Головуючий у І інстанції Горбенко Н.О.
Провадження № 22-ц/824/2761/2023 Доповідач у 2 інстанції Матвієнко Ю.О.
ПОСТАНОВА

Іменем України

23 березня 2023 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Матвієнко Ю.О.,

суддів: Гуля В.В., Мельника Я.С.,

при секретарі: Ковтун М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 01 листопада 2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відшкодування частини витрат на придбання спільного майна,

В С Т А Н О В И В :

У липні 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вищевказаним позовом та просив про його задоволення, посилаючись на те, що перебував у шлюбі з ОСОБА_4 з 30.10.1999 по 03.07.2018 року. Під час шлюбу, 18.06.2008 року позивач придбав квартиру АДРЕСА_1 , про що було укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановою Л.М. за реєстровим №3199. Квартира була придбана за 485 000,00 грн. Грошові кошти для придбання квартири позивач отримав у АКІБ «УкрСиббанк» на підставі договору про надання іпотечного кредиту від 18.06.2008 року, згідно умов якого ОСОБА_2 було надано кредитні кошти у розмірі 100 000,00 доларів США, що станом на 18.06.2008 року еквівалентно 485 430,00 грн., на 14 років строком погашення до 2022 року.

Таким чином, квартира АДРЕСА_1 була придбана під час шлюбу сторін за кредитні кошти.

За інформацією, наданою позивачем в позовній заяві, за час шлюбу подружжя спільно виплачувало суму боргу, але після фактичного припинення шлюбних відносин у жовтні 2017 року сума боргу за кредитом виплачувалась позивачем самостійно. Зокрема, за період з жовтня 2017 року ОСОБА_2 за власні кошти виплатив банку 559 923,00 грн. (тіло кредиту та проценти за користування ним).

На підставі рішення Святошинського районного суду м. Києва від 08.12.2020 року у цивільній справі №759/10102/18 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково та визнано право власності за ОСОБА_3 на частину квартири АДРЕСА_1 .

Ухвалюючи рішення про поділ майна, суд виходив з того, що майно, яке було набуто сторонами під час шлюбу, є їхнім спільним сумісним майном. При цьому суд застосував норми ч. 1 ст. 60 СК України, згідно якої майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, а також норми ст. 70 СК України, згідно якої у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними.

Натомість суд, поділивши майно порівну, не вирішив питання з кредитними зобов`язаннями та не врахував вимог ч. 4 ст. 65 СК України.

Так, згідно ч. 4 ст. 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Таким чином, у зв`язку з тим, що відповідачка набула право власності на 1/2 частину квартири в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя, вона повинна відшкодувати позивачу половину всіх витрат, які він поніс в період з жовтня 2017 року (фактичне розірвання шлюбних відносин) по день подання даного позову до суду, а саме: 279 961,50 грн. за погашення кредитного договору та 2 026,81 грн. додаткові витрати по кредитному договору, а всього - 281 988,31 грн.

На письмове звернення позивача про відшкодування половини затрат за кредитним договором відповідач не реагує, у зв`язку із чим позивач і звернувся до суду з позовом про стягнення з неї половини сплаченої ним заборгованості за кредитним договором у розмірі 281 988,31 грн.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 01 листопада 2022 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 витрати, які він поніс в результаті погашення кредитної заборгованості за кредитним договором № 0 від 17.01.2017 р. в період з листопада 2017 року до червня 2021 року у сумі 273 753 грн. (двісті сімдесят три тисячі сімсот п`ятдесят три гривні) та витрати зі сплати судового збору у розмірі 2 735,30 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач ОСОБА_1 через представника - адвоката Ракоца І.В. подала на рішення апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Обгрунтовуючи скаргу, відповідач посилається на те, що вона мала можливість і хотіла погашати кредит разом з позивачем, але та обставина, що вони розійшлись, її фактично вигнали із спільної квартири, позбавили доступу до спільного майна, позбавило її також і можливості сплачувати кредит разом з позивачем. Квартира оформлена на позивача, в добровільному порядку останній визнавати її спільною сумісною власністю не хотів і до даного часу не хоче, що змусило апелянта звертатись до суду із позовом про поділ квартири.

Однак навіть після ухвалення рішення суду про визнання за ОСОБА_1 права власності на частину квартири АДРЕСА_1 , вона не має доступу до неї і попасти до квартири апелянт не може. Позивач ОСОБА_2 і надалі сам користується даною квартирою, здає її в оренду, а отриманими від оренди коштами погашає кредит.

Апелянт у скарзі посилається на те, що сам позивач у своєму запереченні на відзив зазначає, що ОСОБА_1 стала власницею частини квартири АДРЕСА_1 лише 17.08.2021 року, але разом з тим, просить стягнути з неї заборгованість за період часу з листопада 2017 року по червень 2021 року, тобто за період часу, коли сам позивач не вважав ОСОБА_1 власником частини майна, що і підтверджує той факт, що він одноособово володів, розпоряджався і користувався даним майном і продовжує ним одноособово користуватись і надалі, однак суд жодним чином не відреагував на дану обставину у своєму рішенні.

За таких обставин апелянт вважає, що поки в неї відсутній доступ до спільної квартири і позивач одноособово володіє і розпоряджається спільним майном на власний розсуд, отримує дохід від здачі даної квартири в оренду, то і погашення кредиту відбувається за спільні кошти, а відтак кошти, сплачені по кредиту з моменту припинення спільного проживання, листопада 2017 року по червень 2021 року, були погашені спільними коштами і жодної заборгованості у відповідачки перед позивачем немає.

В зв`язку з тим, що спільна квартира і надалі знаходиться виключно у володінні ОСОБА_2 , який здає її в оренду і з отриманих коштів сплачує кредит, відповідачка вважає позовні вимоги позивача безпідставними, оскільки вона жодним чином не може розпоряджатись даним майном.

Крім цього, позивач пред`явив вимогу про стягнення заборгованості за період з листопада 2017 року по червень 2021 року, тобто за період 3 роки 8 місяців, при тому що загальний строк позовної давності згідно ст. 257 ЦК України складає 3 роки. Жодного обґрунтування поважності пропуску строку позовної давності в позовній заяві позивачем не наведено. Рішення суду винесено 01.11.2022 року і стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за період з листопада 2017 року по червень 2021 року а фактично суд мав задовольнити позов за останні 3 роки, тобто з листопада 2019 року, однак суд просто проігнорував строк позовної давності, що, на думку апелянта, є порушенням норм матеріального права.

Позивач ОСОБА_2 , будучи повідомленим про розгляд справи, не скористався своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо доводів і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направив.

Згідно з ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

В судовому засіданні представник відповідачки ОСОБА_1 - адвокат Ракоц І.В. апеляційну скаргу підтримав та просив про її задоволення з викладених у ній підстав.

Інші учасники процесу, які повідомлялись про час та місце розгляду справи, до суду не з`явились; колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за їхньої відсутності за наявними матеріалами справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідача, колегія суддів дійшла висновку про залишення скарги без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 30 жовтня 1999 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 був укладений шлюб за актовим записом №2040, що підтверджується свідоцтвом про одруження № НОМЕР_1 від 30 жовтня 1999 року (а.с.6).

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 03 липня 2018 року по справі №759/17915/17 шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 розірвано (а.с.10).

18 червня 2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 був укладений Договір про надання споживчого кредиту №0, за яким Банк зобов`язався надати ОСОБА_2 кредитні кошти (кредит) в іноземній валюті, Доллар США, в сумі 100 000,00 (Сто тисяч доларів США 00 цнт.), що дорівнювало 485 430,00 (Чотириста вісімдесят п`ять тисяч чотириста тридцять грн. 00 коп.) гривень за курсом НБУ на день укладення договору (а.с.16-21).

18 червня 2008 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 був укладений договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Івановою Лідією Миколаївною, щодо квартири під номером АДРЕСА_1 . Пунктом 3 Договору встановлено, що продаж квартири вчинено за 485 000 (чотириста вісімдесят п`ять тисяч) гривень, ОСОБА_2 купує квартиру у тому числі за кошти, одержані за Кредитним договором, укладеним між ним та АКІБ «УкрСиббанк» 18 червня 2008 року. Пунктом 19 Договору встановлено, що цей договір укладено, зокрема, за згодою дружини ОСОБА_2 - ОСОБА_4 (а.с.14).

Тобто, квартира під номером АДРЕСА_1 була придбана ОСОБА_2 у період зареєстрованого шлюбу із ОСОБА_2 , за її згодою, за кошти, отримані ОСОБА_2 за кредитним договором із АКІБ «УкрСиббанк».

Також встановлено, що за період із 18.06.2008 року по 17.01.2017 року за Договором про надання споживчого кредиту №0 від 18.06.2008 року, укладеного на ім`я ОСОБА_2 , ПАТ «УкрСиббанк» було отримано грошових коштів на суму 142 338,68 доларів США (сто сорок дві тисячі триста тридцять вісім доларів шістдесят вісім центів), з них: на погашення основного боргу внесено 72 694,64 доларів США (сімдесят дві тисячі шістсот дев`яносто чотири долари США 64 центи), на погашення відсотків за користування кредитом - 69 644,04 доларів США (шістдесят дев`ять тисяч шістсот сорок чотири долари США 04 центи) (а.с.29). Сума грошових коштів у розмірі 142 338,68 доларів США (сто сорок дві тисячі триста тридцять вісім доларів шістдесят вісім центів) була сплачена у період зареєстрованого шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_4 за спільні кошти подружжя, що не оспорюється сторонами.

Договором про надання споживчого кредиту з Правилами №0 від 17.01.2017 року, укладеним між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 , встановлена сума кредиту, яка складала 664 465,89 (шістсот шістдесят чотири тисячі чотириста шістдесят п`ять гривень вісімдесят дев`ять копійок) гривень (п.1.2.1 Договору). Пунктом 1.2.6 зазначеного договору встановлене цільове призначення кредиту - для особистих потреб Позичальника, а саме для споживчих потреб, погашення заборгованості за кредитним договором в іноземній валюті (а.с.22-24).

Крім того, 17.01.2017 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4 був укладений Договір поруки №268107 (основний борг), відповідно до умов якого ОСОБА_4 поручилась перед ПАТ «УкрСиббанк» за виконання зобов`язань Боржника перед Кредитором, що виникли з основного договору, а саме щодо сплати суми основного боргу за Основним договором, а саме 664 465,89 (шістсот шістдесят чотири тисячі чотириста шістдесят п`ять гривень вісімдесят дев`ять копійок) гривень (а.с.25-28).

З даних обставин судом встановлено, що шляхом укладення Договору про надання споживчого кредиту з Правилами №0 від 17.01.2017 року Договір про надання споживчого кредиту №0 від 18.06.2008 року було переведено з іноземної валюти - доларів США, на гривневий із встановленням суми заборгованості - 664 465,89 (шістсот шістдесят чотири тисячі чотириста шістдесят п`ять гривень вісімдесят дев`ять копійок) гривень.

Судом також встановлено, що рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 08 грудня 2020 року у справі №759/10102/18 визнано право власності за ОСОБА_3 на частину квартири АДРЕСА_1 (а.с.11-13).

Обгрунтовуючи свої вимоги, ОСОБА_2 посилався на те, що у період з 17.01.2017 по жовтень 2017 року за спільні кошти подружжя було сплачено ще 44 364,87 грн. (тіла кредиту) та 74 971,13 грн. (відсотки по кредиту), а з жовтня 2017 року кредитний договір №0 він погашає самостійно. Вказує, що з жовтня 2017 року по день подання позовної заяви ним виплачено банку грошові кошти в сумі 559 923,00 грн., половину з яких ОСОБА_2 просив стягнути з ОСОБА_1 на свою користь.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з обгрунтованості вимог позивача, та дослідивши надані ним квитанції (а.с.30-45), дійшов висновку про сплату останнім на користь банку 547 506,00 грн. особистих коштів на погашення кредиту, половину з яких - 273 753,00 грн., стягнув з відповідача.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України.

Відповідно до частини третьої статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частина четверта статті 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю, інтереси одного з подружжя. Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Зазначена позиція наведена в постанові Верховного Суду від 07.10.2021 року у справі № 295/8319/18.

Якщо наявність боргових зобов`язань підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобов`язання повинні враховуватись при поділі майна подружжя.

Борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї, враховуються при поділі майна (пункти 23, 24 Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»).

Внаслідок придбання подружжям квартири у кредит боргові зобов`язання перед позикодавцем несуть як чоловік, так і дружина, а не тільки той з подружжя, який підписав договір.

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Тобто, крім права спільної сумісної власності на придбане за рахунок кредитних коштів майно, унаслідок укладення кредитного договору, виникає також і зобов`язання в інтересах сім`ї у вигляді повернення отриманої грошової суми, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники, оскільки договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Виконання кредитних зобов`язань, які виникли у обох з подружжя, за рахунок коштів одного з них (у тому числі і частково) може бути підставою для вимог до іншого подружжя, в тому числі і за правилами статті 544 ЦК України.

Так, відповідно до статті 544 ЦК України боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього. Якщо один із солідарних боржників не сплатив частку, належну солідарному боржникові, який у повному обсязі виконав солідарний обов`язок, несплачене припадає на кожного з решти солідарних боржників у рівній частці.

Зазначена компенсація може бути стягнута лише у разі погашення за особисті кошти кредитної заборгованості, що узгоджується з правовими висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 07 вересня 2016 року у справі № 6-801цс16 та постанові Верховного Суду від 06 червня 2018 року у справі № 712/6574/16-ц (провадження № 61-17824св18).

З матеріалів справи вбачається, і це встановлено судом, що споживчий кредит у 2008 році у АКІБ «УкрСиббанк» ОСОБА_4 взяв в інтересах сім`ї - для покупки квартири під номером АДРЕСА_1 . В тексті самого договору вказується, що він здійснюється за згодою ОСОБА_4 . До того ж, ОСОБА_4 17.01.2017 року відповідно до Договору поруки №268107 (основний борг) стала поручителем перед ПАТ «УкрСиббанк» за виконання зобов`язань Боржника перед Кредитором, що виникли з основного договору, а саме щодо сплати суми основного боргу за Основним договором, а саме 664 465,89 грн.

Крім того, встановлено, що квартира АДРЕСА_1 була поділена між сторонами в судовому порядку на підставі рішення Святошинського районного суду міста Києва від 08 грудня 2020 року у справі №759/10102/18, яким за ОСОБА_3 визнано право власності на частину квартири АДРЕСА_1 .

Оскільки кредитний договір від 18.06.2008 року укладено ОСОБА_2 в інтересах сім`ї, та майно, одержане за договором, також використане в інтересах сім`ї (на придбання квартири), законним та обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про те, що цивільні права та обов`язки за кредитним договором виникли в обох із подружжя.

Зважаючи на те, що позивач ОСОБА_2 після припинення шлюбних відносин із ОСОБА_1 за особисті кошти сплатив банку за кредитним договором від 18.06.2008 року заборгованість у розмірі 547 506,00 грн., що підтверджується наявними у справі належними та допустимими доказами, всебічно перевіреними та проаналізованими судом, правильним є і висновок суду про стягнення з відповідача на користь позивача половини цієї суми - 273 753,00 грн., оскільки такий висновок суду відповідає положенням ст. 544 ЦК України, згідно якої боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи те, що позивачем суду надано належні, допустимі та достовірні докази на підтвердження обставин, на які він посилався, як на підставу своїх вимог, законним та обґрунтованим є висновок суду про задоволення позову та стягнення на його користь з відповідача, як солідарного боржника, половини витрат, понесених ним в результаті погашення кредитної заборгованості за особисті кошти.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що вона не має доступу до квартири, співвласником якої являється, а позивач здає квартиру в оренду та за ці кошти погашає кредит, апеляційним судом відхиляються, оскільки ці обставини не спростовують встановленого законом обов`язку відповідача, як солідарного боржника за кредитним договором, сплатити позивачу половину внесеної ним за рахунок особистих коштів на погашення кредиту суми.

Необгрунтованими є і доводи апеляційної скарги відповідача про пропуск позивачем позовної давності, що, зокрема, вбачається з наступного.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Разом із тим, згідно із ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

З матеріалів справи вбачається, що заяви про застосування позовної давності відповідач суду до ухвалення ним рішення не подавала, відтак її посилання у апеляційній скарзі на пропуск позивачем позовної давності апеляційним судом до уваги не беруться, оскільки відповідач не виконала вимогу ч. 3 ст. 267 ЦК України та не заявила про це в суді першої інстанції.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення, та зводяться до переоцінки доказів і незгоди відповідача з висновками суду щодо їх оцінки.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення за наслідками розгляду даної категорії справ.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, і доводи апеляційної скарги відповідача цього не спростовують, колегія суддів дійшла висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін, а скарги ОСОБА_1 - без задоволення.

В зв`язку із тим, що ціна позову в даній справі не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.п. а) - г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 383, 389 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 01 листопада 2022 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий:

Судді: