Житомирський апеляційний суд
Справа №278/249/13- ц Головуючий у 1-й інст. Татуйко Є. О.
Категорія 8 Доповідач Трояновська Г. С.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2023 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Трояновської Г.С.
суддів: Коломієць О.С., Талько О.Б.
з участю секретаря судового засідання Нестерчук М.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу №278/249/13 за позовом Житомирського міжрайонного прокурора з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері в інтересах держави до Житомирської районної державної адміністрації, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , правонаступником якого є ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , правонаступником якого є ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_22 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 , ОСОБА_30 , ОСОБА_31 , ОСОБА_32 , ОСОБА_33 , ОСОБА_34 , ОСОБА_35 , ОСОБА_36 , ОСОБА_37 , ОСОБА_38 , ОСОБА_39 , ОСОБА_40 , ОСОБА_41 , ОСОБА_42 , ОСОБА_43 , ОСОБА_44 , ОСОБА_45 , ОСОБА_46 , ОСОБА_47 , ОСОБА_48 , ОСОБА_49 , ОСОБА_50 , ОСОБА_51 , ОСОБА_52 , правонаступником якого є ОСОБА_53 , ОСОБА_54 , ОСОБА_55 , ОСОБА_56 , ОСОБА_57 , ОСОБА_58 , ОСОБА_59 , ОСОБА_60 , ОСОБА_61 , ОСОБА_62 , ОСОБА_63 , ОСОБА_64 , ОСОБА_65 , ОСОБА_66 , ОСОБА_67 , ОСОБА_68 , ОСОБА_69 , ОСОБА_70 , ОСОБА_71 , ОСОБА_72 , ОСОБА_73 , ОСОБА_74 , ОСОБА_75 , ОСОБА_76 , ОСОБА_77 , ОСОБА_78 , ОСОБА_79 , ОСОБА_80 , ОСОБА_81 , ОСОБА_82 , ОСОБА_83 , ОСОБА_84 , ОСОБА_85 , ОСОБА_86 , ОСОБА_87 , ОСОБА_88 , ОСОБА_89 , ОСОБА_90 , ОСОБА_91 , ОСОБА_92 , ОСОБА_93 , ОСОБА_94 , ОСОБА_95 , ОСОБА_96 , ОСОБА_97 , ОСОБА_98 , ОСОБА_99 , ОСОБА_100 , ОСОБА_101 , ОСОБА_102 , ОСОБА_103 , ОСОБА_104 , правонаступником якої є ОСОБА_105 , ОСОБА_106 , ОСОБА_107 , ОСОБА_108 , ОСОБА_109 , ОСОБА_110 , ОСОБА_111 , ОСОБА_112 , ОСОБА_113 , ОСОБА_114 , ОСОБА_115 , ОСОБА_116 , ОСОБА_117 , ОСОБА_118 , ОСОБА_119 , ОСОБА_120 , ОСОБА_121 , ОСОБА_122 , ОСОБА_123 , ОСОБА_124 , ОСОБА_125 , ОСОБА_126 , ОСОБА_127 , ОСОБА_128 , ОСОБА_129 , ОСОБА_130 , ОСОБА_131 , ОСОБА_132 , ОСОБА_133 , ОСОБА_134 , ОСОБА_135 , ОСОБА_136 , ОСОБА_137 , правонаступником якого є ОСОБА_138 , ОСОБА_139 , ОСОБА_140 ,

треті особи: Державне підприємство «Коростенське лісомисливське господарство», ОСОБА_141 , ОСОБА_142 , ОСОБА_143 , ОСОБА_15 , ОСОБА_144 , ОСОБА_145 , ОСОБА_146 , ОСОБА_147 , ОСОБА_148 , ОСОБА_149 , ОСОБА_150 , ОСОБА_151 , ОСОБА_152 , ОСОБА_153 , ОСОБА_154 , ОСОБА_147 , ОСОБА_155 , ОСОБА_156 , ОСОБА_157 , ОСОБА_158 , ОСОБА_159 , ОСОБА_160 , ОСОБА_161 , ОСОБА_162 , ОСОБА_163 , ОСОБА_164 , ОСОБА_165 , ОСОБА_166 , ОСОБА_167 , ОСОБА_168 , ОСОБА_154 , ОСОБА_149 , ОСОБА_169 , ОСОБА_170 , ОСОБА_171 , ОСОБА_172 , ОСОБА_173 , ОСОБА_174 , про визнання недійсними розпоряджень, державних актів, зобов`язання вчинити певні дії,

за апеляційними скаргами заступника керівника Житомирської обласної прокуратури та ОСОБА_15 на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 06 червня 2022 року, ухваленого під головуванням судді Татуйка Є.О. у м. Житомирі,

в с т а н о в и в:

У січні 2013 року Житомирський міжрайонний прокурор з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері в інтересах держави звернувся до суду з названим позовом та просив визнати недійсними:
- розпорядження Житомирської РДА від 23.03.2009 №359 Про надання ОК СТ «Любава» дозволу на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) з метою передачі її в оренду громадянам для ведення садівництва на території Новогуйвинської селищної ради;
- розпорядження Житомирської РДА від 22.04.2009 № 577 Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) з метою передачі їх в оренду членам обслуговуючого кооперативу СТ «Любава» для ведення садівництва за рахунок земель запасу Новогуйвинської селищної ради;
- розпорядження Житомирської РДА від 06.05.2009 №617 Про безоплатну передачу громадянам у власність земельних ділянок, які перебувають у їх користуванні для ведення садівництва на території Новогуйвинської селищної ради;
- визнати недійсними 136 державних актів на право власності на земельні ділянки на території Новогуйвинської селищної ради Житомирського району та зобов`язати відповідачів повернути спірні земельні ділянки до земель запасу Новогуйвинської селищної ради, в тому числі земельні ділянки площею 1,9 га повернути ДП «Житомирське лісове господарство».
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що Житомирська районна державна адміністрація з порушенням вимог чинного законодавства прийняла розпорядження, якими безпідставно змінила цільове призначення земельної ділянки площею 19,2 га, вартістю 621 792 грн., яка знаходиться на території Новогуйвинської селищної ради і передала її 136 членам ОК «СТ «Любава» (відповідачам) в оренду, а згодом у власність.
Так, розпорядженням голови Житомирської районної державної адміністрації від 23.03.2009 №359 надано ОК «Садівницьке товариство «Любава» дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) із земель запасу за межами населеного пункту площею 19,2 га з метою передачі її в оренду громадянам для ведення садівництва на території Новогуйвинської селищної ради.
Земельна ділянка площею 19,2 га не є землею сільськогосподарського призначення, а згідно статистичної звітності рахується як землі оборони на яких зростає ліс, тому не придатна для ведення садівництва.
До 2005 року земельна ділянка перебувала у користуванні Житомирської КЕЧ для розміщення військової частини НОМЕР_1 . Розпорядженням Житомирської РДА від 21.05.2005 №109 припинено право користування земельною ділянкою Житомирської КЕЧ та віднесено її до земель запасу Новогуйвинської селищної ради.
Розпорядженням голови Житомирської райдержадміністрації від 22.04.2009 №577 затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) загальною площею 19,2 га з метою передачі їх в оренду членам ОК «Садівницьке товариство «Любава» для ведення садівництва, за рахунок земель запасу 136 громадянам по 0,12 га кожному. Цим же розпорядженням доручено внести зміни в земельно-облікові документи та планово-картографічні матеріали, здійснити державну реєстрацію договорів оренди.
Згідно листа Управління Держкомзему в Житомирському районі від 27.05.2009 №434, вказана земельна ділянка вкрита лісом, до прийняття розпорядження №577 від 22.04.2009 відносилась до категорії земель промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення, кадастровий номер та межі до 23.03.2009 не було встановлено.
Після прийняття розпорядження райдержадміністрацією змінено цільове призначення вказаної земельної ділянки та її віднесено до земель сільськогосподарського призначення для ведення садівництва.
Внаслідок прийняття оспорюваних розпоряджень, змінено цільове призначення земельної ділянки, яка не мала меж і кадастрового номера, на підставі розробленої технічної документації щодо встановлення меж, внаслідок чого землі із лісовими насадженнями передані для ведення садівництва.
Прокурор вказав, що із переданих 19, 2 га землі в оренду членам ОК СТ «Любава» 1,9 га перебувають у користуванні ДП «Житомирське лісове господарство» Станишівського лісництва квартал 38 виділ 4, яка відноситься до 2 категорії лісів (рекреаційно-оздоровчі) віком 87 років, а розпорядження такою категорією земель не відноситься до повноважень райдержадміністрації згідно положень ст. 32 Лісового Кодексу України.
В подальшому, на виконання незаконного розпорядження № 577 від 22.04.2009 управлінням Держкомзему в Житомирському районі 30.04.2009 проведено реєстрацію договорів оренди землі від 30.04.2009, що укладені між Житомирською районною державною адміністрацією та ОК СТ «Любава» (136 членів товариства) про надання кожному із них в оренду по 0, 12 га для садівництва земель Новогуйвинської селищної ради, проте реєстрація таких договорів підлягала державній реєстрації органами ДЗК України, а тому в розумінні норм ЦК України є нікчемними.
Розпорядженням заступника голови Житомирської райдержадміністрації від 06.05.2009 за №617 безоплатно передано громадянам у власність земельні ділянки, які перебувають у їх користуванні для ведення садівництва на території Новогуйвинської селищної ради згідно додатку (136 громадян).
Висновок райдержадміністрацією про те, що земельні ділянки перебувають у користуванні громадян зроблено на підставі протиправних розпоряджень від 23.03.2009 №359, від 22.04.2009 №577 та договорів оренди землі, що укладені 30.04.2009 року між райдержадміністрацією та 136 громадянами членами ОК СТ «Любава».
На виконання розпорядження №617 від 06.05.2009 ДП «Житомирський науково-дослідний та проектний інститут» виготовив технічну документацію із землеустрою, Житомирською регіональною філією ДП «Центр «ДЗК» зареєстровано та видано членам ОК СТ «Любава» державні акти.
У зв`язку із тим, що на підставі вказаних розпоряджень видано державні акти на право власності на землю, вони підлягають визнанню недійсними відповідно до ст. 21 ЦК України та ст. 152 ЗК України.
Враховуючи, що чинним законодавством визначено орган, уповноважений державою здійснювати функції контролю за використанням та охороною земель (Державна інспекція сільського господарства України), однак у вказаного державного органу відсутні повноваження щодо звернення до суду, прокурор пред`явив позов і інтересах держави як позивач.
Справа неодноразово розглядалась судами.

Так, рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 27 вересня 2013 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 17.12.2013, у задоволенні первісного та зустрічного позовів відмовлено за безпідставністю.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 березня 2014 року касаційну скаргу заступника прокурора Житомирської області в інтересах держави відхилено, рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 27 вересня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 17 грудня 2013 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду України від 23 грудня 2015 року ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 березня 2014 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду касаційної інстанції.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23.03.2016 рішення Житомирського районного суду Житомирської області 27 вересня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 17 грудня 2013 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою Житомирського районного суду Житомирської області від 7 червня 2016 року зустрічний позов залишено без розгляду (а.с.202 т.7).

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 06 червня 2022 року позов задоволено частково. Визнано незаконними та скасовано розпорядження Житомирської районної державної адміністрації Житомирської області № 359 від 23 березня 2009 року, №577 від 22 квітня 2009 року та № 617 від 6 травня 2009 року в частині що стосується земельних ділянок наступних громадян з такими кадастровими номерами і державними актами:
ОСОБА_116 - державний акт серії ЯЕ № 743367, кадастровий номер :05:000:0118;
ОСОБА_117 - державний акт серії ЯЕ № 743368, кадастровий номер :05:000:0119;
ОСОБА_118 - державний акт серії ЯЕ № 743369, кадастровий номер :05:000:0120;
ОСОБА_119 - державний акт серії ЯЕ № 743371, кадастровий номер :05:000:0121;
ОСОБА_120 - державний акт серії ЯЕ № 743370, кадастровий номер :05:000:0122;
ОСОБА_121 - державний акт серії ЯЕ № 743373, кадастровий номер :05:000:0123;
ОСОБА_175 - державний акт серії ЯЕ № 743372, кадастровий номер :05:000:0124;
ОСОБА_176 - державний акт серії ЯЕ № 743375, кадастровий номер :05:000:0125;
ОСОБА_177 - державний акт серії ЯЕ № 743374, кадастровий номер :05:000:0126;
ОСОБА_125 - державний акт серії ЯЕ № 743377, кадастровий номер :05:000:0127;
ОСОБА_126 - державний акт серії ЯЕ № 743376, кадастровий номер :05:000:0128;
ОСОБА_127 - державний акт серії ЯЕ № 743379, кадастровий номер :05:000:0129;
ОСОБА_128 - державний акт серії ЯЕ № 743378, кадастровий номер :05:000:0130;
ОСОБА_129 - державний акт серії ЯЕ № 743282, кадастровий номер :05:000:0131;
ОСОБА_130 - державний акт серії ЯЕ № 743381, кадастровий номер :05:000:0132;
ОСОБА_131 - державний акт серії ЯЕ № 743380, кадастровий номер :05:000:0133.
Визнано недійсними державні акти на такі земельні ділянки.
Зобов`язано ОСОБА_178 , ОСОБА_117 , ОСОБА_179 , ОСОБА_119 , ОСОБА_120 , ОСОБА_121 , ОСОБА_175 , ОСОБА_180 , ОСОБА_177 , ОСОБА_125 , ОСОБА_126 , ОСОБА_181 , ОСОБА_182 , ОСОБА_183 , ОСОБА_184 , ОСОБА_131 повернути земельні ділянки відповідно до наступних державних актів з кадастровими номерами:
- державний акт серії ЯЕ № 743367, кадастровий номер :05:000:0118;
- державний акт серії ЯЕ № 743368, кадастровий номер :05:000:0119;
- державний акт серії ЯЕ № 743369, кадастровий номер :05:000:0120;
- державний акт серії ЯЕ № 743371, кадастровий номер :05:000:0121;
- державний акт серії ЯЕ № 743370, кадастровий номер :05:000:0122;
- державний акт серії ЯЕ № 743373, кадастровий номер :05:000:0123;
- державний акт серії ЯЕ № 743372, кадастровий номер :05:000:0124;
- державний акт серії ЯЕ № 743375, кадастровий номер :05:000:0125;
- державний акт серії ЯЕ № 743374, кадастровий номер :05:000:0126;
- державний акт серії ЯЕ № 743377, кадастровий номер :05:000:0127;
- державний акт серії ЯЕ № 743376, кадастровий номер :05:000:0128;
- державний акт серії ЯЕ № 743379, кадастровий номер :05:000:0129;
- державний акт серії ЯЕ № 743378, кадастровий номер :05:000:0130;
- державний акт серії ЯЕ № 743282, кадастровий номер :05:000:0131;
- державний акт серії ЯЕ № 743381, кадастровий номер :05:000:0132;
- державний акт серії ЯЕ № 743380, кадастровий номер :05:000:0133
до земель запасу Новогуйвинської селищної ради Житомирського району Житомирської області.

Не погодившись з рішенням суду, заступник керівника Житомирської обласної прокуратури подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог та ухвали нове судове рішення в цій частині про задоволення позову. Зазначає, що відмовляючи у задоволенні вимог про повернення 120 земельних ділянок суд, всупереч поданим доказам, дійшов помилкового висновку щодо невіднесення вказаних земельних ділянок до категорії земель промисловості, транспорту зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення станом на момент прийняття оскаржуваних розпоряджень та не надав жодної оцінки обставинам, що до прийняття оскаржуваних розпоряджень межі спірної земельної ділянки не були встановлені в натурі.

Вказує, що за процедурою відведення передбачалось: дотримання порядку погодження питань, пов`язаних з вибором земельних ділянок; отримання висновків органів виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища та лісового господарства щодо зміни цільового призначення земель, зайнятих лісами; погодження проекту з територіальним органом виконавчої влади з питань земельних ресурсів, органом містобудування і архітектури та охорони культурної спадщини , природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органами. Однак, у зв`язку з відведенням спірних земель на підставі технічної документації, відповідної процедури дотримано не було, що призвело до надання громадянам земель у незаконний спосіб. Надання у користування земельної ділянки на підставі технічної документації із землеустрою щодо складання документа, що посвідчує право користування земельною ділянкою можливо виключно у випадку, коли її межі встановлені в натурі (на місцевості) та без зміни її цільового призначення.

Встановлення та зміна цільового призначення земельних ділянок може здійснюватися виключно відповідно до вимог закону та у встановленому порядку, порушення якого має наслідком скасування таких розпоряджень.

В апеляційній скарзі зазначається, що спірні земельні ділянки передані у користування, а згодом у власність громадян з порушенням порядку зміни цільового призначення, на підставі технічної документації із землеустрою, а не проекту землеустрою щодо відведення, без відповідних висновків та погоджень органів державної влади, що є підставою для скасування оскаржуваних розпоряджень у повному обсязі, визнання недійсними відповідних державних актів та зобов`язання інших 120 громадян повернути земельні ділянки до земель запасу селищної ради.

Прокурор наголошує, що рішення суду першої інстанції, в частині відмови у задоволенні позовних вимог, ухвалено з грубим порушенням норм матеріального та процесуального права, не відповідає встановленим законом критеріям обгрунтованості

Отже, Житомирська обласна прокуратура оскаржує рішення суду в частині незадоволених позовних вимог, в решті рішення суду прокурором не оскаржується.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_15 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині задоволених вимог та ухвали нове судове рішення в цій частині про відмову у задоволенні позову. Зазначає, що ОСОБА_14 належала земельна ділянка, згідно державного акта серії ЯЕ № 767776, кадастровий номер :05:000:0019, та яка передана йому у власність згідно розпорядження Житомирської РДА Житомирської області №617 від 06.05.2009, власником якої тепер є він ( ОСОБА_15 ). Вказує, що органом, уповноваженим здійснювати функції держави у спірних правовідносинах є ГУ Держгеокадастру в Житомирській області, яке є самостійною юридичною особою з відповідною процесуальною дієздатністю щодо здійснення захисту прав у судовому порядку, в тому числі і попередження порушення вимог земельного законодавства та наступного звернення до органів прокуратури та суду та вважає, що у прокурора відсутні підстави для представництва держави в суді. Також вказує, що суд дійшов помилкового висновку, що земельні ділянки із кадастровими номерами :05:000:0118 - :05:000:0133 повністю входять до земельної ділянки із кадастровим номером :05:000:0003 та суперечить висновкам експертів № 32273/21-41/38789-38807/21-41 від 24.12.2021.

У постанові Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року №12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» зазначено, що у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.
За правилами частини першої-третьої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Тлумачення вказаної норми процесуального права дає підстави дійти висновку про те, що апеляційним судом справа переглядається лише в межах доводів апеляційних скарг за наявними в ній і додатково поданими доказами.
Вказані висновки викладені у постанові Верховного Суду від 23 грудня 2019 року у справі № 375/250/18.
З урахуванням наведеного, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає до часткового задоволення, а апеляційна скарга ОСОБА_15 не підлягає до задоволення з таких підстав.
Відмовляючи в задоволенні частини позовних вимог прокурора, суд першої інстанції вказав, що інший масив земельних ділянок відповідачів фізичних осіб, який не накладається на землі лісового фонду, не є об`єктом права постійного користування учасників справи, як і інших осіб, а навпроти був переданий в запас Новогуйвинської селищної ради Житомирського району Житомирської області, правомірно в користування, а потім у власність. Підстав для скасування оскаржуваних рішень та актів на землю, а так і повернення земель, не має. Суд зауважив, що накладення земельних ділянок громадян на землі лісового фонду було встановлено на підставі дослідження висновків експертиз у сукупності із наданими письмовими доказами.
Суд першої інстанції також вказав, що він позбавлений можливості надати висновок про належність певної земельної ділянки, крім згадуваних раніше в описово-мотивувальній частині даного рішення, до категорії земель лісового фонду за наявності лише планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування, оскільки наявність таких матеріалів навіть у сукупності із технічною документацією на земельні ділянки відповідачів фізичних осіб не свідчить про накладення одних земель на інші. Для дачі висновку по питанню накладення певних земельних ділянок на інші, або про видачу земельних ділянок за рахунок земель лісового фонду без проведення судової експертизи необхідно залучення відповідних фахівців разом з якими здійснювати дослідження доказів. Сторонами у справі відповідне клопотання заявлене не було.
Суд першої інстанції дійшов висновку, що посилання позивача на те, що землі були передані без попередньої зміни її цільового призначення не доведений у передбачений процесуальним законом спосіб. При цьому суд зауважив, що наявний та досліджений обсяг розпоряджень органів державної влади та органів місцевого самоврядування не дає достатніх та беззаперечних підстав стверджувати про порушення законодавства у даній частині станом на день прийняття оскаржуваних рішень.

Суд також вказав, що, приймаючи рішення про часткове задоволення позову, суд відхиляє клопотання про застосування наслідків пропуску строку позовної давності з огляду на те, що до безпідставного позову не можуть бути застосованими наслідки пропуску строку позовної давності, оскільки це є окремою та самостійною підставою для відхилення вимог.
Колегія суддів не в повній мірі погоджується із висновками суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог з огляду на таке.

Із матеріалів справи вбачається та встановлено судом, що розпорядженням Житомирської районної державної адміністрації №109 від 21.02.2005 припинено право Житомирської КЕЧ на користування земельною ділянкою №188 площею 19,2 га на території Ради, у зв`язку з добровільною відмовою від права на неї. Цю земельну ділянку віднесено до земель запасу Ради для послідуючого перерозподілу та використання за цільовим призначенням (а.с.24-27 т. 20).
15 березня 2007 року розроблено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та складанню державного акту на право постійного користування землею ДП "Житомирське лісове господарство" (Станишівське лісництво) для ведення лісового господарства на території, серед інших, Новогуйвинської селищної ради Житомирського району Житомирської області. Вказана документація містить інформацію про те, що земельна ділянка № НОМЕР_2 площею 20,0408 га має кадастровий номер :05:000:0003, розташована на території Новогуйвинської селищної ради і надана в постійне користування лісовому господарству (а.с.10-26 т.13; а.с.5-69 т.14; а.с.230,231 т.17).

17 грудня 2008 року ОК "СТ "ЛЮБАВА" отримало свідоцтво про державну реєстрацію юридичної особи.

Розпорядженням Житомирської РДА №359 від 23.03.2009 ОК «СТ Любава» надано дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) із земель запасу за межами населеного пункту площею 19,2 га з метою передачі її в оренду громадянам для ведення садівництва на території Новогуйвинської селищної ради (а.с.21 т.1).
В 2009 році на замовлення ОК "СТ "ЛЮБАВА" розроблено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) загальною площею 19,2 га з метою передачі її в оренду громадянам для ведення садівництва на території Новогуйвинської селищної ради Житомирського району Житомирської області.
Розпорядженням Житомирської РДА № 577 від 22.04.2009 затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) загальною площею 19,2 га з метою передачі їх в оренду членам ОК «Садівницьке товариство «Любава» для ведення садівництва, за рахунок земель запасу Новогуйвинської селищної ради та передано в оренду вказану вище земельну ділянку на 1 рік 136 громадянам по 0,12 га кожному. Цим же розпорядженням доручено внести зміни в земельно-облікові документи та планово-картографічні матеріали, здійснити державну реєстрацію договорів оренди (а.с.22 т.1).
Розпорядженням Житомирської РДА №617 від 06.05.2009 відповідачам безоплатно передано у власність земельні ділянки, які перебували у їх користуванні, для ведення садівництва на території Новогуйвинської селищної ради (а.с.23 т.1).
На підставі цього розпорядження відповідачі отримали земельні ділянки у власність, що підтверджується державними актами про право власності на земельні ділянки із цільовим призначенням для ведення садівництва.
Розпорядженням Житомирської ОДА № 202 від 22.06.2009 скасовано розпорядження Житомирської РДА №359 від 23.03.2009 та № 577 від 22.04.2009. Розпорядженням Житомирської ОДА №203 від 22.06.2009 скасовано розпорядження Житомирської РДА № 617 від 06.05.2009.

В подальшому, постановою Житомирського окружного адміністративного суду Житомирської області від 08 серпня 2013 року скасовані розпорядження Житомирської обласної державної адміністрації № 202 та №203 (а.с. 332-337 т. 3).

В суді апеляційної інстанції встановлено, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину від 22.07.2021, власник земельної ділянки з кадастровим номером :05:000:0025 ОСОБА_21 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , а його спадкоємцем є сестра ОСОБА_22 .
Згідно договору купівлі продажу від 22.09.2021, остання відчужила земельну ділянку з кадастровим номером :05:000:0025 ОСОБА_185 .
Відповідно до свідоцтва про право на спадщину від 28.10.2016, власник земельної ділянки з кадастровим номером :05:000:0081 ОСОБА_186 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , а його спадкоємцем є дружина ОСОБА_53 .
Остання, на підставі договору купівлі-продажу від 01.09.2020 відчужила земельну ділянку з кадастровим номером :05:000:0081 ОСОБА_187 .
Відповідно до свідоцтва про право на спадщину від 21.10.2014, власник земельної ділянки з кадастровим номером :05:000:0139 ОСОБА_188 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , а його спадкоємцем є дочка ОСОБА_138 .
Згідно договору купівлі-продажу від 04.02.2021 остання відчужила земельну ділянку з кадастровим номером :05:000:0139 ОСОБА_189 .
Відповідно до свідоцтва про право на спадщину від 15.04.2019,власник земельної ділянки з кадастровим номером :05:000:0107 ОСОБА_190 померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , а її спадкоємцем є дочка ОСОБА_105 .
Остання, на підставі договору купівлі-продажу від 26.04.2019 відчужила земельну ділянку з кадастровим номером :05:000:0107 ОСОБА_191 .
Із Інформації із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек Єдиного реєстру заборон і відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна вбачається, що частина земельних ділянок були відчужені новим власникам на підставі договорів купівлі-продажу або договорів дарування.
Із витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно вбачається наступне:

- власником земельної ділянки кадастровий номер 822055600:05:000:0007, що на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку належала ОСОБА_2 , є ОСОБА_141 на підставі договору купівлі-продажу від 25.04.2014;

- власником земельної ділянки кадастровий номер :05:000:0015, яка на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку належала ОСОБА_10 , є ОСОБА_142 , на підставі договору купівлі продажу 11.11.2021;

- власником земельної ділянки кадастровий номер :05:000:0016, яка на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку належала ОСОБА_11 , є ОСОБА_142 , на підставі договору купівлі-продажу від 11.11.2021;
- власником земельної ділянки кадастровий номер :05:000:0017, що на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку належала ОСОБА_12 , є ОСОБА_143 , на підставі договору купівлі-продажу від 15.03.2021;
- власником земельної ділянки кадастровий номер :05:000:0019, що на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку належала ОСОБА_14 , є ОСОБА_15 , на підставі договору даруванні від 08.06.2015;

- власником земельної ділянки кадастровий номер :05:000:0025, що на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку належала ОСОБА_21 , є ОСОБА_142 , на підставі договору купівлі-продажу від 22.09.2021;
- власником земельної ділянки кадастровий номер :05:000:0028, що на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку належала ОСОБА_192 , є ОСОБА_144 , на підставі договору купівлі-продажу від 08.08.2018;
- власником земельної ділянки кадастровий номер :05:000:0033, що на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку належала ОСОБА_29 є ОСОБА_145 , на підставі договору купівлі-продажу від 19.09.2018;
- власником земельної ділянки кадастровий номер :05:000:0035, що на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку належала ОСОБА_193 , є ОСОБА_146 , на підставі договору купівлі-продажу 18.11.2017;
- власником земельної ділянки кадастровий номер :05:000:0036, що на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку належала ОСОБА_194 є ОСОБА_147 , на підставі договору дарування від 22.08.2019;
- власником земельної ділянки кадастровий номер :05:000:0037, що на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку належала ОСОБА_195 є ОСОБА_147 , на підставі договору купівлі-продажу від 25.10.2018;
- власником земельної ділянки кадастровий номер :05:000:0038, що на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку належала ОСОБА_196 є ОСОБА_147 , на підставі договору купівлі-продажу від 13.10.2016;
- власником земельної ділянки кадастровий номер :05:000:0039, що на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку належала ОСОБА_197 є ОСОБА_147 на підставі договору купівлі-продажу від 13.10.2016;
- власником земельної ділянки кадастровий номер :05:000:0040, що на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку належала ОСОБА_198 є ОСОБА_148 , на підставі договору купівлі-продажу від 21.11.2017;
- власником земельної ділянки кадастровий номер :05:000:0041, що на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку належала ОСОБА_199 є ОСОБА_148 , на підставі договору купівлі-продажу від 21.11.2017;
- власником земельної ділянки кадастровий номер :05:000:0044, що на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку належала ОСОБА_200 є ОСОБА_149 , на підставі договору купівлі-продажу від 26.10.2021;
- власником земельної ділянки кадастровий номер :05:000:0058, що на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку належала ОСОБА_201 є ОСОБА_149 , на підставі договору купівлі-продажу від 04.11.2021;
- власником земельної ділянки кадастровий номер :05:000:0059, що на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку належала ОСОБА_202 є ОСОБА_150 , на підставі договору купівлі-продажу від 14.10.2014;
- власником земельної ділянки кадастровий номер :05:000:0061, що на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку належала ОСОБА_203 є ОСОБА_151 , на підставі договору купівлі-продажу від 13.02.2020;
- власником земельної ділянки кадастровий номер :05:000:0062, що на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку належала ОСОБА_204 є ОСОБА_151 , на підставі договору купівлі-продажу від 10.08.2021;
- власником земельної ділянки кадастровий номер :05:000:0063, що на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку належала ОСОБА_205 є ОСОБА_151 , на підставі договору купівлі-продажу від 07.07.2016;
- власником земельної ділянки кадастровий номер :05:000:0064, що на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку належала ОСОБА_206 є ОСОБА_151 , на підставі договору купівлі-продажу від 07.07.2016;
- власником земельної ділянки кадастровий номер :05:000:0066, що на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку належала ОСОБА_207 є ОСОБА_152 , на підставі договору купівлі-продажу від 29.11.2016;
- власником земельної ділянки кадастровий номер :05:000:0065, що на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку належала ОСОБА_208 є ОСОБА_152 , на підставі договору купівлі-продажу від 29.11.2016;
- власником земельної ділянки кадастровий номер :05:000:0067, що на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку належала ОСОБА_209 є ОСОБА_152 , на підставі договору купівлі-продажу від 31.01.2017;
- власником земельної ділянки кадастровий номер :05:000:0068, що на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку належала ОСОБА_210 є ОСОБА_152 , на підставі договору купівлі-продажу від 31.01.2017;
- власником земельної ділянки кадастровий номер :05:000:0069, що на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку належала ОСОБА_211 є ОСОБА_151 , на підставі договору купівлі-продажу від 09.06.2016;
- власником земельної ділянки кадастровий номер :05:000:0070, що на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку належала ОСОБА_212 є ОСОБА_151 , на підставі договору купівлі-продажу від 09.06.2016;
- власником земельної ділянки кадастровий номер :05:000:0071, що на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку ОСОБА_213 є ОСОБА_154 , на підставі договору купівлі-продажу від 15.01.2020;
- власником земельної ділянки кадастровий номер :05:000:0072, що на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку належала ОСОБА_214 є ОСОБА_147 , на підставі договору купівлі-продажу від 28.05.2021;
- власником земельної ділянки кадастровий номер :05:000:0074, що на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку належала ОСОБА_215 є ОСОБА_147 , на підставі 30.06.2021;
- власником земельної ділянки кадастровий номер :05:000:0076, що на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку належала ОСОБА_216 є ОСОБА_155 , на підставі договору купівлі-продажу від 11.08.2014;
- власником земельної ділянки кадастровий номер :05:000:0077, що на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку належала ОСОБА_217 є ОСОБА_156 , на підставі договору купівлі-продажу від 19.12.2014;
- власником земельної ділянки кадастровий номер :05:000:0078, що на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку належала ОСОБА_218 є ОСОБА_156 , на підставі договору купівлі-продажу від 19.12.2014;
- власником земельної ділянки кадастровий номер :05:000:009, що на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку належала ОСОБА_219 є ОСОБА_157 , на підставі договору купівлі-продажу від 24.01.2020;
- власником земельної ділянки кадастровий номер :05:000:0080, що на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку належала ОСОБА_220 є ОСОБА_158 , на підставі договору купівлі-продажу від 14.09.2020;
- власником земельної ділянки кадастровий номер :05:000:0081, що на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку належала ОСОБА_221 є ОСОБА_158 , на підставі договору купівлі-продажу від 01.09.2020;
- власником земельної ділянки кадастровий номер :05:000:0082, що на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку належала ОСОБА_222 є ОСОБА_159 , на підставі договору купівлі-продажу від 20.02.2017;
- власником земельної ділянки кадастровий номер :05:000:0085, що на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку належала ОСОБА_223 є ОСОБА_160 , на підставі договору купівлі-продажу від 11.08.2014;
- власником земельної ділянки кадастровий номер :05:000:0086, що на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку належала ОСОБА_224 є ОСОБА_161 , на підставі договору купівлі-продажу від 01.11.2018;
- власником земельної ділянки кадастровий номер :05:000:0087, що на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку належала ОСОБА_225 є ОСОБА_161 , на підставі договору купівлі-продажу від 01.11.2018;
- власником земельної ділянки кадастровий номер :05:000:0089, що на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку належала ОСОБА_226 є ОСОБА_162 , на підставі договору купівлі-продажу від 19.10.2020;
- власником земельної ділянки кадастровий номер :05:000:0090, що на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку належала ОСОБА_227 є ОСОБА_163 , на підставі договору купівлі-продажу від 02.08.2021;
-власником земельної ділянки кадастровий номер :05:000:0091, що на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку належала ОСОБА_228 (об`єднана в земельну ділянку :05:000:0160) є ОСОБА_164 ;
- власником земельної ділянки кадастровий номер :05:000:0092, що на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку належала ОСОБА_229 (об`єднана в земельну ділянку :05:000:0160) є ОСОБА_164 ;
-власником земельної ділянки кадастровий номер :05:000:0094, що на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку належала ОСОБА_230 є ОСОБА_165 , на підставі договору купівлі-продажу від 18.07.2017;
-власником земельної ділянки кадастровий номер :05:000:0095, що на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку належала ОСОБА_231 є ОСОБА_165 , на підставі договору купівлі-продажу від 18.07.2017;
-власником земельної ділянки кадастровий номер :05:000:0100, що на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку належала ОСОБА_232 є ОСОБА_166 , на підставі договору купівлі-продажу від 07.03.2020;
-власником земельної ділянки кадастровий номер :05:000:0101, що на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку належала ОСОБА_233 є ОСОБА_166 на підставі договору купівлі-продажу від 15.05.2021;
-власником земельної ділянки кадастровий номер :05:000:0102, що на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку належала ОСОБА_234 є ОСОБА_167 на підставі договору купівлі-продажу від 07.11.2022;
-власником земельної ділянки кадастровий номер :05:000:104, що на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку належала ОСОБА_235 є ОСОБА_168 , на підставі 23.01.2020;
-власником земельної ділянки кадастровий номер :05:000:0105, що на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку належала ОСОБА_236 є ОСОБА_168 , на підставі 23.01.2020;
-власником земельної ділянки кадастровий номер :05:000:0107, що на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку належала ОСОБА_237 є ОСОБА_154 , на підставі договору купівлі-продажу від 10.01.2020;
-власником земельної ділянки кадастровий номер :05:000:0110, що на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку належала Б ОСОБА_238 є ОСОБА_149 на підставі договору купівлі-продажу від 26.10.2021;
-власником земельної ділянки кадастровий номер :05:000:0112, що на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку належала ОСОБА_239 є ОСОБА_149 на підставі договору купівлі-продажу від 26.10.2021;
-власником земельної ділянки кадастровий номер :05:000:0113, що на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку належала ОСОБА_240 є ОСОБА_149 на підставі договору купівлі-продажу 26.10.2021;
-власником земельної ділянки кадастровий номер :05:000:0114, що на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку належала ОСОБА_241 є ОСОБА_242 підставі договору купівлі-продажу від 26.10.2021;
-власником земельної ділянки кадастровий номер :05:000:0116, що на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку належала ОСОБА_243 є ОСОБА_169 , на підставі договору купівлі продажу 09.11.2016;
-власником земельної ділянки кадастровий номер :05:000:0117, що на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку належала ОСОБА_244 є ОСОБА_169 на підставі договору купівлі продажу від 09.11.2016;
-власником земельної ділянки кадастровий номер :05:000:0134, що на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку належала ОСОБА_245 є ОСОБА_170 , на підставі договору купівлі-продажу від 31.12.2014;
-власником земельної ділянки кадастровий номер :05:000:0135, що на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку належала ОСОБА_246 є Літинська на підставі договору купівлі-продажу від 14.03.2017;
-власником земельної ділянки кадастровий номер :05:000:0136, що на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку належала ОСОБА_247 є ОСОБА_172 на підставі договору купівлі-продажу від 13.05.2019;
-власником земельної ділянки кадастровий номер :05:000:0137, що на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку належала ОСОБА_248 є ОСОБА_173 на підставі договору купівлі-продажу від 02.09.2021;
-власником земельної ділянки кадастровий номер :05:000:0139, що на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку належала ОСОБА_249 є ОСОБА_174 , на підставі договору купівлі-продажу від 04.02.2021;
-власником земельної ділянки кадастровий номер :05:000:0140, що на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку належала ОСОБА_250 є ОСОБА_174 на підставі договору купівлі-продажу 14.04.2021.
Із матеріалів справи вбачається, що 12 травня 2009 року на підставі розпорядження голови Житомирської райдержадміністрації №739 від 03.10.2006 ДП "Житомирське лісове господарство" видано державний акт серії ЯЯ №078316 від 12 травня 2009 року на право постійного користування земельною ділянкою з кадастровим номером :05:000:0003 та цільовим призначенням для ведення лісового господарства на території Новогуйвинської селищної ради Житомирського району Житомирської області ділянки № 7 9 площею 43,9263 га ( т. 1 а.с. 29т. 33 а.с.169, 182-183).

Із листа ДП «Житомирське лісове господарство» № 876 від 22.09.2020 вбачається, що земельна ділянка з кадастровим номером :05:005:0003, яка зазначена в публічній кадастровій карті України та земельна ділянка з кадастровим номером :05:000:0003, що вказана в державному акті серії ЯЯ №078316 від 12 травня 2009 року є однією і тією ж земельною ділянкою, що перебуває в користуванні ДП «Житомирське лісове господарство» (т. 33 а.с.160-163,173-176).

Ухвалами Житомирського районного суду Житомирської області від 27.04.2018, 01.03.2019 було призначені судові земельні технічні експертизи.

Висновками експертиз № 12091/18-41/19087-19101/18-41 від 11 вересня 2018 року (а.с.92-115 т.20), №12091/18-41/19087-19101/18-41 від 6 лютого 2019 року (доопрацьований) (а.с.102-122 т.30) та № 32273/21-41/38789-38807/21-41 від 24 грудня 2021 року (а.с.119-153 т.34) встановлено наступне.

Земельні ділянки з кадастровими номерами: :05:000:0118; :05:000:0119; :05:000:0120; :05:000:0121; :05:000:0122; :05:000:0123; :05:000:0124; :05:000:0125; :05:000:0126; :05:000:0127; :05:000:0128; :05:000:0129; :05:000:0130; :05:000:0131; :05:000:0132; :05:000:0133 повністю розташовані в межах земельної ділянки з кадастровим номером :05:005:0003 площею 20,0408 га, яка має цільове призначення для ведення лісового господарства та перебувала в користуванні ДП "Житомирське лісове господарство", а нині перебуває в користуванні правонаступника останнього Державного підприємства "Коростенське лісомисливське господарство" (а.с.95-97 т.36).

Земельні ділянки з кадастровими номерами: :05:000:0118; :05:000:0119; :05:000:0120; :05:000:0121; :05:000:0122; :05:000:0123; :05:000:0124; :05:000:0125; :05:000:0126; :05:000:0127; :05:000:0128; :05:000:0129; :05:000:0130; :05:000:0131; :05:000:0132; :05:000:0133 сформовані пізніше ніж визначені межі земель лісогосподарського призначення Станишівського лісництва Державного підприємства "Коростенське лісомисливське господарство" (раніше ДП "Житомирський лісгосп").

Згідно із копією Акта передачі земельної ділянки від 22.02.2005 Міністерство оборони України передало до земель запасу Новогуйвинської селищної ради Житомирського району Житомирської області земельної ділянки №188 площею 19,2 га, яка частково вкрита лісом (т. 1 а.с. 25).

Із копії листа ДП «Житомирське лісове господарство від 07.07.2009 № 674 вбачається, що частина земельної ділянки площею 1,9 га відноситься до території ДП «Житомирське ЛГ» Станишівське лісництво кв.38 вид.4, яка згідно матеріалів впорядкування 1998 року відноситься до ІІ категорії лісів (рекреаційно-оздоровчі) віком 87 років, повнотою 0,8, складом насадження 10С+Д. Інша територія являє собою хвойне насадження приблизним віком 100- років, повнотою 0,6, складом 10С+Д, яка не входить до земель ДП «Житомирське ЛГ». При проведенні суцільного переліку дерев встановлено загальну кількість дерев 4 692 шт масою 3 094 куб.м, в т.ч. територія ДП «Житомирський лісгосп» 594 дерева загальною масою 454 кубм (том 1 а.с. 27).

Згідно з інформацією, викладеною у листі Держземагенства у Житомирському районі №434 від 27.05.2009 Житомирському міжрайонному прокурору, вбачається, що до прийняття розпорядження №577 від 22.04.2009 земельна ділянка площею 19,2 га відносилась до категорії земель промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення. В даний час вищезазначеним розпорядженням її фактично віднесено до категорії земель сільськогосподарського призначення у зв`язку із тим, що технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі з метою передачі їх в оренду членам обслуговуючого кооперативу СТ «Любава» затверджено «для ведення садівництва». Кадастровий номер загальній земельній ділянці площею 19,2 га не присвоєний (том 1 а.с. 24).

Щодо апеляційної скарги заступника керівника Житомирської обласної прокуратури.

Відповідно да статті 19 ЗК України ( тут і далі в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії :

а) землі сільськогосподарського призначення;

б) землі житлової та громадської забудови;

в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного

призначення;

г) землі оздоровчого призначення;

ґ) землі рекреаційного призначення;

д) землі історико-культурного призначення;

е) землі лісогосподарського призначення;

є) землі водного фонду;

ж) землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики,

оборони та іншого призначення.

2. Земельні ділянки кожної категорії земель, які не надані у

власність або користування громадян чи юридичних осіб, можуть

перебувати у запасі.

Землі запасу не є окремою категорією земель і можуть бути будь-якого цільового призначення.
Відповідно до частин першої, другої та четвертої статті 20 ЗК України віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об`єктів природоохоронного та історико-культурного призначення. Зміна цільового призначення земель, зайнятих лісами, провадиться з урахуванням висновків органів виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища та лісового господарства.
Порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам; визнання недійсними угод щодо земельних ділянок; відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною; притягнення до відповідальності відповідно до закону громадян та юридичних осіб, винних у порушенні порядку встановлення та зміни цільового призначення земель (стаття 21 ЗК України).
Згідно зі статтею 55 ЗК України до земель лісогосподарського призначення належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства. До земель лісогосподарського призначення не належать землі, зайняті: зеленими насадженнями у межах населених пунктів, які не віднесені до категорії лісів; окремими деревами і групами дерев, чагарниками на сільськогосподарських угіддях, присадибних, дачних і садових ділянках.
Відповідно до статей 56, 57 ЗК України землі лісогосподарського призначення можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності.
Громадянам та юридичним особам за рішенням органів місцевого самоврядування та органів виконавчої влади можуть безоплатно або за плату передаватись у власність замкнені земельні ділянки лісогосподарського призначення загальною площею до 5 гектарів у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств. Громадяни і юридичні особи в установленому порядку можуть набувати у власність земельні ділянки деградованих і малопродуктивних угідь для залісення.
Земельні ділянки лісогосподарського призначення за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються в постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємствам, іншим державним і комунальним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані підрозділи, для ведення лісового господарства.
Порядок використання земель лісогосподарського призначення визначається законом.
Таким чином, землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства, належать до земель лісогосподарського призначення, на які розповсюджується особливий режим щодо використання, надання в користування та передачі у власність, який визначається нормами Конституції України, ЗК України, іншими законами й нормативно-правовими актами.
За статтею 13 ЗК України до повноважень Кабінету Міністрів України в галузі земельних відносин належить, зокрема, розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом.
Передача у власність, надання в постійне користування для нелісогосподарських потреб земельних лісових ділянок площею більше як 1 га, що перебувають у державній власності, належить до повноважень Кабінету Міністрів України у сфері лісових відносин (стаття 27 ЛК України, тут і далі в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин).
Згідно із частиною другою статті 149 ЗК України вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень.
Відповідно до частини шостої статті 149 ЗК України обласні державні адміністрації на їх території вилучають земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, в межах міст обласного значення та за межами населених пунктів для всіх потреб, крім випадків, визначених частинами п`ятою, дев`ятою цієї статті.
Відповідно до частини дев`ятої статті 149 ЗК України, Кабінет Міністрів України вилучає земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, - ріллю, багаторічні насадження для несільськогосподарських потреб, ліси - площею понад 1 га для нелісогосподарських потреб, а також земельні ділянки природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного призначення, крім випадків, визначених частинами п`ятою - восьмою цієї статті, та у випадках, визначених статтею 150 цього Кодексу.
Згідно з нормами статей 181-184, 202-204 ЗК України, законів України «Про Державний земельний кадастр» та «Про землеустрій» дані державного земельного кадастру - це документальне підтвердження відомостей про правовий режим земель, їх цільове призначення, їх розподіл серед власників землі і землекористувачів за категоріями земель, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, які ґрунтуються на підставі землевпорядної документації.
Відповідно до пункту 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» ЛК України до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування.
Планово-картографічні матеріали лісовпорядкування складаються на підставі натурних лісовпорядних робіт та камерного дешифрування аерознімків, містять детальну характеристику лісу. Перелік планово-картографічних лісовпорядкувальних матеріалів, методи їх створення, масштаби, вимоги до змісту та оформлення, якості виготовлення тощо регламентується галузевими нормативними документами. Зокрема, за змістом пункту 1.1 Інструкції про порядок створення і розмноження лісових карт, затвердженої Держлісгоспом СРСР 11 грудня 1986 року, планшети лісовпорядкування відносяться до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування, а частина друга зазначеної Інструкції присвячена процедурі їх виготовлення.
Отже, системний аналіз наведених норм законодавства дозволяє дійти висновку про те, що при вирішенні питання щодо перебування земельної лісової ділянки в користуванні державного лісогосподарського підприємства необхідно враховувати положення пункту 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» ЛК України.
З матеріалів справи вбачається, що до прийняття розпорядження №577 від 22.04.2009 спірна земельна ділянка площею 19,2га відносилась до категорії земель промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення, згідно статистичної звітності рахувалась землями оборони, на яких зростає ліс.
Із переданих 19,2 га землі в оренду членам ОК «СТ «Любава» частина земельної ділянки площею 1,9 га відноситься до території ДП «Житомирське ЛГ» Станишівське лісництво (тепер ДП «Коростенське лісомисливське господарство») кв.38 вид.4, яка згідно матеріалів впорядкування 1998 року відноситься до ІІ категорії лісів.

За приписами статті 20 ЗК України (в ред. на час виникнення спірних правовідносин) зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об`єктів природоохоронного та історико-культурного призначення. Зміна цільового призначення земель, зайнятих лісами, провадиться з урахуванням висновків органів виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища та лісового господарства.
З матеріалів справи вбачається, що розпорядженням голови Житомирської районної державної адміністрації від 23 березня 2009 року № 359 ОК "СТ "Любава" надано дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) із земель запасу за межами населеного пункту площею 19,2 га з метою передачі її в оренду громадянам для ведення садівництва на території Новогуйвинської селищної ради (а.с.21 т.1).
При цьому, питання зміни цільового призначення земельних ділянок, які передаються під розміщення садівницького товариства, Житомирською районної державною адміністрацією не вирішувалось.
В подальшому, розпорядженням Житомирської РДА від 22 квітня 2009 року № 577 затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок у натурі (на місцевості) загальною площею 19,2 га з метою передачі їх в оренду членам ОК "СТ "Любава" для ведення садівництва за рахунок земель запасу Новогуйвинської селищної ради та передано в оренду цю земельну ділянку на 1 рік 136 громадянам по 0,12 га кожному, а розпорядженням Житомирської РДА від 06 травня 2009 року № 617 відповідачам фізичним особам безоплатно передано у власність земельні ділянки, які перебували у їх користуванні, для ведення садівництва на території Новогуйвинської селищної ради (а.с.23 т.1).
З огляду на наведене, Житомирська районна державна адміністрація перевищила свої повноваження, незаконно змінила цільове призначення 19,2 га лісових земель на землі сільськогосподарського виробництва, частина яких перебувала у користуванні ДП «Житомирське ЛГ» (тепер - Державне підприємство «Коростенське лісомисливське господарство») та без належно розробленої та погодженої документації, незаконно передала їх у користування членам ОК «СТ «Любава».

Також Житомирським КЕВ не надавалось погодження на зміну цільового призначення спірних земельних ділянок.

Таким чином доводи позивача про те, що спірні земельні ділянки неправомірно вибули із володіння держави, оскільки при їх вилученні не було дотримано вимог статті 149 ЗК України, є обґрунтованими.

Проте, вирішуючи спір щодо визнання недійсним спірних рішень та розпоряджень органу місцевого самоврядування, апеляційний суд враховує наступне.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).
Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до частин першої, другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні.
Під способами захисту суб`єктивних земельних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника (див. пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16).
Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391 ЦК України, частина друга статті 152 ЗК України). Вказані способи захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно.
Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння.
Негаторний позов це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.
Власник земельної ділянки може вимагати, зокрема, усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою (частина друга статті 152 ЗК України).
Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Таке право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від
05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від
11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 02 липня 2019 року у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19), від 22 жовтня 2019 року у справі № 923/876/16 (провадження № 12-88гс19) та багатьох інших.
Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19, пункт 63), від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.13), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (провадження № 12-140гс19, пункт 98).
У справі, яка переглядається, позов пред`явлено прокурором в інтересах держави у зв`язку з незаконним, на думку позивача, заволодінням земельними ділянками державної власності фізичними особами відповідачами. Посилаючись на те, що при виділенні земельних ділянок порушено норми ЗК України та ЛК України, позивач просив, зокрема, визнати незаконними та скасувати розпорядження голови Житомирської РДА від 23.03.2009 № 359, від 22.04.2009 № 577 та від 06.05.2009 №617, визнати недійсними державні акти на право власності на земельні ділянки, видані громадянам відповідачам у справі, та зобов`язати відповідачів повернути земельні ділянки, одержані на підставі вказаних вище розпоряджень, до земель запасу Новогуйвинської селищної ради, в тому числі земельні ділянки площею 1,9 га повернути ДП «Житомирське ЛГ» (тепер ДП «Коростенське лісомисливське господарство»).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі №359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21) зазначено, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункти 85, 86), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19, пункт 38), від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 (провадження № 12-148гс19, пункт 34), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20, пункт 74) та інших. Визнання недійсним державного акта також не є необхідним для вирішення питання про належність права власності на земельну ділянку та для її витребування з чужого володіння, а тому в задоволенні цієї позовної вимоги слід відмовити (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункт 94).
Враховуючи викладене, заявлені в цій справі прокурором вимоги про визнання незаконними та скасування розпоряджень голови Житомирської РДА від 23.03.2009 № 359, від 22.04.2009 № 577 та від 06.05.2009 №617, визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки, не є ефективним способом захисту у спірних правовідносинах, а тому в задоволенні зазначених вимог слід відмовити із цих підстав.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).
Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи є втручання законним; чи має воно на меті «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.
Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним з питань застосування та наслідків дії його норм.
Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу втручання держави у право на мирне володіння майном може бути виправдано за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Поняття «суспільний інтерес» має широке значення (рішення ЄСПЛ від 23 листопада 2000 року в справі «Колишній король Греції та інші проти Греції»). Крім того, ЄСПЛ також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства, безперечно, становить «суспільний інтерес» (рішення ЄСПЛ від 02 листопада 2004 року в справі «Трегубенко проти України»).
Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому з питань оцінки «пропорційності» ЄСПЛ, як і з питань наявності «суспільного», «публічного» інтересу, визнає за державою досить широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах.
Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.
Будь-які приписи, зокрема і приписи Конвенції, слід застосовувати з урахуванням обставин кожної конкретної справи, оцінюючи поведінку усіх сторін спору, а не лише органів державної влади та місцевого самоврядування.
Право держави витребувати земельну ділянку, належну до земель лісогосподарського призначення, з огляду на доведену незаконність і безпідставність її відчуження на користь фізичної особи передбачене в чинному законодавстві України. Відповідні приписи стосовно охорони вказаної категорії земель і регламентування підстав для витребування майна з чужого незаконного володіння є доступними, чіткими та передбачуваними.
Встановлено, що земельні ділянки, що віднесені до земель промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення площею 19,2 га, які частково вкриті лісом, були передані у власність відповідачам, а в подальшому деякі з них перейшли у власність третіх осіб, вибули з державної власності поза волею власника держави Україна без дотримання передбаченої законом процедури вилучення у постійного користувача.
Положеннями статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.
Предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції є втручання держави у право на мирне володіння майном. У практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, наприклад, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.
Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним з питань застосування та наслідків дії його норм.
Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу втручання держави у право на мирне володіння майном може бути виправдано за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Поняття «суспільний інтерес» має широке значення (рішення від 23 листопада 2000 року у справі «Колишній король Греції та інші проти Греції»). Крім того, ЄСПЛ також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства, безперечно, становить «суспільний інтерес» (рішення ЄСПЛ від 02 листопада 2004 року в справі «Трегубенко проти України»).
Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому з питань оцінки «пропорційності» ЄСПЛ, як і з питань наявності «суспільного», «публічного» інтересу, визнає за державою досить широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах.
Таким чином, стаття 1 Першого протоколу до Конвенції гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.
У справі «Рисовський проти України» ЄСПЛ зазначив, що принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити допущену в минулому «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися у нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Ризик будь-якої помилки державного органу має покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип «належного урядування» може не лише покладати на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку, а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові.
З огляду на викладене, принцип «належного урядування» не встановлює абсолютної заборони на витребування із приватної власності майна, у тому числі й земельних ділянок, на користь держави, якщо майно вибуло із власності держави у незаконний спосіб, а передбачає критерії, які слід з`ясовувати та враховувати при вирішенні цього питання для того, щоб оцінити правомірність і допустимість втручання держави у право на мирне володіння майном. Дотримання принципу «належного урядування» оцінюється одночасно з додержанням принципу «пропорційності» при тому, що немає точного, вичерпного переліку обставин і фактів, установлення яких беззаперечно свідчитиме про додержання чи порушення «справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю додержання фундаментальних прав окремої людини». Цей критерій більшою мірою оціночний і стосується суб`єктивної складової кожної конкретної справи, а тому має бути з`ясований у кожній конкретній справі на підставі безпосередньо встановлених обставин і фактів.
За обставинами цієї справи встановлено, що відповідачі та треті особи набули у власність земельні ділянки, якими вони правомірно користувалися за цільовим призначенням тривалий час, у межах норм, передбачених законом, на підставі рішення районної державної адміністрації; у статусі власників земельних ділянок відповідачі тривалий час володіють ними.
Ураховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що намагання прокурора виправити допущену в минулому органом влади «помилку» не може мати наслідком непропорційне втручання у нове право відповідачів та перекладати на них усі негативні наслідки такої «помилки», оскільки задоволення позову із формальних підстав покладатиме надмірний індивідуальний тягар на особу, яка володіє земельною ділянкою протягом тривалого часу, а отже порушить справедливий баланс інтересів сторін.
У справі встановлено, що на спірній земельній ділянці частково знаходяться житлові будинки та господарські будівлі відповідачів. Отже, втручання держави у право громадян відповідачів у справі на мирне володіння майном - земельними ділянками, зважаючи на тривале добросовісне користування ними відповідачами, які протиправних дій для заволодіння земельною ділянкою у певному розмірі не вчиняли, отримали їх у власність на підставі розпорядження державного органу, буде мати ознаки непропорційного втручання у права відповідачів на мирне володіння майном.
Встановлено, що відповідачі тривалий час користуються земельними ділянками, мали право на надання їм земельних ділянок у власність у вказаному розмірі і реалізували це право. Позбавлення їх такого права власності фактично не з вини відповідачів, а внаслідок недбальства державних органів призведе до порушення принципу справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю додержання фундаментальних прав окремої людини.
З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для зобов`язання повернути земельні ділянки відповідачів, які залишились власниками на час розгляду справи з вищевказаних підстав.

Підстав для зобов`язання інших відповідачів повернути земельні ділянки колегія суддів також не вбачає, оскільки під час розгляду справи було встановлено, що власники вищезазначених спірних земельних ділянок відповідно до цивільно-правових угод змінилися. У зв`язку з чим ухвалою Житомирського апеляційного суду від 15.12.2022, відповідно до п.1 ч.1 ст. 365 ЦПК України, нових власників земельних ділянок залучено як третіх осіб у справі, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору.
Це стосується наступних осіб: ОСОБА_141 , ОСОБА_142 , ОСОБА_143 , ОСОБА_144 , ОСОБА_145 , ОСОБА_146 , ОСОБА_147 , ОСОБА_148 , ОСОБА_149 , ОСОБА_150 , ОСОБА_151 , ОСОБА_152 , ОСОБА_154 , ОСОБА_155 , ОСОБА_156 , ОСОБА_157 , ОСОБА_158 , ОСОБА_158 , ОСОБА_159 , ОСОБА_160 , ОСОБА_161 , ОСОБА_162 , ОСОБА_163 , ОСОБА_164 , ОСОБА_165 , ОСОБА_166 , ОСОБА_167 , ОСОБА_154 , ОСОБА_169 , ОСОБА_170 , ОСОБА_171 , ОСОБА_172 , ОСОБА_173 , ОСОБА_174 .
Питання про залучення вказаних осіб судом першої інстанції, як відповідачів, не вирішувалося, клопотань прокурором про це не заявлялось.
Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України апеляційний суд не наділений повноваженнями щодо залучення до участі у справі як відповідачів осіб, які не брали в ній участь у суді першої інстанції.
Таким чином підстав для задоволення вимог прокурора щодо зобов`язання відповідачів, які відчужили спірні земельні ділянки і на час ухвалення цього судового рішення вже не є власниками земельних ділянок, повернути їх до земель запасу Новогуйвинської селищної ради, колегія суддів також не вбачає.
Окрім того колегія суддів зауважує, що ні Новогуйвинська селищна рада, ні Житомирський КЕВ також не були залучені до участі у справі.
Отже, суд першої інстанції ухвалюючи рішення зробив правильний висновок (в оскаржуваній частині ) про відмову в задоволенні позову прокурора, однак помилився щодо мотивів такої відмови, у зв`язку з чим оскаржуване судове рішення підлягає зміні з викладенням його мотивувальної частини в редакції цієї постанови.

Щодо апеляційної скарги ОСОБА_15 .

Під час апеляційного розгляду справи 08.02.2023 Житомирська обласна прокуратура подала клопотання про закриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_15 , посилаючись на те, що оскаржуваним рішенням суду права останнього не порушені.
Колегія суддів вважає, що клопотання не підлягає до задоволення з огляду на таке.
В апеляційній скарзі ОСОБА_15 просить скасувати рішення Житомирського районного суду від 06.06.2022 в частині задоволення позову та прийняти в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову.
Проте, слід зауважити, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_15 в частині незгоди із рішенням суду про часткове задоволення позову є безпідставними, оскільки вказаним рішенням у цій частині не вирішувалося питання про його права та інтереси, а інші особи, стосовно яких ухвалено рішення про задоволення позову не уповноважували ОСОБА_15 на здійснення дій щодо оскарження рішення суду першої інстанції в їх інтересах.

А тому колегія суддів ще раз наголошує, що рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог до ОСОБА_116 , ОСОБА_117 , ОСОБА_118 , ОСОБА_119 , ОСОБА_120 , ОСОБА_121 , ОСОБА_175 , ОСОБА_176 , ОСОБА_177 , ОСОБА_125 , ОСОБА_126 , ОСОБА_127 , ОСОБА_128 , ОСОБА_129 , ОСОБА_130 , ОСОБА_131 не оскаржується в установленому законом порядку, а тому не є предметом апеляційного перегляду.
Отже, скасувати чи змінити рішення Житомирського районного суду від 06.06.2022 в частині задоволення позову за апеляційною скаргою ОСОБА_15 немає законних підстав.
Разом з тим, в апеляційній скарзі ОСОБА_15 зазначає, що одним з відповідачів у даній справі є ОСОБА_14 , якому належала земельна ділянка згідно державного акту серії ЯЕ № 767776, кадастровий номер :05:000:0019 та яка передалась йому у власність згідно розпорядження Житомирської районної державної адміністрації Житомирської області №617 від 6 травня 2009 року. На теперішній час він, ОСОБА_15 , є власником зазначеної ділянки, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за № 38690209 від 08.06.2015. У зв`язку з тим, що рішенням суду вирішувалось питання про його право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :05:000:0019, він має право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції.
Відповідно до ч.1 ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Вказана стаття визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення і які поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків. При цьому, на відміну від оскарження судового рішення учасником справи, не залучена до участі у справі особа повинна довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності таких критеріїв: вирішення судом питання про її право, інтерес, обов`язок, причому такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним.

Необхідною умовою для набуття особою, яка не брала участі у справі, права апеляційного оскарження судового рішення є вирішення цим судовим актом питання щодо її прав, свобод, інтересів та (або) обов`язків.

Питання про те, чи вирішено судовим рішенням питання щодо прав, свобод, інтересів та (або) обов`язків особи, яка не брала участі у справі, має вирішуватись, виходячи з конкретних обставин справи та з урахуванням змісту судового рішення.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 зазначив, що аналіз частини першої статті 352 ЦПК України дозволяє зробити висновок, що ця норма визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення і які поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків.
При цьому, судове рішення, оскаржуване не залученою особою, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є скаржник, або міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах.
Після того, як суд апеляційної інстанції встановить, що рішенням по справі було вирішено питання про права та інтереси особи, яка подала апеляційну скаргу на це судове рішення, він переглядає судове рішення за апеляційною скаргою цієї особи.
Так, у своїй апеляційній скарзі, ОСОБА_15 вказував, що він є власником земельної ділянки із кадастровим номером :05:000:0019, а тому оспорюваним рішенням суду першої інстанції його права порушені.

Звернувшись із позовом, Житомирський міжрайонний прокурор з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері в інтересах держави просив повернути у власність держави в тому числі і земельну ділянку із кадастровим номером :05:000:0019, що на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку належала ОСОБА_251 , власником якої є ОСОБА_15 на підставі договору дарування від 08 червня 2015року.
Отже, заявлені позивачем вимоги безпосередньо стосуються прав та обов`язків ОСОБА_15 , відносно прав та обов`язків якого було ухвалено рішення судом першої інстанції, та який в такій ситуації мав бути залучений відповідачем, оскільки лише за наявності належних відповідачів у справі суд у змозі вирішувати питання про обґрунтованість позовних вимог та вирішити питання про їх задоволення, без залучення такого належного відповідача позовні вимоги вирішені бути не можуть.

З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що в даному випадку клопотання Житомирської обласної прокуратури про закриття апеляційного провадження задоволенню не підлягає.
У своїй апеляційній скарзі ОСОБА_15 вказує, що позивач безпідставно не зазначив орган, уповноважений здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, який набуває статусу позивача, тобто особи, в інтересах якої подано позов про захист порушеного права та/або охоронюваного законом інтересу, а тому вважав, що відсутні підстави для представництва прокурором інтересів держави. Зазначив, що обставини необгрунтованого та не доведеного представництва прокурором інтересів держави є підставою для відмови в позові.
Зазначені доводи є безпідставними з огляду на таке.
У цій справі прокурор звернувся до суду із позовом про визнання недійсними розпоряджень голови районної державної адміністрації, визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки, повернення земельних ділянок, оскільки такі розпорядження, на його думку, суперечать вимогам чинного законодавства, прийняті без належних правових підстав та із перевищенням повноважень районної державної адміністрації, внаслідок чого незаконно вилучено землі, зокрема, лісового фонду України та передано у приватну власність громадян.

Частиною другою статті 45 ЦПК України (у редакції, чинної на час звернення прокурора із позовом) передбачено, що з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді прокурор в межах повноважень, визначених законом, звертається до суду з позовною заявою (заявою), бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом інших осіб, на будь-якій стадії її розгляду, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення Верховним Судом України, про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами. При цьому прокурор повинен надати суду документи, які підтверджують неможливість громадянина самостійно здійснювати представництво своїх інтересів.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві (заяві) самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача.

У Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08 квітня 1999 року № 3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття «інтереси держави» висловив міркування, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (пункт 3 мотивувальної частини).

Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.

Прокурор, звертаючись із вказаним позовом до суду в інтересах держави, визначив, що порушення інтересів держави полягають у незаконній зміні цільового призначення земель лісового фонду України та земель промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення, які перебувають у користуванні державного підприємства, що належить до сфери управління Міністерства оборони України та лісового господарства, на землі садівництва, і передачі спірних земельних ділянок у приватну власність громадян.

Також прокурор обґрунтував відсутність у органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, повноважень щодо звернення до суду. Зокрема зазначив, що здійснення державного контролю за використанням та охороною земель усіх категорій та форм власності покладено на Держсільгоспінспекцію України, у якої відсутні повноваження щодо звернення до суду, а тому прокурор пред`являє цей позов в інтересах держави як позивач.

Згідно із Положенням «Про Державну інспекцію сільського господарства України», затвердженим Указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 459/2011, та який втратив чинність на підставі Указу Президента України № 419/2019 від 20 червня 2019 року, Держсільгоспінспекція України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра аграрної політики та продовольства України, входить до системи органів виконавчої влади і забезпечує реалізацію державної політики у сфері нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі.

Пунктом п`ятим цього Положення передбачено, що Держсільгоспінспекція України та її посадові особи у межах своїх повноважень мають право, зокрема, звертатися до органів прокуратури з клопотанням про подання позову до суду щодо відшкодування втрат сільськогосподарського і лісогосподарського виробництва, а також повернення самовільно чи тимчасово зайнятих земельних ділянок, строк користування якими закінчився.

Отже Держсільгоспінспекція України як центральний орган виконавчої влади, уповноважений державою здійснювати функції контролю за використанням та охороною земель, на час звернення прокурора до суду не мав повноважень щодо звернення до суду із відповідним позовом, про що зазначено прокурором у позовній заяві.

Звертаючись до суду із позовом, прокурор виконав вимоги діючого на той момент цивільного процесуального законодавства, зокрема - частини другої статті 45 ЦПК України (у редакції, чинної на час звернення із позовом), та визначив у позовній заяві у чому полягає порушення інтересів держави, обґрунтовував необхідність їх захисту, а також зазначив про відсутність у органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах (Держсільгоспінспекції України), повноважень щодо звернення до суду.

Також слід наголосити, що із цим позовом прокурор звернувся до суду у січні 2013 року, тобто до набрання чинності Законом України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII, частиною третьою статті 23 якого передбачено заборону на представництво прокурором у суді інтересів держави в особі державних компаній.

Під час розгляду справи судом апеляційної інстанції 02.03.2023 ОСОБА_15 подав клопотання про залишення позову без розгляду, посилаючись на те, що у прокурора були відсутні підстави для звернення до суду із позовом, оскільки належним позивачем у цій справі є Держсільгоспінспекція України або його територіальні підрозділи, яка уповноважена здійснювати функції розпорядника земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності від імені власника, яким є держава Україна з повноваженнями власника на захист права власності; функції органу державного нагляду (контролю) за дотриманням земельного законодавства, використанням та охороною земель усіх категорій і форм власності.
Оскільки зазначене клопотання дублює доводи апеляційної скарги, які апеляційним судом визнано безпідставними, тому колегія суддів вважає, що клопотання не підлягає до задоволення з огляду на наведені вище мотиви щодо повноважень прокурора.
В суді апеляційної інстанції ОСОБА_15 подав клопотання про застосування позовної давності, посилаючись на не, що про наявність розпоряджень та державних актів прокуратурі було відомо ще 27.05.2009 року.
Як зазначено вище, ОСОБА_15 не був залучений судом першої інстанції до участі у справі як відповідач.
Прокурор надав письмові заперечення на заявлене клопотання, зазначивши, що прокурор звернувся до суду з позовом у січні 2013 року. Розпорядженнями голови Житомирської обласної державної адміністрації від 22.06.2009 №202 та від 22.06.2009 №203 було скасовано розпорядження голови Житомирської районної державної адміністрації від 23.03.2009 №359, від 22.04.2009 №577 та від 06.05.2009 №617, які є предметом спору у справі №278/249/13-ц.

Постановою Житомирського окружного адміністративного суду від 13.04.2011, залишеною без змін ухвалою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 29.09.2011, задоволено позов Обслуговуючого кооперативу «Садівницьке товариство «Любава» до Житомирської обласної державної адміністрації про визнання протиправними та скасування розпоряджень від 22.06.2009 №202 та від 22.06.2009 №203.

Таким чином, у період часу з 22.06.2009 по 29.09.2011 розпоряджень голови Житомирської районної державної адміністрації від 23.03.2009 №359, від 22.04.2009 №577 та від 06.05.2009 №617 фактично не існувало, оскільки вони були скасовані, що унеможливлювало звернення прокурора до суду з відповідним позовом через відсутність предмету спору.

Лише після набрання законної сили постановою Житомирського окружного адміністративного суду від 13.04.2011, а саме 29.09.2011, дію оскаржуваних розпоряджень було відновлено і саме з цього моменту у прокурора виникло право на звернення до суду з позовом про визнання їх незаконними та скасування, як і на пред`явлення похідних вимог.

Вирішуючи клопотання про застосування позовної давності колегія суддів виходить з такого.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Частиною четвертою статті 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом статей 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

У постанові від 23 листопада 2021 року (справа № 359/3373/16-ц) Велика Палата Верховного Суду нагадала, що у спорі з декількома належними відповідачами, у яких немає солідарного обов`язку (до яких не звернута солідарна вимога), один з них може заявити суду про застосування позовної давності тільки щодо тих вимог, які звернуті до нього, а не до інших відповідачів. Останні не позбавлені, зокрема, прав визнати ті вимоги, які позивач ставить до них, чи заявити про застосування до цих вимог позовної давності. Для застосування позовної давності за заявою сторони у спорі суд має дослідити питання її перебігу окремо за кожною звернутою до цієї сторони позовною вимогою, і залежно від установленого дійти висновку про те, чи спливла позовна давність до відповідних вимог.

Згідно правових висновків, висловлених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач.

З огляду на те, що позивачу, в оскаржуваній частині, відмовлено в задоволенні позову, тому питання застосування позовної давності та її перебігу, судом не досліджується.

Отже, розглянувши апеляційній скарги, колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_15 та часткове задоволення апеляційної скарги прокурора з підстав зміни мотивів рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 374, 376, 381-384, 390-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Відмовити у задоволенні клопотання прокурора про закриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_15 на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 06 червня 2022 року.

Апеляційну скаргу ОСОБА_15 залишити без задоволення, а рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 06 червня 2022 року в частині задоволених позовних вимог без змін.

Апеляційну скаргу заступника керівника Житомирської обласної прокуратури задовольнити частково.

Рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 06 червня 2022 року в частині відмови в задоволенні позову змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 03.04.2023.

Головуючий Судді