ЖОВТНЕВИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
Справа № 201/526/22
Провадження № 2/201/939/2023
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2023 року місто Дніпро

Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Федоріщева С.С.,

за участю секретаря судового засідання Максимової О.В.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 ,

представника відповідача ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та поділ спільного майна, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_3 , про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, поділ спільного майна подружжя.

В обґрунтування своїх позовних вимог зазначає, що починаючи з січня 2007 року по серпень 2019 рік проживала однією сім`єю з відповідачем по справі, як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу. Вели спільний побут, придбавали майно, робили ремонти в квартирі, їздили відпочивати, разом відмічали свята та вели себе, як одна сім`я. Позивач зазначала, що вона з відповідачем бажали другу дитину, однак тривалий час не вдавалося, у зв`язку з чим позивач та відповідач здавали відповідні медичні обстеження, після чого позивачу вдалося завагітніти та у сторін народилася старша донька ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . З метою покращення умов проживання сторонами було придбано майно квартиру АДРЕСА_1 , яка зареєстрована на ім`я відповідача де вони продовжили проживати однією сім`єю разом з дітьми. В серпні місяці 2019 року стосунки між сторонами погіршилися, а тому відповідач змушена була з`їхати з зазначеної квартири разом з дітьми, в свою чергу відповідач залишився мешкати в квартирі самостійно.

Позивач зазначає, що між нею та відповідачем виникла спільна сумісна власність на квартиру АДРЕСА_1 , яка зареєстрована на ім`я відповідача. В добровільному порядку відповідач розподілити набуте спільне майно не має бажання, а тому змушена звернутися до суду, та просить:

- Встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу ОСОБА_1 разом з ОСОБА_3 в період з січня 2007 року по серпень 2019 рік.

- Визнати квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 80,7 кв.м., та житловою площею 57.5 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна : 101, об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

- Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101 в порядку поділу майна набуте за час спільного проживання.

- Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_2 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 судові витрати, які складаються з судового збору у розмірі 11 804,00 грн.

В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі, надали пояснення аналогічні викладених в позовній заяві та наполягали на задоволення позовних вимог.

Відповідач в судовому засіданні надав свої пояснення та зазначив, що позовні вимоги не визнає в повному обсязі та в їх задоволенні просить відмовити посилаючись на те, що він з позивачем однією сім`єю, як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу не мешкав, створювати нову сім`ю не бажав, а тільки інколи проживали за однією адресою в окремих кімнатах. Такі обставини обґрунтував тим, що у позивача не було власного житла та власного доходу, а він взяв на себе забезпечення позивача та спільних дітей, а тому дозволив мешкати їм у себе та саме з цією метою дав згоду на тимчасову реєстрацію в спірній квартирі. Однак зазначив, що близькі відносини були, однак вони не носили характер та властивості однієї сім`ї, а були короткостроковими, у зв`язку з чим і з`явилася друга дитина. Щодо фото-відео матеріалів, які надані позивачем, відповідач зазначив, що вони зроблені коли сторони були присутні на спільних святах та коли відповідач бачився з дітьми. Щодо фото про відпуску відповідач зазначив, що їздили вони з позивачем разом з дітьми і це була відпустка не позивача та відповідача, а безпосередньо для дітей де він проводив з ними час, а тому наданні фото не свідчать про мешкання сторін, як однією сім`єю. Також щодо спірного майна пояснив, що він за власні особисті кошти, які були отримання шляхом заробітку від підприємницької діяльності, придбав у особисту власність дві квартири; спірну квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , яку зареєстрував на власне ім`я та квартиру за адресою: АДРЕСА_3 , яка зареєстрована на ім`я позивача. Після чого, був здійснений ремонт в цих квартирах в результаті чого вони фізично об`єднанні в одну квартиру, позивач жодних грошових коштів на придбання квартир не надавала та не мала, у зв`язку з чим вважає що спірна квартира не підлягає визнанню спільною сумісною власністю та її поділу.

Представник відповідача надала до суду відзив на позовну заяву, в якому проти задоволення позовних вимог заперечувала в повному обсязі, надала пояснення аналогічні викладених у відзиві на позовну заяву та підтримала пояснення відповідача.

Суд, заслухавши думку сторін, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов до таких висновків.

Судом встановлено, що 17 серпня 2001 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 був укладений шлюб, що підтверджується актовим записом про шлюб №608 від 17.08.2001 року складений відділом РАЦС Амур-Нижньодніпровського району м.Дніпропетровськ. Після реєстрації шлюбу позивач змінив прізвище з ОСОБА_1 на ОСОБА_1 .

Від шлюбу у сторін народилася донька ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується свідоцтвом про народження серія та номер: НОМЕР_3 видане 30 січня 2002 року відділом реєстрації актів громадянського стану Амур-Нижньодніпровського районного управління юстиції м. Дніпропетровська, актовий запис №111.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 03.11.2005 року шлюб між сторонами було розірвано.

Однак починаючи з 2007 року позивач та відповідач почали знов мешкати однією сім`єю, вести спільний побут та господарство. Приблизно 2010 році, про що зазначив в судовому засіданні відповідач та не заперечувала цього факту позивач, ОСОБА_3 придбав квартиру за адресою: АДРЕСА_4 , яка була зареєстрована на ім`я його батьків. В цій квартирі сторони мешкали однією сім`єю, як чоловік та жінка.

Також і позивач була зареєстрована з 06.12.2013 в цій квартирі, що підтверджується відміткою в паспорті позивача серія та номер НОМЕР_4 виданий 23.01.2002 року Амур-Нижньодніпровським РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області, а також обмінною карткою полового будинку, полового відділення лікарні КЗ «ДОПЦ зі стаціонаром» ДОР» від 27.03.2016.

Сторони разом відпочивали, їздили за кордон разом з дітьми на відпочинок неодноразово, святкували свята з друзями, про що не заперечував сам відповідач та підтверджується фото на яких зображений сам відповідач та про цей факт не заперечував. Крім того, на фото вбачається різний та довгостроковий проміжок часу, та те що сторони на фото усміхаються та є щасливими.

Від спільного проживання у сторін народилася друга дитина, донька ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , що підтверджується свідоцтвом про народження серія та номер: НОМЕР_5 видане Амур-Нижньодніпровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції від 07.04.2016, актовий запис 608.

Після чого, сторони продовжили мешкати однією сім`єю разом дітьми за адресою: АДРЕСА_4 .

З метою покращення умов мешкання сторонами було прийнято рішення про придбання спільного майна квартири АДРЕСА_1 , яка була зареєстрована на ім`я відповідача, що підтверджується договором купівлі-продажу від 23.11.2016 посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Лоян Т.С., зареєстрований в реєстрі за №1216.

Відповідно до п.4.6. цього Договору зазначено, що цей договір укладається за згодою дружини покупця - ОСОБА_1 , наданої у вигляді заяви, справжність підпису на якій засвідчено 23.11.2016 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Лоян Т.С., реєстровий №1214.

Відповідач в судовому засіданні достеменно пояснити не зміг з якою метою брав згоду позивача, як у дружини, якщо не вважав її дружиною та не проживав з нею однією сім`єю. Натомість представник відповідача у відзиві на позовну заяву зазначила, що з якою метою була відібрана заява від позивача, як у дружини покупця - припустити складно.

Також судом встановлено, що сторонами в спірній квартирі був зроблений ремонт, де сторони спільно приймали участь у виборі внутрішнього оздоблення квартири, вибори меблів, кухні, побутової техніки тощо. Після чого сторони разом з дітьми починаючи з 2018 року почали мешкати в спірній квартирі.

Крім того, позивач була зареєстрована за адресою спірної квартири 06.02.2018 року, що підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання особи від 19.08.2021 №02.3-12/14087 виданою відділом формування та ведення реєстру територіальної громади Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради.

Разом з тим в серпні місяці 2019 року сторони припинили мешкати однією сім`єю, у зв`язку з чим позивач разом з дітьми вимушена була з`їхати з спірної квартири.

В судовому засіданні були допитані свідки з боку позивача зокрема ОСОБА_9 , яка в судовому засідання пояснила, що знає сторони дуже давно - більше ніж 10 років. Вона разом з колишнім чоловіком постійно разом зі сторонами відпочивали разом, виїжджали на природу, святкували свята. Сторони вели себе, як чоловік та жінка, що мешкають однією сім`єю. Відповідач до позивача проявляв почуття любові та турботу. Також зазначила, що декілька разів була в спірній квартирі в якій бачила особисті речі сторін, спільну спальню сторін та спальні місця дітей. За враженням свідка квартира була облаштована особистими речами, що свідчили про те, що сторони проживають однією сім`єю, ведуть спільне господарство. Позивач поводила себе як господиня цієї квартири: готувала їжу для членів родини та гостей, впевнено знала, де що знаходиться з господарського приладдя та користувалася ним, відповідач проти цього не заперечував. Також позивач демонструвала свідку оздоблення квартири, яке за її словами вона ж і обирала, будь-яких окремих спальних ліжок для позивача та відповідача не було, як і не було окремих кімнат.

Допитаний свідок з боку відповідача ОСОБА_10 в судовому засідання пояснив, що дійсно разом зі своєю колишньою дружиною ОСОБА_1 та разом зі сторонами відпочивали, святкували свята, виїжджали на природу, при цьому сторони вели себе, як близькі друзі, будь-яких почуття любові один до одного не бачив. В спірній квартирі не був.

В свою чергу, суд критично ставиться до показів свідка з боку відповідача, оскільки про приблизні дати подій не пам`ятав, на запитання відповідав невпевнено, будь-яких подій або обставин щодо справи не розповідав, тільки загальними висловами (сторони вели себе, як друзі, відносились один до одного, як друзі, були, як друзі), на запитання позивача відповісти не міг: то не пам`ятаю, то не бачив.

Відповідно до п.5 ч.1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу.

Відповідно до ч.2 ст.315 ЦПК України в судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначеного іншого порядку їх встановлення.

Згідно роз`яснень Верховного Суду України у листі «Судова практика розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 01.01.2012 року, доказами, які свідчать про факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу можуть бути: свідоцтва про народження дітей, довідки з місця проживання, свідчення свідків, листи ділового та особистого характеру тощо). Також це можуть бути: свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько, виписки з господарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що "подружжя" вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства.

Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

Верховний Суд у постанові від 18 квітня 2019 року у справі №552/6659/16-ц зазначив, що належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є зокрема докази спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів, які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка.

Згідно вимог ч. 4 СК України сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Поняття сім`ї, сформульоване в цій статті, не містить такої обов`язкової ознаки сім`ї, як знаходження саме в зареєстрованому шлюбу. Сім`я розглядається як соціальний інститут і водночас як союз конкретних осіб. Сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки, що й є ознаками сім`ї. Відповідно до Хартії прав сім`ї, сім`я це щось більше, ніж просто правова, суспільна чи економічна одиниця, це спільнота любові і солідарності, це те місце, де зустрічаються різні покоління і допомагають один одному зростати у людській мудрості та узгоджувати індивідуальні права з іншими вимогами суспільного життя. Альтернативою шлюбу є конкубінат, тобто фактичне спільне проживання жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу. Жінка та чоловік мають на це право і відповідно право на повагу до свого вибору з боку держави та суспільства. Європейський суд з прав людини при розгляді справи ОСОБА_12 зауважив, що відносини де-факто, як і відносини, що ґрунтуються на шлюбі, можуть вважатись сімейним життям.

У справі «Джонстон проти Ірландії» (справа номер ECH-1986-S-006) було встановлено, що заявники прожили спільно близько 15 років. На цій підставі Європейський суд зробив висновок, що вони складали сім`ю, а тому мають право на захист, незважаючи на те, що їх зв`язок існує поза шлюбом. Конституційне право на особисту свободу дає підстави для висновку про те, що людина має право сама вибирати форму організації свого сімейного життя. Закон не може їй цього диктувати, як і того, з ким людина має проживати однією сім`єю, за винятком лише певних обмежень, які сформульовані у статті 3 СК України.

Суд дійшов висновку, що факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу ОСОБА_1 разом з ОСОБА_3 в період з січня 2007 року по серпень 2019 рік підтверджується сукупністю доказів та обставин зокрема, свідоцтвом про народження дитини ІНФОРМАЦІЯ_1 ; договором купівлі-продажу нерухомого майна, в якому зазначено, що цей договір укладається за згодою дружини; довідкою про реєстрацію місця проживання особи за однією адресою разом з відповідачем; спільними фото-відео матеріалами та показами свідків. Крім того, в розпорядженні позивача є медичні аналізи відповідача щодо його здатності до зачаття дитини, які були ним проведені саме у період перед народженням другої дитини - доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 . Суд вважає такі медичні документи підтвердженням пояснень позивача про планування сторонами другої дитини, що теж притаманно чоловіку та жінці, які проживають однією сім`єю.

За таких умов, суд доходить до висновку про те, що в частині встановлення факту проживання сторін однією сім`єю як чоловіка та жінки без шлюбу з січня 2007 року по серпень 2019 рік, позовні вимоги підлягають задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст.74 Сімейного кодексу України зазначено, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Відповідно до ч.2 ст.74 Сімейного Кодексу України зазначено, що на майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Відповідно до постанови Верховного Суду від 17 квітня 2019 року у справі № 490/6060/15-ц особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності

Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб необхідно вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, внаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Відповідно до вимог ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч.2 ст.372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Зазначені норми закону свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Ця презумпція може бути спростовано й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в чудовому порядку.

Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24.05.2017р. у справі №6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06.02.2018р. у справі №235/9895/15-ц, від 05.04.2018р. у справі №404/1515/16-ц.

Відповідно до правового висновку, що міститься в Постанові Верховного суду від 08.06.2016р. по справі №6-2253цс15: «Проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема право спільної сумісної власності на майно.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків.

Враховуючи викладене, особами, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за суспільні грошові кошти».

Відповідно до постанови Верховного Суду від 17 квітня 2019 року у справі № 490/6060/15-ц особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності

Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб необхідно вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, внаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Вирішення питання про обсяг спільно нажите майна, що належить до спільної сумісної власності і підлягає поділу між подружжям, у зв`язку з тим, що майно було придбано під час проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, залежить від вирішення питання про встановлення факту проживання чоловіка і жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу, є зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманні для подружжя. Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, потрібно враховувати у сукупності всіх ознак, що притаманні наведеному визначенню. (Постанова Верховного суду від 30.10.2019 у справі №643/6799/17).

Домогосподарства є сукупність осіб, які спільно проживають в діючому житловому приміщенні або його частині, забезпечують в себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство повністю або частково об`єднують та витрачають кошти.

Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть впливати, зокрема із нормативно-правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясуванні місці і часу такого проживання. Підтвердженням цього може бути їх реєстрація за таким місцем проживання, пояснення свідків, представників житлово-експлуатаційної організації. Щодо часу проживання слід зазначити, що за своєю природою проживання однією сім`єю спрямоване на довготривалі відносини. (Постанова Верховного суду від 30.1-.2-19 у справі №643/6799/17).

Відповідно до ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою.

Згідно абзацу першого пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 р. N 11, вбачається, що сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися «обставинами, що мають істотне значення», якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи .

Відповідно до п.п. 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Згідно із ч. 1 ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Стаття 68 Конституції України зобов`язує кожного неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту цивільних прав розуміються закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У ст. 17 Закону України № 3477-IV від 23 лютого 2006 року "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", зазначено, що "суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права".

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є невід`ємною частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. У пункті 35 рішення від 12 березня 2009 року у справі «Плахтєєва та Плахтєєв проти України» (заява № 20347/03; рішення від 12 березня 2009 року) Європейський суд з прав людини вкотре наголосив на гарантованому кожній особі праві на звернення до суду з позовом щодо її прав та обов`язків цивільного характеру.

Частина перша ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачає право особи на повагу до свого приватного та сімейного життя.

Відповідно до ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України від 29.11.2000 року (редакції, яка діяла на дату укладення шлюбу), майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Згідно ст. 29 Кодексу про шлюб та сім`ю України від 29.11.2000 року, якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

Тлумачення норм сімейного законодавства свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у своїй Постанові від 24 січня 2019 року по справі № 729/1170/16-ц (провадження № 61- 25681св18) зробив правовий висновок про те, що «посилання учасників справи на недоведеність фінансової участі іншого з подружжя у придбанні спірної частини будинку не має правового значення, оскільки набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує, поки не спростована. Зазначене узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року (провадження № 6-843цс17)».

У іншій Постанові від 26 грудня 2018 року по справі № 689/1206/16-ц (провадження 61-22896св18) Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду зробив провів висновок про те, що у статті 60 Сімейного кодексу України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 Цивільного кодексу України.

Як зазначено у ч.1 ст.321 ЦК України та ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Суд критично ставиться до посилань з боку відповідача щодо придбання спірної квартири за адресою: АДРЕСА_2 за власні особисті кошти, які були отримання шляхом заробітку від підприємницької діяльності з огляду на наступне:

Застосовуючи норми статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу але й той факт, що джерелом його набуття були спільні кошти або спільна праця подружжя.

Частиною першою ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Ця презумпція може бути спростовано й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в чудовому порядку.

Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24.05.2017р. у справі №6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06.02.2018р. у справі №235/9895/15-ц, від 05.04.2018р. у справі №404/1515/16-ц.

Відповідно до правового висновку, що міститься в Постанові Верховного суду від 08.06.2016р. по справі №6-2253цс15: «Проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема право спільної сумісної власності на майно.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків.

Враховуючи викладене, особами, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за суспільні грошові кошти».

Відповідно до постанови Верховного Суду від 17 квітня 2019 року у справі № 490/6060/15-ц особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності

Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб необхідно вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, внаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Вирішення питання про обсяг спільно нажите майна, що належить до спільної сумісної власності і підлягає поділу між подружжям, у зв`язку з тим, що майно було придбано під час проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, залежить від вирішення питання про встановлення факту проживання чоловіка і жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу, є зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманні для подружжя. Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, потрібно враховувати у сукупності всіх ознак, що притаманні наведеному визначенню. (Постанова Верховного суду від 30.10.2019 у справі №643/6799/17).

Домогосподарство є сукупність осіб, які спільно проживають в діючому житловому приміщенні або його частині, забезпечують в себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство повністю або частково об`єднують та витрачають кошти.

Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть впливати, зокрема із нормативно-правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясуванні місці і часу такого проживання. Підтвердженням цього може бути їх реєстрація за таким місцем проживання, пояснення свідків, представників житлово-експлуатаційної організації. Щодо часу проживання слід зазначити, що за своєю природою проживання однією сім`єю спрямоване на довготривалі відносини. (Постанова Верховного суду від 30.1-.2-19 у справі №643/6799/17).

З огляду на викладене суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині визнання квартири АДРЕСА_1 , об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_3 теж підлягають задоволенню, у зв`язку з чим за слід визнати за ОСОБА_1 , право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , в порядку поділу майна набуте за час спільного проживання.

Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача.

Так як, при поданні позовної заяви позивачем було сплачено судовий збір в розмірі 11 804,00 грн. та позовні вимоги задоволені в повному обсязі, судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.41 Конституції України, ст.ст.4, 21, 70, 71, 74 СК України, ст.ст.321, 372 ЦК України, ст.ст.10-11, 76, 128, 263, 265, 280-289, 352 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та поділ спільного майна - задовольнити.

Встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу ОСОБА_1 разом з ОСОБА_3 в період з січня 2007 року по серпень 2019 рік.

Визнати квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 80,7 кв.м.. та житловою площею 57,5 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101 об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . РНОКПП: НОМЕР_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101 в порядку поділу майна набутого за час спільного проживання.

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . РНОКПП: НОМЕР_2 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . РНОКПП: НОМЕР_1 судові витрати, які складаються з судового збору у розмірі 11 804,00 грн.

Апеляційна скарга на рішення може бути подана протягом 30 діб до Дніпровського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення виготовлено 07 квітня 2023 року.

Суддя С.С. Федоріщев