Справа № 128/501/23
РІШЕННЯ

Іменем України

04 квітня 2023 року м. Вінниця

Вінницький районний суд Вінницької області

в складі:

головуючого судді Бондаренко О.І.

секретаря судового засідання Літневської А.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Вінниці цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на неповнолітню дитину, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася до Вінницького районного суду Вінницької області з позовною заявою до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на неповнолітню дитину, мотивуючи тим, що 14.08.2014 уклала шлюб з відповідачем по справі, в якому ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син, ОСОБА_3 .

Як зазначає позивач, з 03.08.2022,, тобто більше семи місяців, подружжя проживають окремо: відповідач залишився жити у своєї матері за адресою: АДРЕСА_1 , а позивач разом із сином ОСОБА_4 переїхала проживати до будинку своєї матері в с. Стара Прилука.

Спільного господарства сторони не ведуть, сімейного бюджету не мають; відносно спільно нажитого майна подружжя - позивач сподівається на розподіл майна за спільною згодою.

Позивач вважає, що шлюбні стосунки не склалися через різні характери, погляди на життя, інтереси сім`ї, на грунті чого постійно виникають непорозуміння та суперечності; вказані причини і стали підставою розпаду сім`ї.

Крім того, позивачу відомо, що відповідач перебуває у стосунках з іншою жінкою, відповідно вона вважає, що сім`я розпалась остаточно і не може бути відновлена адже все це суперечить особистим інтересам.

Таким чином, позивач прийшла до обґрунтованого висновку, що шлюб слід розірвати. так як будь-яких кроків на зустріч однин одному подружжя робити не будуть.

Спільний з відповідачем син проживає з позивачем та знаходиться на повному її утриманні; дитина потребує щоденної як уваги, турбот, заняття, так належного утримання, що виливається у чималі фінансові, матеріальні затрати.

Добровільно відповідач уже більше семи місяців не бажає сплачувати аліменти на малолітню дитину, про що йому достеменно відомо з неодноразових прохань позивача.

Як відомо позивачу, раніше і на теперішній час, відповідач офіційно не працює, дохід має від тимчасових заробітків, тому виходячи із зазначеного позивач вважає, що аліменти мають бути присуджені до щомісячного стягнення у розмірі однієї чверті частки від доходу.

Стан здоров`я та матеріальне становище відповідача добре, він не хворіє, офіційно не працює, але позивачу відомо, що займається різного роду підроблянням; проживає у власному будинку; на утриманні інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина не має. Про наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав, позивачу невідомо. Відомості щодо придбання нерухомого або рухомого майна відповідачем, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи також невідомо. Інші обставини, що мають істотне значення відсутні.

У зв`язку із зверненням до суду позивач була вимушена звернутися до адвоката за правничою допомогою, про що нею понесені відповідні витрати, а саме: за консультацію - 500 гривень, за складання позовної заяви з додатками - 3500 гривень, складання заяви про розподіл судових витрат з додатками - 1400 гривень. У майбутньому за кожне судове засідання - 650 гривень. Вказане підтверджується договором про надання правової допомоги та квитанцією про оплату фактично виконаної роботи адвокатом на суму 5400 гривень.

За наведених обставин позивач звертається до суду з позовом, в якому просить розірвати шлюб між нею та відповідачем; стягнути з відповідача на свою користь аліменти на утримання сина в розмірі 1/4 частки від усіх видів його доходів щомісячно, але не менше 50 % від прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку до досягнення дитиною повноліття, стягнути понесені судові витрати.

На вказану позовну заяву відповідачем було надано відзив, згідно якого він вважає, що обставини, викладені в позовній заяві не відповідають дійсності, а позовні вимоги в розмірі, заявленому позивачем, такими, що не підлягають до задоволення.

Так, відповідач зазначає, що дійсно, 14.08.2014 вони з позивачем зареєстрували шлюб, від якого народився син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Твердження позивачки про те, що він має стосунки з іншою жінкою - абсолютно не відповідають дійсності. Протягом спільного проживання він дбав про сім`ю, поважав та любив дружину. Проте, стосунки у них дійсно погіршились через налаштування матері дружини проти нього. У вересні 2022 року дружина покинула його та переїхала жити до своєї матері, забравши сина.

Подружня зрада була та є саме з боку дружини, співмешканець якої має нахабність телефонувати йому та погрожувати фізичною розправою.

З огляду на викладене, відповідач погоджується на розірвання шлюбу, оскільки така поведінка позивача принижує його честь та чоловічу гідність.

Розмір аліментів, про стягнення яких просить позивачка, є необгрунтованим, не враховує його реального матеріального становища та інші істотні обставини, що мають значення для вирішення справи, а також не підтверджені належними і допустимими доказами, що суперечить нормам чинного законодавства; саме на позивачці лежить обов`язок доведення можливостей відповідача сплачувати аліменти. Лише та обставина, що на батьків покладено обов`язок утримувати дитину до досягнення нею повноліття, сама по собі не може бути підставою для задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Позивачка не надала належних та допустимих доказів, які б свідчили про його матеріальне становище та його спроможність сплачувати аліменти у заявленому нею розмірі.

Як зазначає відповідач, він знає про свій обов`язок утримувати неповнолітню дитину і не відмовляється від його виконання. Неправдивими є твердження позивачки про те, що дитина знаходиться на її утриманні, а він добровільно не надає матеріальної допомоги на його утримання.

Так, за весь час сімейного життя дружина ніде не працювала і не працює тепер, а тому усім необхідним (одягом, продуктами харчування, та інш.) забезпечував сім`ю відповідач, як батько та чоловік.

За даними Головного управління статистики середньомісячна заробітна плата по Вінницькому районі на 31.12.2022 становить 14304 грн, 1/4 частка від якої складає приблизно 3500 грн, що становитиме для нього надмірний тягар.

Так, він офіційно не працевлаштований, стабільної заробітної плати не має, його дохід становлять мінливі заробітки, які завжди різні і залежать від різних обставин. Будь-якого іншого доходу у нього також немає.

Крім того, на даний час з урахуванням воєнного стану в країні, знайти стабільну офіційну роботу з достойною оплатою вкрай важко; відповідач перебуває на постійному амбулаторному лікуванні, що також потребує певних витрат.

Відповідно до статті 7 Закону України « Про Державний бюджет України на 2022 рік» прожитковий мінімум для дітей віком до 6 років встановлено: з 1 січня - 2100 гривень, з 1 липня - 2201 гривень, з 1 грудня - 2272 гривень.

Обов`язок по утриманню дитини покладений і на дружину, оскільки Сімейний Кодекс України виходить із принципу рівності прав та обов`язків батьків. Відповідно до закону утримувати неповнолітніх дітей зобов`язані обоє батьків, які мають рівні права та обов`язки, на що вказують положення статті 141 СК України.

Враховуючи рівність особистого обов`язку як батька, так і матері щодо утримання дітей, потреби дитини відповідно до віку, відповідач вважає необхідною, достатньою для забезпечення потреб сина та таку, що він має можливість сплачувати, з урахуванням матеріального стану і стану здоров`я, суму аліментів в розмірі 1/6 частки всіх його доходів. Вказана частка буде складати приблизно 2400 грн. від середньомісячної заробітної плати та може покрити досить значну частину необхідних витрат на утримання сина, оскільки вона становить більше 100% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Також, позивач надала суду розрахунок розміру витрат на професійну правничу допомогу, який попередньо становить 4400 грн., це без урахування 650 грн. за кожне судове засідання, бо скільки їх буде, невідомо.

Вказана заява є необґрунтованою.

Чинне процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

Так, відповідно до частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України, суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частини третьої статті 141 ЦП К України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необгрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Разом з тим, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Такий висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах викладений у постанові Верховного Суду від 07 листопада 2019 року у справі № 905/1795/18.

Тобто, в цілому нормами процесуального законодавства передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат, як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін.

Спір, який виник між сторонами у справі, є незначної складності і для кваліфікованого юриста не потребує значного часу та зусиль при складанні позовної заяви та збиранні відповідних доказів, у спорах такого характеру судова практика є сталою, великої кількості законів та підзаконних актів, які підлягають вивченню та застосуванню, спірні правовідносини не передбачають.

Користуючись своїм правом, визначеним ч. 5 ст. 137 ЦПК України, відповідач просить зменшити розмір витрат позивача на правничу допомогу адвоката до 2000 грн., з огляду на те, що заявлена позивачем сума не є співмірною, зокрема, із складністю справи про розірвання шлюбу та стягнення аліментів, яка розглядатиметься судом у спрощеному позовну провадженні та часом, витраченим на надання таких послуг (незначний обсяг юридичної та технічної роботи щодо підготовки справи до розгляду у Вінницькому районному суді).

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання 04.04.2023 надала суду заяву, в якій просила розглянути справу у її відсутність та у відсутність свого представника, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задоволити.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання 04.04.2023 надав заяву, в якій просить судове засідання не фіксувати технічними засобами, позовні вимоги визнає частково, згідно наданого відзиву, який знаходиться в матеріалах справи.

Відповідно до ст. 247 ч.2 ЦПК України суд вважає, що справу можливо розглянути без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Суд, дослідивши матеріали справи, оглянувши матеріали цивільної справи №128/3017/22, приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення.

З оглянутих в судовому засіданні матеріалів цивільної справи №128/3017/22 вбачається, що ОСОБА_2 та ОСОБА_5 зареєстрували шлюб 14.08.2014 в відділі РАЦС у м. Вінниці Центрально Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький), про що було зроблено актовий запис № 2092, прізвище дружини після реєстрації шлюбу « ОСОБА_6 », що підтверджується оригіналом свідоцтва про шлюб, який наявний в матеріалах вказаної цивільної справи (а.с. 28).

ІНФОРМАЦІЯ_1 народився ОСОБА_7 , батьками якого являються ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (а.с. 7).

Згідно довідки Турбівської селищної ради №674 від 04.12.2022 дитина ОСОБА_8 проживає без реєстрації разом з матір`ю позивачем ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 8).

Позивач зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , що підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання особи, яка знаходиться в матеріалах даної цивільної справи, яка розглядається (а.с. 6).

Згідно довідки КНП «ЦПМСД №5 м. Вінниці» від 27.12.2022, дитина ОСОБА_8 перебував на обліку в даному закладі; 28.03.2022 йому було проведено оперативне втручання; за період з 2019 по 2022 р.р. дитина щомісячно оглядалася профілактично та отримувала щеплення; на даний час дитина здорова, потребує в подальшому продовження профілактичних щеплень (а.с. 7).

Згідно довідки КНП «ЦПМСД №5 м. Вінниці» від 01.03.2023 дитина ОСОБА_8 в даний час не перебуває на обліку з приводу хронічних захворювань, дитина здорова.

Як вбачається з консультативного висновку спеціаліста уролога від 23.01.2023, відповідач ОСОБА_2 має хронічне захворювання нирок та йому рекомендовано постійне лікування під наглядом уролога.

Згідно ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Шлюб може укладатися тільки при вільній і повній згоді сторін, що одружуються.

Згідно ст.112 СК України суд ухвалює рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило би інтересам одного з них , інтересам їх дітей , які мають суттєве значення .

Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов в частині розірвання шлюбу підлягає до задоволення, оскільки у подружжя не склалось сімейне життя, непорозуміння між ними є тривалими, а не тимчасовими, на примирення вони не погоджуються.

За таких обставин суд вважає, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу не є можливим та суперечить інтересам кожного з них.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до частини першої, другої, статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

За змістом статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Частина третя статті 181 СК України визначає, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Аналогічне роз`яснення щодо обставин, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів, надане Пленумом Верховного Суду України в абз. 3 п. 17 Постанови «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15.05.2006.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.

За положеннями ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви.

Вирішуючи даний спір, суд враховує, що відповідач є особою працездатного віку, не має на утриманні інших осіб та приходить до висновку про те, що відповідач може надавати матеріальну допомогу на утримання свого сина у розмірі частки від усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімумів для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття.

Аналізуючи норми матеріального права та надані сторонами докази, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, з урахуванням положеньст.182 СК України, враховуючи фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення аліментів підлягають задоволенню у визначеному позивачем розмірі, що відповідатиме принципам законності та справедливості.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд вважає за необхідне з метою забезпечення інтересів дитини, рішення суду в частині стягнення аліментів допустити рішення до негайного виконання в частині стягнення суми платежу за один місяць.

На підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача слід стягнути в дохід держави судовий збір в сумі 1073 грн. 60 коп. та на користь позивача 1073 грн. 60 коп., які сплачені нею за подання заяви про розірвання шлюбу (а.с. 1).

Статтею 137 ЦПК України закріплено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За правилом ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Частиною 8 цієї статті закріплено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Відповідно до вимог статей 137, 141 ЦПК України на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правничої допомоги, рахунки тощо.

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Об`єднана палата Верховного Суду у постанові від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 зробила висновок про те, що: «витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України) При прийнятті рішення щодо відшкодування витрат на правову допомогу слід керуватися такими критеріями: дійсність витрат, необхідність витрат, розумність розміру витрат, співмірність витрат».

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі «Баришевський проти України» (Заява N 71660/11), пункті 80 рішення у справі «Двойних проти України» (Заява N 72277/01), пункті 88 рішення у справі «Меріт проти України» (заява N 66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Крім того, у пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Як зазначалося вище, розмір винагороди за надання правової допомоги визначений у договорі у вигляді фіксованої суми, не змінюється в залежності від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу.

Матеріалами справи встановлено, що позивач отримала послуги адвоката та відповідно понесла витрати на професійну правничу допомогу.

На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу позивачем надано: копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю № 464 адвоката Власюка А.В., ордер на надання правничої допомоги, договір про надання правничої (правової допомоги) від 13.02.2023, квитанцію №08 від 13.02.2023 про сплату гонорару адвокату Власюку А.В. в розмірі 5400 грн. за договором про надання правничої (правової допомоги) від 13.02.2023 (а.с. 8 9, 13 - 14).

Зважаючи на умови договору про надання правничої допомоги, виконані адвокатом роботи та надані послуги, а також те, що справа не є складною, містить невелику кількість письмових доказів, адвокат безпосередньої участі в судовому засіданні у розгляді справи не брав, суд приходить до висновку, що витрати на професійну правничу допомогу слід задоволити в розмірі 2000 грн., що на думку суду відповідає складності справи та виконаній адвокатом роботі.

Керуючись ст. ст. 180, 182, 185, 191 СК України, ст. ст. 4, 10, 76, 133, 137, 141, 247, 264, 265, 268, 273, 280 283, 430 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 - задоволити частково.

Шлюб, зареєстрований 14.08.2014 в відділі РАЦС у м. Вінниці Центрально Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький), запис № 2092 між ОСОБА_2 та ОСОБА_9 - розірвати.

Після розірвання шлюбу прізвище позивача залишити « ОСОБА_6 ».

Шлюб припиняється у день набрання рішенням законної сили.

Стягувати з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_1 , жителя АДРЕСА_1 аліменти на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ІПН НОМЕР_2 , жительки АДРЕСА_2 на утримання сина, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1/4 частки зі всіх видів його доходу (заробітку) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для відповідного віку дитини, до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 14.02.2023.

Рішення в частині стягнення аліментів в межах суми платежу за 1 місяць допустити до негайного виконання.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_1 , жителя АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ІПН НОМЕР_2 , жительки АДРЕСА_2 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2000 грн. 00 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_1 , жителя АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ІПН НОМЕР_2 , жительки АДРЕСА_2 судовий збір у розмірі 1073 грн. 60 коп.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_1 , жителя АДРЕСА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 1073 грн. 60 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Вінницького апеляційного суду через Вінницький районний суд Вінницької області.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.І. Бондаренко