арештом не перебуває;

- в квартирі, частина якої відчужується, окрім Дарувальника та Обдаровуваної проживають та перебувають на реєстраційному обліку в квартирі спільні діти сторін - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , права яких внаслідок цього договору не змінюються згідно з розпорядженням Оболонської районної у місті Києві державної адміністрації від 30 березня 2016 року за № 172. Відсутні інші діти, які б мали на будь-якій підставі право користування квартирою; цей договір не порушує прав третіх осіб.

Так, рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 12 серпня 2016 року у справі № 756/217/15-ц позов АТ «Державний ощадний банк України» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Державний ощадний банк України» 91 917 821,84 грн. У задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 16 листопада 2016 року у справі № 756/217/15-ц апеляційну скаргу АТ «Державний ощадний банк України» задоволено, апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_11 відхилено. Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 12 серпня 2016 року у частині вирішення позовних вимог про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат скасовано. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Державний ощадний банк України» 9 626 230,50 грн - 3 % річних та інфляційні втрати. У решті рішення залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 липня 2017 року у справі № 756/217/15-ц касаційну скаргу представника ОСОБА_1 задоволено, рішення Оболонського районного суду м. Києва від 12 серпня 2016 року та рішення апеляційного суду м. Києва від 16 листопада 2016 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції (провадження № 6-32606 св 16).

Постановою Верховного Суду України від 13 вересня 2017 року у справі № 756/217/15-ц заяву АТ «Державний ощадний банк України» задоволено, ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 липня 2017 року скасовано, рішення апеляційного суду м. Києва від 16 листопада 2016 року залишено у силі (провадження № 6-1539 цc 17).

30 листопада 2017 року постановою державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа, виданого 13 жовтня 2017 року Оболонським районним судом м. Києва № 756/217/15-ц про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «Державний ощадний банк України» 101 544 052,34 грн.

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 09 листопада 2020 року у справі № 756/217/15-ц заяву ОСОБА_1 задоволено, рішення Оболонського районного суду м. Києва від 12 серпня 2016 року скасовано за нововиявленими обставинами та призначено справу у підготовче судове засідання.

Постановою Київського апеляційного суду від 28 лютого 2023 року у справі № 756/217/15-ц, рішення Оболонського районного суду міста Києва від 04 жовтня 2022 року та ухвалу Оболонського районного суду міста Києва від 09 листопада 2020 року - скасовано та ухвалено нове судове рішення. У задоволенні заяви відповідача ОСОБА_1 про перегляд рішення Оболонського районного суду міста Києва від 12 серпня 2016 року за нововиявленими обставинами відмовлено. Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 12 серпня 2016 року залишено в силі.

Звертаючись до суду з зазначеним позовом АТ «Ощадбанк» просить визнати недійсним договір дарування квартири, укладений 30.03.2016 року між відповідачами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посилаючись на положення ст. ст. 203, 215, 234 ЦК України, та зазначаючи як на підстави позову, що зазначений договір дарування спірної квартири вчинено фіктивно, з метою приховати 1/2 частину квартири від виконання у майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів з ОСОБА_1 .

Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України під правочином розуміються дії, спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність (частина перша статті 717 ЦК України).

Частиною першою статті 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно з частиною п`ятою статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У статті 204 ЦК України передбачено, що правочин вважається правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України, є підставою недійсності правочину.

Правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, що обумовлювалися цим правочином, є фіктивним. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами (стаття 234 ЦК України).

Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин формально і заздалегідь знаючи, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків, незалежно від того, в якій формі він вчинений, його нотаріального посвідчення та державної реєстрації.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не можна визнати фіктивним.

При фіктивному правочині у сторін такого правочину відсутній намір створити ті правові наслідки, які задекларовані у правочині. Тобто волевиявлення учасників правочину не відповідає їх дійсній волі. Ознаками фіктивності договору є: наявність зовнішньої форми правочину, що фіксує удавані наміри сторін; відсутність у сторін дійсного наміру створити наслідки, які зумовлювалися у цьому правочині. Тобто має місце лише імітація правочину, а у діях сторін, що імітують правочин, відсутня головна ознака правочину - спрямованість на встановлення, припинення або іншу видозміну цивільних правовідносин.

Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним (фіктивним), повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, діяли умисно, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача.

Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною першою та другої статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Слід зазначити, що матеріали справи не містять доказів вчинення фіктивного правочину, зокрема, на підтвердження умислу відповідачів на укладення спірного договору без наміру створення правових наслідків, які ними обумовлювалися. Доводи позивача є припущеннями, а відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Також необхідно зазначити, що укладенню договору дарування частини квартири, передувало ряд дій, а саме 16.03.2016 між відповідачами було укладено Договір про поділ майна, придбаного як спільна власність подружжя, який було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Соколовим О.Є. та зареєстровано в реєстрі за № 278.

У силу п. 3 Договору, подружжям під час шлюбу, як спільна сумісна власність, набута квартира за номером АДРЕСА_3 , яка оформлена на ім`я ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого Сніговою К.В., приватним нотаріусом Київського міського міського нотаріального округу, 22.03.2010 за реєстровим №580, право власності зареєстровано Комунальним підприємством «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна»25.03.2010 у реєстрову книгу №511-204 за реєстровим №45180. Право власності зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 11.03.2016 року, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за №55072683 від 14.03.2016, виданою державним реєстратором приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Соколовим О.Є. Номер запису про право власності -13676037. Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00.

Відповідно до п.5 вказаного договору, 1/2 частини квартири стала приватною власністю ОСОБА_2 , а інша 1/2 частина квартири стала приватною власністю ОСОБА_1 .

Згідно п.8. зазначеного договору, сторони у присутності нотаріуса підтвердили, що:

8.1. квартира, яка є предметом цього договору, на день укладання цього договору, нікому іншому не відчужена, не є внеском до статутного капіталу товариств, як юридична адреса не використовуються, в оренду не передана, не заставлена, в податковій заставі, під забороною, спорі і під арештом не перебуває;

8.2. у них відсутні обставини, які примусили їх укласти цей договір на невигідних стосовно себе умовах, зміст цього договору відповідає їх волі та намірам;

8.3. вони отримали від нотаріуса всі роз`яснення стосовно змісту та наслідків укладеного договору і ніяких зауважень, доповнень до цього договору не мають;

8.4. в квартирі, яка є предметом цього договору, окрім ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , проживають та перебувають на реєстраційному обліку в квартирі діти сторін - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , права яких внаслідок цього договору не змінюються; відсутні інші діти, які б мали на будь-якій підставі право користування квартирою; цей договір не порушує прав третіх осіб.

У подальшому, 28.03.2016 між відповідачами було укладено Угоду, згідно якої вони діють добровільно, відповідно до власного вільного волевиявлення, що відповідає їх внутрішній волі, перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, розуміючи значення своїх дій, попередньо ознайомлені з вимогами чинного законодавства щодо недійсності правочинів, у відповідності до положень ст.181 СК України.

Відповідно до п.1 Угоди, у зв`язку з розглядом в суді справи про розірвання шлюбу укладеного між відповідачами, недосягнення примирення, враховуючи, що діти залишаються разом з матір`ю, з метою виконання обов`язку по утриманню двох неповнолітніх дітей ОСОБА_1 зобов`язується подарували ОСОБА_2 свою 1/2 частини квартири за адресою: АДРЕСА_2 .

Згідно із п.2 Угоди, ОСОБА_2 зобов`язується, після виконання ОСОБА_1 обов`язку передбаченого в п.1 даної Угоди, не стягувати з ОСОБА_1 аліменти на утримання двох неповнолітніх дітей.

Лише після вчинення вказаних дій було укладено спірний правочин.

Як убачається з матеріалів справи, рішенням Оболонського районного суду м.Києва від 26.04.2016 розірвано шлюб, укладений 06 вересня 1996 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований Кіровським райвідділом реєстрації актів громадянського стану м. Кіровограда, актовий запис № 636.

Положеннями статей 317, 318, 319 ЦК України встановлено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Усі суб`єкти права власності є рівними перед законом. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Разом із тим, відповідно до приписів частини першої статті 64 Сімейного кодексу України, дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Системний аналіз вказаним норм матеріального права дозволяє дійти висновку про можливість укладення дружиною та чоловіком між собою будь-яких договорів, які не заборонені законом, щодо майна, яке їм належить.

При цьому, знаходження сторін правочину у зареєстрованому шлюбі між собою не може чинити жодних перепон в реалізації права власника розпорядитися своїм майном на власний розсуд та не може свідчити про його фіктивність. Одночасно, укладення вказаного правочину під час вирішення позову про розлучення свідчить про те, що він був спрямований на реальне настання правових наслідків, зумовлених ним, воля обох сторін договору відповідала зовнішньому її прояву, з метою виконання ОСОБА_1 своїх батьківських обов`язків щодо забезпечення неповнолітніх дітей. Стороною позивача не доведено протилежне.

До того ж, встановлено, що на момент укладення спірного договору, не існувало жодних обтяжень, арештів, інших заборон чи обмежень у використанні та розпорядженні вказаною квартирою.

Крім того, слід зазначити, що станом на 30.03.2016, тобто день укладання між відповідачами спірного правочину, судового рішення у справі № 756/217/15-ц за позовом АТ «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 , третя особа: ПП «Спецзовнішкомплект» про стягнення заборгованості не було ухвалено.

Більш того, ухвалою Оболонського районного суду м.Києва у справі № 756/217/15-ц було відкрито провадження у справі 22 січня 2015 року , а спірний договір було укладено більш ніж через рік після відкриття провадження у справі. Заходи забезпечення позову не вживалися.

Посилання банку на застосування при розгляді даної справи судової практики Верховного Суду у подібних правовідносинах, слід зазначити таке.

Так, частиною 4 ст. 263 ЦПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Однак, у наведеній банком судовій практиці Верховного Суду предметом розгляду були інші фактичні обставини, відтак, суд не враховує їх , оскільки правовідносини у судовій практиці на яку посилається позивач не є подібними, з спірними правовідносинами, що у даній справі.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

При цьому, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

На підставі викладеного, розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог та підстав позову, наданих сторонами доказів, та оцінивши наявні у справі докази на предмет їх належності, достовірності та достатності, аналізуючи встановлені у справі обставини, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити.

Згідно зі положень ст. 141 ЦПК України, судові витрати, у разі відмови у задоволенні позовних вимог, покладаються на позивача.

Керуючись статтями 2-5, 12-13, 76-81, 89, 259, 263-265, 354-355 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Соколов Олександр Євгенович, Служба у справах дітей Оболонського району м.Києві державної адміністрації, ОСОБА_3 , в інтересах якого діє законний представник ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , про визнання недійсним договору дарування частини квартири - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про сторін:

Позивач: Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України»(, місцезнаходження: м. Київ, вул. Госпітальна, 12-Г);

Відповідач: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , адреса проживання: АДРЕСА_4 );

Відповідач: ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , адреса проживання: АДРЕСА_2 );

Третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Соколов Олександр Євгенович ( адреса місцезнаходження: м.Київ, проспект Героїв Сталінграда, 6-Б, оф.3);

Третя особа: Служба у справах дітей Оболонського району м.Києві державної адміністрації (адреса місцезнаходження: м.Київ, вул.Маршала Тимошенка, 2-Д);

Третя особа: ОСОБА_3 , в інтересах якого діє законний представник ОСОБА_2 (адреса проживання: АДРЕСА_2 );

Третя особа: ОСОБА_4 (адреса проживання: АДРЕСА_2 ).

Дата складення повного рішення - 20.03.2023.

Суддя М.М. Ткач