Провадження № 2/127/2813/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2023 рокум. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області у складі:

головуючого судді Шаміної Ю.А.,

при секретарі судового засідання Петуховій Н.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Вінниці в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) осіб цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар Ірина Михайлівна, Перший відділ державної виконавчої служби у місті Вінниці Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький), про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 через свого представника адвоката Чернілевську Р.В. звернулася до суду з позовною заявою до АТ «КБ «ПриватБанк» про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню. Свої позовні вимоги мотивувала тим, що 24.10.2016 приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар М.М. було вчинено виконавчий напис за №9324 про стягнення із ОСОБА_1 коштів у сумі 141461,63 грн. На підставі зазначеного виконавчого напису 23.10.2018 Першим відділом державної виконавчої служби у місті Вінниці Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) було відкрито виконавче провадження НОМЕР_2. Постановою від 29.01.2021 вищевказаний виконавчий напис було повернуто стягувачу у зв`язку із відсутністю у боржника майна на яке може бути звернуто стягнення, а здійсненні виконавцем заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними, при цьому виконавчий документ може бути повторно пред`явлений до виконання в строк до 30.01.2024. Позивач зазначає, що виконавчий напис вчинений з порушенням умов вчинення виконавчих написів нотаріусами в період часу, коли законодавством не була передбачена можливість вчинення виконавчого напису на підставі кредитного договору, укладеного в простій письмовій формі, Вказує, що виконавчий напис вчинений за відсутності документів, які б підтверджували безспірність заборгованості позивача. Крім того, позивач зазначає, що між нею та відповідачем не укладалось жодних кредитних договорів, до того ж вона не отримувала жодних вимог про усунення порушення виконання зобов`язань. За таких обставин позивач просить визнати вказаний виконавчий напис таким, що не підлягає виконанню та стягнути з відповідача судові витрати.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 03.10.2022 відкрито провадження у справі та вирішено проводити розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження із викликом сторін; до участі у справі залучено як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар Ірину Михайлівну, Перший відділ державної виконавчої служби у місті Вінниці Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький); витребувано у приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. належним чином завірені копії документів та матеріалівна підставі яких було вчинено вищевказаний виконавчий напис нотаріуса.

14.11.2022, у межах строку встановленого судом, до суду надійшов відзив на позовну заяву (вх. №73749), який було надіслано 08.11.2022 засобами поштового зв`язку представником відповідача АТ КБ «ПриватБанк» адвокатом Наконечною А.В., яка діє на підставі довіреності №1658-К-Н-О від 08.04.2020, згідно якого відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, вказуючи, що 06.07.2006 між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено Договір №DNH4KS70800057, відповідно до якого остання отримала кредит у розмірі 4994,72 грн. Крім того, відповідач вказав на безпідставність стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу, з огляду на ненадання належних та допустимих доказів на підтвердження внесення суми гонорару на рахунок адвоката саме за надання правничої допомоги.

Треті особи своїх пояснень не надали.

Крім того, на виконання вимог ухвали від 03.10.2022 щодо витребування доказів листом приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. вих. №786/01-16 від 07.11.2022, який надійшов до суду 15.11.2021 (вх. №74082), повідомлено про неможливість її виконання у зв`язку із знищенням копій виконавчих листів та документів на підставі яких вони вчиненні після закінчення строку їх зберігання.

15.02.2023 представник позивача адвокат Чернілевська Р.В. надіслала на офіційну електронну пошту суду заяву про долучення доказів (вх. №ЕП-2845), а саме копії виконавчого напису, копії заяви про відкриття виконавчого провадження та копії постанови про відкриття виконавчого провадження.

Позивач та його представник у судове засідання не з`явилися, натомість 04.04.2023 представник позивача адвокат Чернілевська Р.В. подала до суду заяву (вх. №ЕП-6033) згідно якої просила розгляд справи проводити у відсутність позивачки та її представника, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити у повному обсязі.

Відповідач АТ КБ «ПриватБанк» явку свого представника у судове засідання не забезпечив, про день, час та місце судового засідання повідомлявсь в порядку, визначеному чинним законодавством.

Третя особа приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. 27.02.2023 надіслала на офіційну електронну пошту суду лист (вх. №ЕП-3594) згідно якого просила розгляд справи здійснювати без її участі.

Третя особа Перший відділ державної виконавчої служби у місті Вінниці Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) явку свого представника у судове засідання також не забезпечив, про день, час та місце судового засідання повідомлялись в порядку, визначеному чинним законодавством.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов наступного.

Судом установлено, що 24 жовтня 2016 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар Іриною Михайлівною, вчинений виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за №9325, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «КБ «ПриватБанк» грошових коштів у сумі 141461,63 грн, які є її боргом за Кредитним договором №DNH4KS70800057 від 06.07.2006 року, укладеним між нею та ПАТ «КБ «ПриватБанк», та складаються із: залишку заборгованості за кредитом - 4994,72 грн; залишку заборгованості за відсотками - 35196,19 грн; пені - 92915,40 грн; штрафу - 6655,32 грн; а також витрат, пов`язаних із вчиненням виконавчого напису - 1700,00 грн. Строк, за який проводиться стягнення, десять років два місяці двадцять вісім днів, а саме з 06.07.2006 року по 04.10.2016 року (а.с. 91 зворот).

Як слідує із витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу щодо підтвердження дошлюбного прізвища №5 від 15.09.2022 ОСОБА_1 08.02.2007 зареєструвала шлюб із ОСОБА_3 , після реєстрації шлюбу змінила прізвище з « ОСОБА_1 » на « ОСОБА_1 » (а.с. 12).

За заявою представника АТ КБ «ПриватБанк» на підставі зазначеного виконавчого напису 23.10.2018 державним виконавцем Центрального відділу державної виконавчої служби міста Вінниця Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області Літвіновою М.В. відкрито виконавче провадження НОМЕР_2 (постанова про відкриття виконавчого провадження НОМЕР_2 від 2310.2018) (а.с. 16), в межах якого 23.10.2018 було також винесено постанову про арешт майна боржника, що підтверджується відомостями із розширеного витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна №79884135 від 17.08.2022 (а.с. 15).

Постановою про повернення виконавчого документа стягувачу ВП НОМЕР_2 від 29.01.2021 встановлено, що у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійсненні виконавцем відповідно до ЗУ «Про виконавче провадження» заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними з огляду на що виконавчий документ повернуто стягувачу. При цьому роз`яснено, що виконавчий документ може бути повторно пред`явлений для виконання в строк до 30.01.2024 (а.с. 17).

Згідно відомостей з Автоматизованої системи виконавчого провадження виконавче провадження НОМЕР_2 завершено.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

При цьому, відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно з частиною першої статті 1 Закону України «Про нотаріат» нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності.

Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія (пункт 19 статті 34 Закону «Про нотаріат»).

Згідно зі статтею 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 №1172.

З моменту прийняття цієї постанови і до 10 грудня 2014 року була чинною редакція Переліку, згідно якої стягнення кредитної заборгованості на підставі виконавчих написів було можливе тільки за нотаріально посвідченими угодами, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також звернення стягнення на заставлене майно.

10 грудня 2014 року набула чинності постанова Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2014 року №662 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», якою, зокрема, Перелік був доповнений новим розділом «Стягнення заборгованості з підстав, що виникають з кредитних правовідносин», яким створено можливість вчиняти виконавчі написи на кредитних договорах, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями.

Для одержання виконавчого напису за кредитним договором, за яким боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями, додаються: оригінал кредитного договору; засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначення заборгованості.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року в справі №826/20084/14 про визнання не чинним і скасування п.1 та п.2 постанови Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2014 року №662 визнано незаконним та нечинним, зокрема розділ «Стягнення заборгованості з підстав, що виникають з кредитних правовідносин», а відтак Перелік діє в попередній редакції, яка не передбачала можливості вчинення виконавчого напису нотаріуса на нотаріально не посвідченому кредитному договорі.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01 листопада 2017 року постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року в справі № 826/20084/14 залишено без змін.

Отже, оскільки у судовому порядку вказану вище постанову від 26 листопада 2014 року № 662 визнано незаконною та не чинною у вказаній вище частині, кредитний договір, який не є нотаріально посвідченим, не входить до переліку документів, за якими може бути здійснено стягнення заборгованості у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса.

Даний висновок відповідає правовому висновку, висловленому Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 21 вересня 2021 року в справі №910/10374/17.

При цьому виконавчий напис було вчинено 24.10.2016, тобто в період часу, коли законодавством була передбачена можливість вчинення виконавчого напису на підставі кредитного договору, укладеного в простій письмовій формі.

Як зазначалося позивачем жодних кредитних договорів із відповідачем остання не укладала, натомість на спростування вказаних обставин відповідачем надано копію кредитного договору №DNH4KS70800057 від 06.07.2006, укладеного між ОСОБА_1 та ЗАТ «ПриватБанк», у формі заяви, який, як слідує зі змісту оскаржуваного виконавчого напису, став підставою для його вчинення. Згідно вказаного кредитного договору ОСОБА_1 було надано строковий кредит у сумі 4994,72 грн строком 18 місяців, відсоткова ставка - 2,09% в місяць.

З урахуванням приписів ст. 15, 16, 18 ЦК України, ст. 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат», захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного.

Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчинення виконавчого напису, що зазначено в правовій позиції, викладеній у Постанові Верховного Суду України у справі №6-887цс17 від 05 липня 2017 року.

Для правильного застосування положень ст. 87, 88 Закону України «Про нотаріат» суд повинен перевірити у такому спорі доводи боржника в повному обсязі та установити, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Разом з тим, законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів.

Велика Палата Верховного Суду, у Постанові від 16.05.2018 року у справі № 320/8269/15-ц, провадження № 14-83цс18, не відступила від наведених вище висновків Верховного Суду України щодо застосування статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат».

Нотаріус вчиняє виконавчі написи: якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем; за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років.

Водночас контекстний аналіз наведених норм дозволяє дійти висновку, що безспірною заборгованістю є заборгованість боржника, яка виключає можливість спору з боку боржника щодо її розміру, строку, за який вона нарахована, тощо, а відтак, і документи, які підтверджують її безспірність і на підставі яких нотаріуси здійснюють виконавчі написи, мають бути однозначними, беззаперечними та стовідсотково підтверджувати наявність у боржника заборгованості перед кредитором саме в такому розмірі.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 27 березня 2019 року у справі № 137/1666/16 зробила висновок, що «для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» суд повинен перевірити доводи боржника у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі та чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі».

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Між тим, в обґрунтування позовних вимог позивачка посилалася на те, що її не було повідомлено про вчинення напису, що вона не отримувала вимоги відповідача про необхідність погашення заборгованості, тобто що в даному випадку існує спір щодо заборгованості. До того ж неможливо встановити, які ж саме документи на підтвердження безспірності заборгованості було надано та досліджено при видачі оскаржуваного напису нотаріуса, оскільки як було повідомлено приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М. копії оспорюваного виконавчого напису та документів на підставі яких його було вчинено знищено у зв`язку із закінченням трьохрічного строку їх зберігання.

Згідно акту від 05 січня 2021 року № 8 схваленого Протоколом засідання ЕК Південно-Східного міжрегіонального Управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) від 01 грудня 2021 року за № 12 про вилучення для знищення документів, не внесених до Національного архівного фонду, та затвердженого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М. копії виконавчих написів та документи, на підставі яких вони вчиненні за 2016 рік було знищено (а. с. 54-68).

Будь-яких інших даних щодо підтвердження обсягу документів на підставі яких було вчинено оспорюваний виконавчий напис матеріали справи не містять.

Окрім того, розмір боргових зобов`язань позивача перед ПАТ КБ «ПриватБанк»», який визначений у виконавчому написі нотаріуса, в сумі 141461 грн не є безспірним.

Як установлено судом підставою для вчинення оспорюваного виконавчого напису став кредитний договір №DNH4KS70800057, укладений 06.07.2006 позивачем з ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк». Відповідно до умов вказаного договору сума отриманого кредиту становить 4994,72 грн, процентна ставка фіксована 2,09% в місяць, кредит надавався строком на 18 місяці по 07.01.2008.

Натомість як зазначено в оскаржуваному виконавчому написі стягнення проводиться за період з 06.07.2006 по 04.10.2016.

В той же час відповідно до ст. 88 Закону України «Про нотаріат» нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 02 липня 2019 року у справі №916/3006/17 «вважає, що строк для звернення до нотаріуса за вчиненням виконавчого напису, передбачений статтею 88 Закону України «Про нотаріат», безпосередньо пов`язаний з позовною давністю, встановленою ЦК України. Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Отже, загальний строк для звернення стягувача до нотаріуса за вчиненням виконавчого напису становить не більше трьох років з дня виникнення у стягувача права вимоги до боржника незалежно від суб`єктного складу сторін у правовідносинах, тобто цей строк підлягає застосуванню й у відносинах між юридичними особами. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено іншу позовну давність, виконавчий напис видається у межах цього строку».

Крім того, до складу заборгованості за виконавчим написом включені пеня та штраф, в той же час матеріали справи не містять доказів про погодження сторонами кредитного договору їх розміру та встановлення відповідальності за порушення зобов`язань за кредитним договором.

Слід також зазначити, що відповідач не спростував доводи позивача і не надав доказів того, що позивачка отримала вимогу про усунення порушень за кредитним договором, а отже позивачка була позбавлена можливості подати нотаріусу заперечення щодо вчинення виконавчого напису або висловити свою незгоду з письмовою вимогою про сплату боргу чи повідомити про наявність спору між нею та відповідачем щодо суми заборгованості.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що наявні підстави для визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, а позовні вимоги - обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 992,40 грн.

Щодо витрат на правничу допомогу, то суд враховує, що ч. 1 ст. 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. При цьому п. 1 ч. 3 ст.133 ЦПК України витрати на професійну правничу допомогу віднесені саме до витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правничої допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата ), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Разом з тим законом визначено критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на професійну правничу допомогу.

Згідно зі ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат враховується: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, у тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

За змістом ст. 137, 141 ЦПК України витрати на правничу допомогу мають бути дійсними (реальними), необхідними, а їх розмір розумним з огляду на складність справи.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини наведеної, зокрема, у пункті 95 рішення від 26.02.2015 у справі «Баришевський проти України», пункті 80 рішення від 12.10.2006 у справі «Двойних проти України», пункті 88 рішення від 30.03.2004у справі «Меріт проти України» заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. При цьому, зважаючи на практику Європейського суду з прав людини (рішення від 23.01.2014 у справі «East|WestAlianceLimited» проти України», заява № 19336/04), обґрунтованим слід вважати розмір витрат, що є співмірним до складності справи, виконаних адвокатом робіт (наданих послуг) та часом, витраченим на виконання таких робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, а також з ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

З огляду на правову позицію Верховного Суду, наведену у додатковій постанові від 05.09.2019 в справі № 826/841/17 (провадження № К/9901/5157/19), суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої постановлено рішення, всі її витрати на правничу допомогу, якщо, керуючись принципом справедливості як одним з основних елементів верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, якість та кількість підготовлених документів, витрачений адвокатом час тощо, є неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц (провадження №14-382цс19) зазначено, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Суд повинен оцінити витрати сторони у справі на оплату правничої допомоги у сукупності з критеріями, на які звертає увагу Європейський суд з прав людини, ураховуючи реальні обставини їх понесення та необхідності таких трат. Витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (п.1 ч.2 ст.137 та ч.8 ст.141 ЦПК України). Аналогічна позиція висловлена Об`єднаною палатою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постановах від 03.10.2019 у справі № 922/445/19, від 22.01.2021 в справі №925/1137/19, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02.12.2020 в справі № 317/1209/19, від 03.02.2021 у справі № 554/2586/ 16-ц.

Як слідує з матеріалів даної цивільної справи позивачка в підтвердження витрат на правничу допомогу надала ордер на надання правничої (правової) допомоги серії АВ №1045214 від 27.09.2022, договір про надання правової допомоги від 22.08.2022 року у якому розмір винагороди визначений у договорі у вигляді фіксованої суми.

При визначенні та розподілі судових витрат суд враховує критерії, визначені положеннями ЦПК України: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. При цьому враховує, що із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства.

Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях ч. 5, 6 ст.137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.

Щодо заперечень відповідача відносно відсутності підтвердження проведеної позивачем оплати витрат на правничу допомогу, то суд звертає увагу, що згідно положень статті 137 ЦПК України розподілу підлягають витрати на правничу допомогу незалежно від того чи їх вартість вже сплачена або ж ще підлягає сплаті. При цьому слід звернути увагу, що договором визначена фіксована сума гонорару, що не може перешкодити суду встановити розмір витрат на професійну правничу допомогу (у разі домовленості між сторонами договору про встановлений фіксований розмір обчислення гонорару).

Надаючи оцінку вищезазначеним доказам, суд вважає, що позивачем доведено обставину отримання професійної правничої допомоги в межах даної цивільної справи, заявлений розмір витрат є обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, реальним та підтвердженим матеріалами справи, заяв щодо їх не співмірності відповідачем не подано, а тому визначаючись з їх розподілом відповідно до вимог ст. 137, 141 ЦПК України та зважаючи на задоволення позовних вимог,суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 3000,00 грн у відшкодування витрат на правничу допомогу.

Керуючись Законом України «Про нотаріат», постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року за №1172, ст. 10-13, 76-89, 141, 259, 263-265, 279, 352, 354 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити.

Визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис від 24 жовтня 2016 року, зареєстрований в реєстрі за №9325, вчинений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар Іриною Михайлівною, про стягнення з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованості за Кредитним договором №DNH4KS70800057 від 06.07.2006 року у загальній сумі 141461,63 грн.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 992,40 грн (дев`ятсот дев`яносто дві гривні сорок копійок) судового збору та 3000,00 грн (три тисячі гривень) витрат на правничу допомогу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його складення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження , якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ;

відповідач: Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк», місцезнаходження: вул. Грушевського, буд. 1д, м. Київ, ;

третя особа: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар Ірина Михайлівна, місцезнаходження: вул. Центральна, буд. 6/9, м. Дніпро, Дніпропетровська область;

третя особа: Перший відділ державної виконавчої служби у місті Вінниці Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький), місцезнаходження: вул. Соборна, буд. 15-а, каб. 306, м. Вінниця, Вінницька область, .

Суддя Шаміна Юлія Анатоліївна