ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1812/23 Справа № 227/4541/21 Суддя у 1-й інстанції - Корнєєва В.В. Суддя у 2-й інстанції - Агєєв О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 квітня 2023 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Агєєва О.В.,

суддів: Кішкіної І.В., Корчистої О.І.,

розглянувши у письмовому провадженні без виклику сторін в приміщенні Дніпровського апеляційного суду в м.Кривий Ріг Дніпропетровської області цивільну справу №227/4541/21 за позовом №227/4541/21 за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Добропіллявугілля-видобуток» про стягнення грошових коштів, невиплачених при звільненні з апеляційною скаргою Державного підприємства «Добропіллявугілля-видобуток» на рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 14 вересня 2022 року, ухвалене у складі судді Корнєєвої В.В., повний текст рішення складено 16 вересня 2022 року -

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Добропільського міськрайонного суду Донецької області із позовом до ДП «Добропіллявугілля-видобуток» про стягнення грошових коштів невиплачених при звільненні, в обґрунтування якого зазначив, що у період з 26.01.2021 року по 29.10.2021 року знаходився у трудових відносинах з зазначеним підприємством і 29.10.2021 року, був звільнений за станом здоров`я згідно наказу №192 від 29.10.2021 року, з виплатою компенсації за невикористану щорічну відпустку. Позивач зазначає, що відповідачем, в порушення ст.116 КЗпП України, йому не було письмово повідомлено про нараховані суми при звільнені та не здійснено виплату належних коштів, розмір яких згідно довідки відповідача складає 31778,82 грн., та приймаючи до уваги, що в день звільнення з позивачем не було проведено остаточний розрахунок, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку. Позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі у розмірі 31778,82 грн. та середній заробіток за весь час затримки розрахунку по день ухвалення судового рішення.

Рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 14 вересня 2022 року позовні вимоги було задоволено частково. Стягнуто з Державного підприємства « Добропіллявугілля-видобуток» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 30.10.2021 року по 17.11.2021 року в розмірі 15182 гривні 44 копійки з утриманням з цієї суми обов`язкових податків та зборів. У задоволенні іншої частини вимог відмовлено, вирішено питання щодо стягнення судових витрат.

Не погодившись з зазначеним рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, у якій просив рішення суду скасувати, ухваливши нове рішення про зменшення суми середнього заробітку який підлягає стягненню.

В обґрунтування зазначив, що при вирішенні справи слід враховувати практику Верховного Суду, який у постанові від 26 червня 2019 року №461/9584/15-ц зазначив, що механізм компенсації не передбачає чітких критеріїв оцінки співмірності. Керуючись логікою Верховного Суду для встановлення приблизних майнових втрат та у зв`язку з тим, що позивач проживає в місті Добропілля, Донецької області, відповідач вважає, що можна розрахувати розмір сум, які працівник, недоотримавши належні йому кошти від роботодавця, міг би сплатити як відсотки, взявши кредит з метою збереження рівня свого життя, та вона б склала 951,05 грн. Відповідач як держпідприємство за весь 2021 рік не дотувався державою, при всій важливості вугільної промисловості для опалення квартир та енергобезпеки України. Відповідач виконав розрахунок з позивачем у міру своїх можливостей, та не мав наміру затримувати розрахунок у строки, зазначені в статті 116 КЗпП. Кошти відповідача для розрахунку з робітниками залежать від вчасного розрахунку з відповідачем його контрагентів. В останню чергу, говорячи про суму компенсації позивачеві. відповідач звертає увагу на соціальну значущість підприємства для місцевого населення, тому просить суд встановити виважений розмір компенсації позивачеві, адже від рішення суду залежить фінансове навантаження підприємства. Ні в рішенні ні в позовній заяві позивача не вказано яких майнових втрат, пов`язаних із затримкою розрахунку, він зазнав. Остаточний розрахунок з позивачем був здійснений 16.12.2021 року тоді як в резолютивній частині рішення суд вказав дату остаточного розрахунку 17.12.2021 року. Вбачається очевидна неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, а тому наявні правові підстави для зменшення суми стягнення з ДП «Добропіллявугілля видобуток» за час затримки середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні ОСОБА_1 .

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просив залишити рішення без змін, а скаргу без задоволення. В обґрунтування зазначив, що посилання на практику Верховного Суду є однобічним та таким, що виправдовує зменшення відповідальності роботодавця. Керівництво відповідача бажає перекласти відповідальність за свою недбалу роботу на звичайного робітника, з яким воно не могло вчасно розрахуватись.

Частиною 3 ст.3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Частиною 4 статті 19 ЦПК України передбачено, що спрощене провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до ч.3 цієї статті розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Ціна у позову у даній справі складає 53978,54 грн., що є меншим ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тому дану справу слід розглядати без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга позивача підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін з наступних підстав.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою стаття 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

З матеріалів справи вбачається, що в період з 26.01.2021 року по 29.10.2021 року позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем, що підтверджується записами у трудовій книжці серії НОМЕР_1 виданої на ім`я позивача ОСОБА_1 (а.с. 4-8).

Згідно копії витягу з наказу № 192 від 29.10.2021 року ОСОБА_1 звільнено 29.10.2021 року, у зв`язку з виявленою невідповідністю працівника займаній посаді або виконуваної роботі внаслідок стану здоров`я, що перешкоджає продовженню даної роботи за п. 2 ст. 40 КЗпП України, з виплатою вихідної допомоги в розмірі одного середньомісячного заробітку згідно ст. 44 КЗпП України (а.с. 15).

Як вбачається з довідки № 2125 від 17.11.2021 року, виданої ДП «Добропіллявугілля- видобуток», ОСОБА_1 був звільнений 29.10.2021 року у зв`язку з невідповідністю працівника займаній посаді або виконуваної роботі внаслідок стану здоров`я, що перешкоджає продовженню даної роботи (п. 2 ст. 40 КЗпП), наказ № 192 від 29.10.2021 року, де сума розрахунку при звільненні складає 31788,82 грн (а.с. 11).

Згідно довідок, виданих ДП «Добропіллявугілля-видобуток» 17.11.2021 року, середньоденна заробітна плата становить - 1167,88 грн, та середньомісячна заробітна плата становить 24525,49 грн .Як вбачається з наданих довідок середньоденна заробітна плата розрахована підприємством відповідно до ПКМУ № 100 від 08.02.1995р. з послідуючими змінами, та визначена шляхом поділу середньомісячної заробітної плати 24525 грн. 49 коп. на серед. кількість робочих днів 21 та складає 1167,88 грн.(а.с. 9,10). Визначений підприємством розмір середньоденної заробітної плати позивачем не оспорюється.

Згідно меморіального ордеру №6712706 від 18.11.2021 року ОСОБА_1 заробітну плату у розмірі 31788,82 грн. було виплачено 18.11.2021 року (а.с. 92).

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з кількості робочих днів затримки (13 днів). Зокрема сума середнього заробітку за час затримки розрахунку складає 15182 гривні 44 коп. з розрахунку 1167 грн. 88 коп. (середньоденна заробітна плата) х 13 (кількість робочих днів з наступного дня після звільнення по день розрахунку з позивачем).

Апеляційний суд погоджується з такими висновками та зазначає наступне.

За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

При цьому слід зазначити, що відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.

З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.

Зокрема, такими правилами є правила про неустойку (статті 549-552 ЦК України). Аби неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини 3 статті 551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити. Якщо неустойка стягується понад збитки (частина 1 статті 624 ЦК України), то вона також не є каральною санкцією, а носить саме компенсаційний характер. По-перше, вона стягується не понад дійсні збитки, а лише понад збитки у доведеному розмірі, які, як правило, є меншими за дійсні збитки. По-друге, для запобігання перетворенню неустойки на каральну санкцію суд має застосовувати право на її зменшення. Право суду на зменшення неустойки є проявом принципу пропорційності у цивільному праві.

Аналогічно, звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

У рішенні Конституційного Суду України № 3-рп/2012 від 25 січня 2012 року (справа № 1-11/2012) зазначено про те, що одним із елементів верховенства права є принцип пропорційності, який у сфері соціального захисту означає, зокрема, що заходи, передбачені в нормативно-правових актах, повинні спрямовуватися на досягнення легітимної мети та мають бути співмірними із нею.

Стягуючи середній заробіток за час затримки розрахунку, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що в порушення вимог ст. 116 КЗпП України з позивачем не було проведено повного розрахунку не тільки у день звільнення, а й після подання позову, що тягне за собою застосування положень ст.117 КЗпП України.

У постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Судом першої інстанції було вірно встановлено, що відповідно до ст.ст.116, 117 КЗпП України сума середнього заробітку за час затримки розрахунку складає 15182 гривні 44 коп. з розрахунку 1167 грн. 88 коп. (середньоденна заробітна плата) х 13 (кількість робочих днів з наступного дня після звільнення по день розрахунку з позивачем).

Застосовуючи до обставин цієї справи критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, та суми заборгованості по заробітній платі у розмірі 31788,82 грн., що були фактично сплачені лише після подання позову, апеляційний суд виходить з того, що сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 15182 гривні 44 коп. не підлягає зменшенню, що буде відповідати засадами виваженості та справедливості. При цьому апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги щодо дотаційності підприємства відповідача, адже зазначені обставини не впливають на обов`язок роботодавця своєчасно виплачувати заробітну плату, а у разі не виплати компенсувати майнові втрати.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильність правових висновків суду, зводяться до переоцінки доказів та на законність оскаржуваного судового рішення не впливають.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року; SERYVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909|04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд вважає, що підстав для скасування рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 14 вересня 2022 року немає.

Відповідно до частин 1, 13 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З огляду на висновок про залишення апеляційної скарги без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат немає.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Добропіллявугілля-видобуток» залишити без задоволення.

Рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 14 вересня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Судді: