Справа № 158/1645/22
Провадження № 2/0158/17/23
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
28 березня 2023 року м. Ківерці
Ківерцівський районний суд Волинської області в складі:
головуючого судді - Сіліч Ю.Л.,
за участю секретаря - Оніщук Н.Є.,
позивача за первісним позовом ОСОБА_1 ,
представника позивача за первісним позовом ОСОБА_2 ,
відповідача зустрічним позовом ОСОБА_3 ,
представника третьої особи ОСОБА_4 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Ківерці, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про стягнення аліментів та зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів, об`єднану в одне провадження з цивільною справою за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , третя особа виконавчий комітет Ківерцівської міської ради Волинської області, про визначення місця проживання дитини, -
В С Т А Н О В И В
Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_5 про стягнення аліментів.
Позовні вимоги обґрунтовує тим, що з відповідачем вона перебувала у шлюбі, який зареєстрований 16.09.2007 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Ківерцівського районного управління юстиції Волинської області за актовим записом № 140.
Від даного шлюбу у них народився син ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який на даний час є малолітнім та перебуває на її утриманні.
Рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 21.01.2016 року шлюб між ними розірвано.

Вказує, що її малолітній син ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 проживає разом з нею за адресою: АДРЕСА_1 , хоча зареєстрований за місцем проживання відповідача.

Позивач зазначає, що відповідач неналежним чином виконує свої батьківські обов`язки щодо утримання дитини, а тому просить суд стягувати з ОСОБА_5 на її користь аліменти на утримання малолітнього сина у розмірі 1/4 частки з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи від дня пред`явлення позову до досягнення дитиною повноліття.

Ухвалою суду від 15.08.2022 року прийнято до розгляду позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про стягнення аліментів, відкрито провадження у даній справі та призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, надано відповідачу строк для подання клопотання про розгляд справи з повідомленням (викликом) сторін. Окрім того, відповідачу було надано строк для подання відзиву на позовну заяву. Роз`яснено відповідачу, що відповідно до ч. 1 ст. 193 ЦПК України, у строк для подання відзиву він має право пред`явити зустрічний позов до позивача.

15.09.2022 року відповідач ОСОБА_5 до суду подав зустрічний позов до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, оскільки вважає позовні вимоги, заявлені у первісному позові безпідставними.

Вказує, що їх спільний з відповідачем син ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстрований за його адресою проживання, спільно з ним проживає та перебуває на його утриманні.

Посилаючись на те, що ОСОБА_1 не бере участі у вихованні їх спільного сина, матеріально не утримує, просить суд стягувати з ОСОБА_1 на його користь аліменти на утримання малолітнього сина у розмірі 1/4 частки з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи від дня пред`явлення позову до досягнення дитиною повноліття.

15.09.2022 року ОСОБА_7 також подано до суду відзив на позовну заяву про стягнення аліментів, відповідно до якого позовні вимоги заявлені у первісному позові не визнає, вважає їх безпідставними та незаконними, з підстав викладених у зустрічному позові, а тому в задоволені первісного позову просить відмовити.

Ухвалою суду від 19.09.2022 року прийнято зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів. Вимоги за зустрічним позовом об`єднано в одне провадження з первісним позовом. Постановлено перейти від розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до розгляду за правилами загального позовного провадження та призначено справу до розгляду в підготовчому судовому засіданні.

18.11.2022 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 про визначення місця проживання дитини.

Позов обрунтовує тим, що за час перебування у шлюбі з ОСОБА_5 , який було зареєстровано 16.09.2007 року та згідно рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 21.01.2016 року - розірвано, у них народився син ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Вказує, що син після розірвання шлюбу залишився проживати з нею у квартирі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності її матері, хоча фактично був зареєстрований за місцем реєстрації відповідача АДРЕСА_2 .

Зазначає, що їхній син ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , починаючи з серпня 2022 року проживає разом із відповідачем ОСОБА_5 , що негативно впливає на його поведінку та навчання; останній не здійснює нормальний догляд за дитиною, психологічно налаштовує сина проти неї.

Посилаючись на більш сприятливі умови проживання сина ОСОБА_8 з нею, просить визначити місце проживання дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

01.12.2022 року представником позивача ОСОБА_1 адвокатом Булат Ю.В. до суду подано клопотання про об`єднання цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини в одне провадження із справою за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про визначення місця проживання дитини.

Ухвалою суду від 01.12.2022 року задоволено клопотання представника позивача ОСОБА_1 адвоката Булат Ю.В. Об`єднано цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про стягнення аліментів та зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів, та цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , третя особа виконавчий комітет Ківерцівської міської ради Волинської області, про визначення місця проживання дитини, в одне провадження.

15.12.2022 року відповідачем ОСОБА_5 до суду подано відзив на позовну заяву про визначення місця проживання дитини, відповідно до якого заявлені позивачем позовні вимоги не визнає. Вказує, що син ОСОБА_8 бажає проживати з ним, відмовляється проживати з матір`ю та бабусею через постійні конфлікти, фізичне та психологічне насильство. Вважає висновок органу опіки та піклування Ківерцівської міської ради не вмотивованим таким, що не відповідає інтересам дитини, а тому не може бути врахований при ухваленні рішення у даній справі. Зазначає, що займається фізичним, гуртковим розвитком сина, навчає його радіо-конструюванню. Посилаючись на вищевикладене, просить в задоволенні позову відмовити.

Ухвалою суду від 21.12.2022 року закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до розгляду по суті.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник адвокат Булат Ю.В. позов про визначення місця проживання дитини підтримали з підстав викладених в ньому. Суду пояснили, що відповідачем ОСОБА_5 суду не надано жодних доказів, які підтверджували обставини викладені ним у відзиві на позовну заяву. Натомість позивачем подано достатньо доказів щодо того, що дитина повинна проживати з матір`ю. Вказали, що за час проживання ОСОБА_8 з матір`ю, остання повністю справлялася з обов`язками щодо виховання, утримання та навчання дитини. Вважають, що дитина потрапила під негативний вплив батька, останній налаштував дитину проти матері. Звернули увагу суду, що відповідач ОСОБА_5 має заборгованість по аліментах на утримання дитини від попереднього шлюбу; проживає разом з сином ОСОБА_8 в житлі, яке не належить йому на праві власності та перебуває під арештом за борги, що не заперечується останнім. Зазначили, що ОСОБА_1 має постійне місце роботи, де характеризується позитивно, стабільний дохід та постійне місце проживання. Посилаючись на вищевикладене, просять визначити місце проживання дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , разом з матір`ю ОСОБА_1 . Первісний позов про стягнення аліментів на неповнолітньої дитини підтримали, з підстав викладених в ньому, просили його задовольнити. Щодо задоволення зустрічного позову заперечили.

Відповідач ОСОБА_5 в судовому засіданні щодо задоволення позову про визначення місця проживання дитини заперечив. Вважає, що спільне проживання сина разом із ним відповідатиме найкращим інтересам дитини.

Представник третьої особи Міщенко Л.І. в судовому засіданні підтримала висновок органу опіки та піклування Ківерцівської міської ради про визначення місця проживання дитини ОСОБА_9 . Вважає, що визначення місця проживання дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з матір`ю ОСОБА_1 є доцільним та відповідає його інтересам, а тому позов про визначення місця проживання дитини просила задовольнити.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до вимог ст. ст. 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що сторони у справі перебували у шлюбі, який був зареєстрований 16.09.2007 року відділом реєстрації актів цивільного стану Ківерцівського районного управління юстиції за актовим записом № 140 та згідно рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 21.01.2016 року - розірваний (а.с.7).

У шлюбі народився син ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що стверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 09.07.2009 року (а.с.8).

Як вбачається з довідки про склад сім`ї № 2079 або зареєстрованих у житловому приміщенні (будинку) осіб від 31.08.2022 року, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстрований за адресою проживання відповідача ОСОБА_5 АДРЕСА_2 (а.с.25).

В ході розгляду справи встановлено та не заперечується сторонами, що починаючи з серпня 2022 року ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає спільно із батьком - ОСОБА_5 . До того часу син, починаючи з 2016 року проживав спільно з матір`ю - ОСОБА_1 .

Свідок ОСОБА_10 в судовому засідання показала, що її внук ОСОБА_6 , після розірвання шлюбу, залишився проживати з матір`ю ОСОБА_1 , яка займалася утриманням та вихованням сина. Відносини сина з матір`ю хороші, останній дуже любив її. Вказала, що ОСОБА_8 дуже впливова дитина. Зазначила, що стосунки між матір`ю та сином ОСОБА_8 погіршились, через вплив батька ОСОБА_5 , який дуже ревнує колишню дружину. Випадків щодо застосування фізичної сили ОСОБА_1 по відношенню до сина - не було. Вважає, що причиною втечі дитини до батька, міг бути надмірний контроль по навчанню та харчуванню ОСОБА_8 з її сторони. На запитання суду повідомила, що з серпня 2022 року контакт дитини з матір`ю припинений.

Свідки ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 суду показали, що ОСОБА_1 займалася утримання та вихованням сина ОСОБА_8 , відводила і забирала із спортивних секцій. Контролювала навчання сина. Тато дитини рідко приділяв увагу сину, батьківські збори не відвідував. В ОСОБА_8 з мамою були дуже тісні, дружні стосунки. Свідок ОСОБА_13 суду повідомила, що під час відпочинку на озері, будь-яких конфліктів ОСОБА_8 з матір`ю не було, все було добре.

Неповнолітня дитина - ОСОБА_6 , будучи допитаний в якості свідка, в присутності психолога ОСОБА_14 та представника органу опіки та піклування, суду показав, що з бабусею перебуває в жахливих відносинах. Після того, як батьки розлучилися, вони з матір`ю переїхали проживати до бабусі. Спочатку відносини були хорошими, однак поступово погіршувались. Час від часу бабуся застосовувала до нього фізичну силу, била його через те, що він не допомагав їй по господарству, заставляла його їсти, вчити уроки. Ні мамі, ні татові такої інформації не доносив. Повідомив суду, після розірвання шлюбу мама знайшла собі нового чоловіка, не ночувала вдома. Коли мама з татом помирились, у них все було добре, мама без будь-якого попередження знайшла собі іншого чоловіка та зустрічалася з ним, що стало переломним моментом для нього. Вважає, що мама його зрадила. Розуміє, що мама сумує за ним. Маму йому шкода. На запитання суду «Чи готовий він викреслити маму із свого життя? Повідомив, що не знає». Відчуває себе обманутим. Бажає жити з татом. Зазначив, що тато працює приватним підприємцем. Після роботи вони проводять разом час, дивляться телевізор, тато навчив його шити, паяти. З татом живе сім місяців, жити добре, немає конфліктів, з ним спокійно. Проблем з навчанням немає.

З довідок про доходити вбачається, що ОСОБА_1 працює на посаді фахівця з методів розширення ринку збуту ТзОВ «Мікрохім Плюс», має стабільний дохід, характеризується позитивно (а.с.70, 71, 84).

Згідно свідоцтв про право на спадщину за законом від 26.01.2011 року та витягу про державну реєстрацію прав від 18.02.2011 року ОСОБА_10 та ОСОБА_1 на праві спільної часткової власності (по 1/2 частці) належить квартира, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.75, 77, 79, 80).

Також суд враховує, що ОСОБА_5 зареєстрований як фізична-особа підприємець, однак будь-яких доказів про отримані доходи суду не подав (а.с.131-132). В судовому засіданні не заперечив щодо наявних у нього боргових зобов`язань.

З наявних в матеріалах актів обстеження умов проживання від 26.10.2022 року та 28.10.2022 року встановлено, що умови проживання дозволяють визначити місце проживання ОСОБА_9 як із батьком, так із матір`ю.

Висновком органу опіки та піклування щодо визначення місця проживання дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , затвердженого рішенням виконавчого комітету Ківерцівської міської ради № 242 від 11.11.2022 року, визначено доцільним встановити місце проживання дитини разом із матір`ю, позивачем по справі, ОСОБА_1 (а.с.85-88).

Аналізуючи вищевказані докази, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.

Відповідно до основних сформованих принципів суспільства, задекларованих у міжнародному праві та національному законодавстві, діти мають право на особливе піклування і допомогу, внаслідок своєї фізичної і розумової незрілості, потребують спеціальної охорони і піклування, включаючи належний правовий захист як до, так і після народження.

У статті 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язанні виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, свої Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Відповідно до статті 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Згідно зі статтею 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

В силу ч. ч. 1, 2 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

У частині першій статті 3 цієї Конвенції закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

При цьому положення вказаної Конвенції, яка ратифікована Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому, як правильно вважала колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей.

Відповідно до частин першої та другої статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання.

Таким чином, з досягненням віку 10 років у дитини з`являється право не тільки бути вислуханою і почутою, але й право брати активну участь у вирішенні своєї долі, зокрема, у визначенні місця проживання. Лише в разі збігу волі трьох учасників переговорного процесу - матері, батька, дитини можна досягти миру і згоди.

Аналогічні положення закріплені у статті 12 Конвенції про права дитини, згідно з якою держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.

Відповідно до статті 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу.

З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються.

Ухвалюючи рішення у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), ЄСПЛ указав на те, що при визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі слід брати до уваги два міркування: по-перше, у найкращих інтересах дитини зберегти її зв`язки із сім`єю, крім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або неблагополучна; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (пункт 100 рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09).

У зазначених справах ЄСПЛ не визначав обов`язкового врахування судами принципу 6 Декларації прав дитини.

Підсумовуючи, слід зазначити, що Декларація прав дитини не є міжнародним договором. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей.

У зв`язку з наведеним Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне відступити від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, про обов`язковість брати до уваги принцип 6 Декларації прав дитини стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини бути розлучена зі своєю матір`ю. Велика Палата Верховного Суду вважає, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року.

Отже, розв`язуючи наявний між сторонами спір стосовно визначення місця проживання дитини, суд виходить саме із забезпечення найкращих інтересів дитини.

При ухваленні рішення про визначення місця проживання дитини, суд виходив саме з позиції збереження найкращого інтересу дитини в майбутньому при формуванні її як дорослої особистості.

Судом враховано, що прихильність ОСОБА_8 до матері почала зникати саме з моменту виникнення конфлікту між батьками (серпень 2022 року) та створення батьком «ідеального світу» для сина.

При ухваленні рішення суд враховує положення ст. 12 Конвенції, відповідно до якої думці кожної дитини, яка може вільно висловлювати власні погляди, повинно бути приділено увагу при вирішенні будь-яких питань, що стосуються цієї дитини (у даному випадку суд враховує позицію дитини щодо проживання з батьком), однак, керуючись ч. 3 ст.171 СК України, вважає за необхідне постановити рішення всупереч думці дитини.

Судом також встановлено, що ОСОБА_1 не чинила ОСОБА_5 будь-яких перешкод у спілкуванні, побаченні з сином, а також у його вихованні. Батько дитини, який безсумнівно відіграє важливу роль у житті та розвитку дитини, має право та обов`язок піклуватися про здоров`я дитини, стан її розвитку, незалежно від того з ким дитина буде проживати.

Суд вважає, що на даному етапі життя ОСОБА_8 , з врахуванням обставин справи найкращий інтерес дитини буде досягнуто лише у випадку з`єднання матері та сина для відновлення контакту, прихильності та довіри, а тому приходить до висновку про доцільність визначення місця проживання дитини з матір`ю.

Що стосується заявлених позовних вимог про стягнення аліментів, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

В силу ч. 1 ст. 181 СК України, способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними.

Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини присуджуються у частці від доходу або у твердій грошовій сумі.

При визначенні розміру аліментів, відповідно до ст. 182 СК України, суд враховує - стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Аналіз наведених норм закону дає підстави для висновку, що за загальним правилом спосіб виконання батьками своїх обов`язків по утриманню дитини, зокрема, сплаті аліментів, залежить від домовленості між ними, однак, у разі відсутності такої домовленості той з батьків, з ким проживає дитина, має право звернутися до суду з відповідним позовом і в цьому разі аліменти на дитину можуть бути присуджені в частці від заробітку (доходу) їх матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік», установлено у 2023 році прожитковий мінімум на одну особу для дітей віком від 6 до 18 років 2833 грн.

Разом з тим, факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не є у переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дитини, проте, безумовно, враховується судом при визначенні розміру аліментів.

При цьому, ч. 9 ст. 7 СК України, визначено, що сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Ураховуючи положення ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою ВР № 789-XII від 27.02.1991 р., частин 7, 8 ст.7 Сімейного кодексу України, під час вирішення будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення, максимально можливого урахування інтересів дитини.

Відповідно до частин 1, 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Визначаючи розмір стягуваних аліментів, суд враховує матеріальне становище сторін та малолітньої дитини; те, що сторони не змогли добровільно досягнути згоди про розмір сплачуваних аліментів, а також, що обов`язок утримувати дитину покладається рівною мірою на матір і батька.

Враховуючи те, що суд визначив місце проживання ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з матір`ю ОСОБА_1 , з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 слід стягувати аліменти на утримання їх малолітньої дитини в розмірі 1/4 частки усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи з моменту звернення до суду і до досягнення дитиною повноліття.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини слід - відмовити.

Відповідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позов про визначення місця проживання дитини суд задовольнив в повному об`ємі, тому судові витрати по сплаті судового збору в сумі 992, 40 грн. слід стягнути з відповідача на користь позивача.

Згідно положень ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», від сплати судового збору звільняються позивачі у справах про стягнення аліментів, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення аліментів, індексацію аліментів чи зміну способу їх стягнення.

Оскільки позивач ОСОБА_1 за даною категорією справ звільнена від сплати судового збору, відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь держави необхідно стягнути судовий збір в сумі 992 грн. 40 коп.

На підставі пункту 1 частини першої статті 430 ЦПК України, судове рішення слід допустити до негайного виконання в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.

Керуючись ст. ст. 4, 10, 12, 18, 19, 42, 81, 82, 141, 263-265 ЦПК України, ст. ст. 141, 150, 153, 157, 161, 171, 180, 181, 182 СК України, суд -

У Х В А Л И В

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору виконавчий комітет Ківерцівської міської ради про визначення місця проживання дитини задовольнити.

Визначити місце проживання дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , разом з матір`ю ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 .

Первісний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини - задовольнити.

Стягувати з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання малолітнього сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня пред`явлення позову до суду - 11.08.2022 року і до досягнення дитиною повноліття.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини відмовити.

Стягнути з ОСОБА_5 в дохід держави 992 (дев`ятсот дев`яносто дві) грн. 40 коп. судового збору.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 992 (дев`ятсот дев`яносто дві) грн. 40 коп. судового збору.

Рішення в частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць допустити до негайного виконання.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено до Волинського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

На виконання п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України, суд зазначає повне найменування сторін та інших учасників справи:

Позивач - ОСОБА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП - НОМЕР_2 .

Представник позивача - ОСОБА_2 , адреса: АДРЕСА_3 .

Відповідач ОСОБА_5 , проживає за адресою: АДРЕСА_4 , РНОКПП - НОМЕР_3 .

Повний текст рішення складений 06.04.2023 року.

Суддя Ківерцівського районного суду Ю.Л. Сіліч