Постанова

Іменем України

30 березня 2023 року

м. Київ

справа № 642/4768/20

провадження № 61-10486св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Олійник А. С. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Департамент територіального контролю Харківської міської ради,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадженнякасаційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Альошиним Василем Валерійовичем, на постанову Харківського апеляційного суду від 24 травня 2021 року у складі колегії суддів: Кругової С. С., Маміної О. В., Пилипчук Н. П.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Департамент територіального контролю Харківської міської ради (далі - Департамент),про знесення самовільно побудованої прибудови до будинку.

Їй належить 52/100 частини будинку за адресою: АДРЕСА_1 (далі - спірний будинок), а 48/100 частин - відповідачу.

ОСОБА_2 без її згоди та дозволів державних органів звів самовільну прибудову до спірного будинку, яка не відповідає будівельним нормам та перебуває у небезпечному стані.

На її звернення до Департаменту 18 жовтня 2019 року Інспекція державного архітектурно-будівельного контрою Департаменту (далі - Інспекція ДАБК) видала відповідачу припис на усунення порушень у строк до 02 листопада 2019 року.

Вона оплатила роботи для виконання знесення прибудови, однак ОСОБА_2 перешкоджав будівельній техніці.

На її повторне звернення до Департаменту їй надали лист-відповідь з роз`ясненням про можливість звернення до суду з позовом для захисту своїх прав.

Протиправними діями відповідача їй завдано моральної шкоди, яка призвела до сильних душевних хвилювань та страждань, яку вона оцінює в 30 000,00 грн.

Просила суд зобов`язати відповідача за власний рахунок знести прибудову до спірного будинку; привести будинок у первинний стан відповідно до технічного паспорту протягом 30 днів з дати набрання рішенням законної сили; стягнути з ОСОБА_2 відшкодування моральної шкоди у розмірі 30 000,00 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 14 грудня 2020 року позов задоволено частково. Зобов`язано ОСОБА_2 знести за власний рахунок збудовану ним прибудову до спірного будинку та привести будинок у первинний стан відповідно до технічного паспорту. В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольнивши позов у частині знесення самочинного будівництва, суд першої інстанції дійшов висновку, що наявність самочинних прибудов та надбудов, здійснених відповідачем, порушує права позивачки як співвласника будинку та земельної ділянки, на якій він знаходиться. Відповідач ухиляється від виконання припису Інспекції ДАБК про усунення порушень у сфері містобудівної діяльності та не надав необхідних для здійснення такого будівництва документів.

У частині відомови у задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди у розмірі 30 000,00 грн суд першої інстанції виходив з того, що позивачка не надала належних та допустимих доказів, які були б достатніми для встановлення, що діями відповідача їй було завдано моральну шкоду.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Харківського апеляційного суду від 24 травня 2021 року рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 14 грудня 2020 року скасовано, ухвалено нове рішення про відмову в позові.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови в позовіпро відшкодування моральної шкоди в апеляційному порядку не переглядалось.

Відмовивши в позові про знесення самовільно побудованої прибудови до будинку, суд апеляційної інстанції виходив з того, що тойфакт, що позивачка як співвласник домоволодіння не надавала згоду на зведення спірних прибудов,не є достатнім для висновку про наявність підстав для знесення об`єктів самочинного будівництва, оскільки не встановлено фактичного порушення прав позивачки.

Звертаючись з позовом, ОСОБА_1 не довела, що цією прибудовою порушено її права, що це заважає користуватися її власністю або розпоряджатися нею.

Знесення самочинного будівництва є крайнім заходом, можливе лише за умови вжиття всіх передбачених законодавством України заходів щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У червні 2021 року ОСОБА_1 через адвоката Альошина В. В. засобами поштового зв`язку направила до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Харківського апеляційного суду від 24 травня 2021 року, просила її скасувати, залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про те, що самочинне будівництво прибудови до спірного будинку не порушує її права, оскільки вона як співвласник будинку й земельної ділянки під ним позбавлена можливості відчужити свою частку чи поділити майно, в складі якого є самочинне будівництво, не може користуватися земельною ділянкою, на якій зведено прибудову.

Вона як співвласник земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на самочинну прибудову за відповідачем, тому самочинне будівництво підлягає обов`язковому знесенню.

Відповідач не виконує припис Інспекції ДАБК щодо усунення порушень у сфері містобудівної діяльності, усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності вжито.

Суд апеляційної інстанції не застосував правовий висновок Верховного Суду України від 04 грудня 2013 року у справі № 6-130цс13, Верховного Суду від 04 квітня 2019 року у справі № 750/4445/17, від 17 травня 2021 року у справі № 296/1033/18, від 29 січня 2020 року у справі № 822/2149/18.

Аргументи інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу відповідач зазначає, що прибудова не порушує прав інших співвласників, якщо не створює перешкод у користуванні майном, яке вони здійснюють згідно з домовленістю між собою.

27 січня 2018 року ОСОБА_1 надала йому письмову згоду на проведення реконструкції його частини будинку.

Ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці, оскільки це не відповідає загально-правовому принципу добросовісності. Поведінка позивача є недобросовісною, оскільки вона діє всупереч своїй попередній заяві.

Самочинне будівництво не порушує прав позивачки.

Не встановлено наявність істотних порушень норм і правил, питання щодо можливості проведення перебудови не розглядалося.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 15 вересня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали справи.

У жовтні 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що ОСОБА_1 згідно з договоромдарування від 20 серпня 2001року належить 52/100 частини спірного будинку.

ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 27вересня 2002 року належить 48/100 частин спірного будинку.

Технічнийпаспорт на спірний будинокмістить штамп встановленого зразка щодо самовільного будівництва без дозвільних документів прибудови літ. «Б1-2», мезонін літ. «Б мез.», приміщення № № 1-10, 1-11, 1-12, 1-13, приміщення № 1-8 переобладнано з ганку.

На підставі звернення ОСОБА_1 Інспекції ДАБК провелапозапланову перевірку спірного будинку, під час якої встановила, що будинок самочинно реконструйований шляхом будівництва надбудови та прибудовибез документа, що надає право на виконання будівельних робіт, внаслідок чого збільшені його висота та площа.

Інспекція ДАБК видалаОСОБА_2 припис від 05 вересня 2019 року №747-Пр-У-Т про усунення порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності у строк до 05 листопада 2019року.

Згідно з доповідною запискоюголовного спеціаліста сектору інспекційної роботи Інспекції ДАБК Осика І.В. разом із Ватулею Б. В . здійснили вихід до домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , для проведення позапланових заходів відповідно до направлень Інспекції ДАБК від 12 листопада 2019 року №1117-Н і від 29 листопада 2019 року № 1194-Н. Під час поточного виходу щодо перевірки виконання вимог припису від 05 вересня 2019 року №747-Пр-У-Т встановлено, що з моменту його надання ОСОБА_2 стан вказаного домоволодіння не змінився, будівельні роботи під час перевірки не проводились.

РішеннямВиконавчого комітету Ленінської районної у м. Харкові ради від 11 березня 2009 року №62 ОСОБА_2 надано дозвіл щодо зведення прибудови розміром 5.3 х 3.7 та мансардирозміром 14.5 х 5.7 з терасою і балконом до кв. АДРЕСА_1 . Вказано, що загальна площа будинку зміниться на 196,0 кв. м (житлова 98,0 кв.м), зокремазагальна площа кв. №2 зміниться на 126,6 кв.м (житлова - 70,3 кв.м). Зазначено, що всі роботи з будівництваповинні виконуватись після затвердження в установленому порядку робочого проєкту у відповідності з будівельними і санітарними нормами, правилами охорони праці і пожежної безпеки.

Позиція Верховного Суду

Підстави відкриття касаційного провадження та межі розгляду справи

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Згідно зі статтею 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Касаційне провадження відкрито з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, відзиву на неї, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваний прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Відповідно до частини другої статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Вирішуючи спір, суд повинен дати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу позивачки на момент її звернення до суду.

Відповідно до статті 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згіднозі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Віднповідно до статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 355ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (частина перша статті 356ЦК України).

Співвласник житлового будинку, іншої будівлі, споруди може зробити у встановленому законом порядку за свій рахунок добудову (прибудову) без згоди інших співвласників, якщо це не порушує їхніх прав. Така добудова (прибудова) є власністю співвласника, який її зробив, і не змінює розміру часток співвласників у праві спільної часткової власності (частина четверта статті 357ЦК України).

Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності (частини перша-третя статті 358ЦК України).

Відповідно до статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану (стаття 376 ЦК України).

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

У разі порушення прав інших осіб право на звернення до суду мають такі особи за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (стаття 391 ЦК України), а також власник (користувач) земельної ділянки, якщо він заперечує проти визнання за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, права власності на самочинно збудоване нерухоме майно (частина четверта статті 376 і стаття 391 ЦК України).

Самочинне будівництво підлягає безумовному знесенню, якщо: власник земельної ділянки заперечує проти визнання права власності за особою, яка здійснила таке будівництво; власник земельної ділянки не заперечує проти визнання права власності на самочинну забудову, однак така забудова порушує права інших осіб на зазначену земельну ділянку; самочинна забудова зведена на наданій земельній ділянці але з відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, з істотним порушенням будівельних норм і правил, що порушує права інших осіб, за умови, що особа, яка здійснила самочинне будівництво, відмовилась від здійснення перебудови.

Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 17 травня 2021 року у справі № 296/1033/18, на яку посилається завниця у касаційній скарзі.

Знесення самочинного будівництва є крайнім заходом, можливе лише за умови вжиття всіх передбачених законодавством України заходів щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.

Верховний Суд зазначає, що заперечення проти визнання права власності на самочинну прибудову не є безумовною підставою для задоволення позову про знесення самочинного будівництва.

Згідно з матеріалами справи підставою позову ОСОБА_1 є те, що відповідач без її згоди та дозволів державних органів збудував самовільну прибудову до будинку, яка не відповідає будівельним нормам та перебуває у небезпечному стані. Позивачка є власником частини спірного будинку та земельної ділянки, а тому потребує захисту її порушеного права.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 посилається на те, що вона як співвласник будинку й земельної ділянки, на якій він розташований, позбавляється можливості відчужити свою частку чи поділити майно, в складі якого є самочинне будівництво, не може користуватися земельною ділянкою, на якій зведено прибудову.

Згідно з матеріалами справи позивачціналежить 52/100 частини сіпрного будинку, тому у її користуванні перебуває частина земельної ділянки, необхідна для обслуговування 52/100 частини будинку.

Відповідно до договору дарування від 20серпня 2001 року, ОСОБА_1 є власницею не лише частини будинку, а й інших споруд, які розташовані на земельній ділянці загальною площею 0,06 га, зокрема сараю, вбиральні, ганку «б», 1/2 частини приміщення І (підвал), загорожі та замощення (а. с. 20).

Верховний Суд звертає увагу, що площа спірного будинко до зведення самочинної прибудови становила 102,9 кв. м, водночас площа самої прибудови у 2019 році становила 84 кв. м (а. с. 10 зворот) + площа недобудованого мезоніну літ. «Б мез.»і прибудови літ. «Б1-2»(а. с. 6-7), у 2020 році - 127,8 кв. м (а. с. 133).

Верховний Суд зауважує, що письмова згода позивачкина зведення ОСОБА_2 прибудови до спірного будинку не є доказом того, що її права не порушені, оскільки така згода надана лише на зведення прибудови у розмірі 3,2 кв. м на 5,0 кв. м (загальна площа 15,2 кв. м), водночас відповідач звів прибудову, яка значно перевищує таку площу - більш ніж у 8 разів.

У матеріалах справи немає доказів того, що сторони встановили порядок користування земельною ділянкою, на якій розташований спірний будинок, згідно з яким відповідачу в одноосібне користування надано саме ту частину земельної ділянки, на якій він звів самочинну прибудову, площа якої фактично перевищує площу спірного будинку.

Відповідач також не надав доказів того, що частина земельної ділянки, на якій зведено самочинну прибудову, виділена йому в натурі, і її розмір є співмірним розміру його частині у спірному будинку.

Отже, Верховний Суд не погоджується з висновками суду апеляційної інстанції, що самочинним будівництвом не порушено права позивачки, як співласниці спірного будинку та земельної ділянки. Проте цей висновок суду апеляційної інстанції не спростовує висновок про відмову в позові, з огляду на таке.

Згідно з матеріалами справи Інспекція ДАБКвидалаОСОБА_2 припис від 05вересня 2019 року №747-Пр-У-Т про усунення порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності у строк до 05листопада 2019 року.

Відповідно до цього припису відповідач здійснив будівництво прибудови без направлення повідомлення про початок виконання будівельних робіт, належно затвердженого робочого проєкту та без дотримання порядку введення в експлуатацію споруд з класом наслідків СС1 (незначний).

Можливість перебудови і усунення наслідків самочинного будівництва перевіряється на стадії виконання припису про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів. Невиконання припису без поважних причин може вказувати на неможливість перебудови або небажання особи, яка здійснила самочинне будівництво, усувати його наслідки. В інших випадках самочинного будівництва, зокрема, (1) якщо нерухоме майно збудоване або будується на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або (2) без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи (3) належно затвердженого проекту, стаття 376 ЦК України не ставить можливість знесення об`єкта самочинного будівництва в залежність від можливостей його перебудови.Натомість правове значення має позиція власника (користувача) земельної ділянки, а також дотримання прав інших осіб (постанова Верховного Суду від 29 січня 2020 року у справі № 822/2149/18, на яку посилається заявниця у касаційній скарзі).

Інспекція ДАБК не встановила, що прибудова має такі порушення, наслідком яких є неможливість перебудови з її гарантованим знесенням.

ОСОБА_1 не надала належних доказів неможливості перебудови, зокрема висновку судової будівельно-технічної експертизи, не клопотала про її проведення в судах попередніх інстанцій.

У касаційній скарзі заявниця посилається на неврахування висновків Верховного Суду, викладених у постановах, зазначених у доводах касаційної скарги, на підставі яких відкрито касаційне провадження.

Для визначення подібності правовідносин Верховний Суд враховує правовий висновок, викладений в мотивувальних частинах постанов Великої Палати Верховного Суду у справах від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19, провадження № 14-166цс20, від 08 лютого 2022 року у справі №2-7763/10, провадження № 14-197цс21, згідно з якими на предмет подібності необхідно оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, тоді подібність необхідно також визначати за суб`єктним й об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

Висновки, сформульовані у постанові Верховного Суду України від 04 грудня 2013 року у справі № 6-130цс13, не є застосовними, оскільки правовідносини у цій справі не є подібними до правовідносин у справі, що переглядається (змістовний критерій).

У постанові Верховного Суду від 04 квітня 2019 року у справі № 750/4445/17 викладені висновки щодо виділу в натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності, зокрема, що самочинно збудоване нерухоме майно не може бути предметом поділу (виділу) згідно зі статями 364, 367 ЦК України. Відсутність дозволу на будівництво, проєкту або порушення умов, передбачених у цих документах, тягне визнання такого будівництва самочинним відповідно до частини першої статті 376 ЦК України.

У справі № 750/4445/17 суди встановили інші фактичні обставини, тому висновки, сформульовані Верховним Судом у постанові від 04 квітня 2019 року, є незастосовними.

Враховуючи вказане, висновки суду апеляційної інстанції про непорушення прав позивачки є безпідставними, однак під час ухвалення оскаржуваного рішення суд апеляційної інстанції правильно виходив з того, що позивачка обрала, а суд першої інстанції застосував, такий спосіб захисту, який є крайнім заходом до відповідача, а саме знесення, що є передчасним.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань, коли його недоліки не призводять до порушення основних засад (принципів) цивільного судочинства та не є підставою для обов`язкового скасування такого рішення.

Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 522/18010/18, провадження № 61-13667сво2.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Перевіривши правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуваного судового рішення - без змін.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки у цій справі оскаржуване судове рішення підлягає залишенню без змін, розподіл судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргуОСОБА_1 , подану адвокатом Альошиним Василем Валерійовичем, залишити без задоволення.

Постанову Харківського апеляційного суду від 24 травня 2021 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: А. С. Олійник

О. В. Ступак

В. В. Яремко