Номер провадження: 22-ц/813/2354/23
Головуючий у першій інстанції Кремер І. О.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.03.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого-судді Комлевої О.С.,

суддів: Сєвєрової Є.С., Цюри Т.В.,

з участю секретаря Шлапак А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 09 листопада 2021 року, постановленого під головуванням судді Кремер І.О., уцивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики, -

в с т а н о в и в:

У жовтні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики, в якому просивстягнути з ОСОБА_1 на його користь заборгованість за договором позики від 27.10.2012 року в розмірі 36000 дол. США, яке проводити в гривневому еквіваленті по відношенню до долара США за курсом НБУ на день здійснення платежу, а також стягнути інфляційні збитки в розмірі 299467,93 грн. та 3% річних в розмірі 81428,20 грн.

В обґрунтування свого позову позивач зазначив, що 27.10.2012 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір позики, відповідно до умов якого останній отримав у позику грошові кошти в розмірі 287748,00 грн., що в еквіваленті складає 36000,00 дол. США згідно з офіційним курсом НБУ на день підписання даного договору із зобов`язанням повернути таку ж суму грошових коштів до 27.10.2016 року без нарахування процентів за користування грошовими коштами на умовах, визначених даним договором. Перерахування грошових коштів здійснює рівними платежами не пізніше 30 числа кожного місяця у сумі 5994,75 грн., що в еквіваленті складає 750 дол. США, згідно з офіційним курсом НБУ, на день підписання цього договору. Грошові кошти були отримані позичальником до підписання договору позики, що визначено самими умовами договору. Однак, ОСОБА_1 у визначений договором строк не виконав взятого на себе зобов`язання, у зв`язку з чим станом на 10.10.2019 року у відповідача виникла заборгованості за порушення умов договору в розмірі 1270096,13 грн., з яких 36000 дол. США, що згідно курсу долара США станом на 10.10.2019 року відповідає 889200,00 грн. сума неповернутого боргу, 299467,20 грн. інфляційні витрати та 81428,20 грн. три проценти річних.

Оскільки, відповідач відмовляється в добровільному порядку виконати взяті на себе зобов`язання згідно договору позики від 27.10.2012 року, позивач звернувся до суду з зазначеним позовом.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 09 листопада 2021 року позов ОСОБА_2 задоволений частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 889200,00 грн., а також 3% річних від простроченої суми заборгованості у розмірі 81428,20 грн.

В задоволенні решти вимог відмовлено.

Вирішено питання про судові витрати.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати, задовольнити заяву про застосування наслідків спливу строків позовної давності та відмовити позивачу в задоволені заяви про стягнення боргу за договором позики,посилаючись на порушення норм процесуального права.

У обґрунтуванні своєї апеляційної скарги апелянтзазначає, що рішення суду є необґрунтованим, невмотивованим, таким, що ґрунтується на припущеннях, які надані позивачем, а також, що судом не була розглянута заява про застосування наслідків спливу строку позовної давності.

Відзиву до суду надано не було.

Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду судового рішення.

Учасники справи про призначене судове засідання на 29 березня 2023 року були сповіщені належним чином у відповідності до п. 2 ч. 8 ст. 128 ЦПК України (а.с.195-200).

Від адвоката Субботіної Л.В., представника ОСОБА_1 , адвоката Дударенко С.В., представника ОСОБА_2 до суду надійшли клопотання про розгляд справи за їх відсутності (а.с. 201-202,205-206).

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі №348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а не можливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, усвідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, явка яких не визнавалась апеляційним судом обовязковою.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є:

1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи та у випадках встановлених ч. 3 цієї статті.

Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Рішення суду не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам за наступних підстав.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, суд першої інстанції виходив з того, що у позивача виникло право вимагати від боржника повернення коштів отриманих у позику, оскільки відповідач (боржник) добровільно не виконав належним чином умови укладеного договору позики.

З таким висновком суду колегія суддів погоджується не в повні мірі, з наступних підстав.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що 27.10.2012 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір позики, відповідно до умов якого останній отримав у позику грошові кошти в розмірі 287748,00 грн., що в еквіваленті складає 36000,00 дол. США згідно з офіційним курсом НБУ на день підписання даного Договору із зобов`язанням повернути таку ж суму грошових коштів до 27.10.2016 року без нарахування процентів за користування грошовими коштами на умовах, визначених даним договором, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією даного договору.

Договір позики був підписаний позивачем ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_1 , а також завірений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Машкіною Н.О. за реєстровим № 1421 (а.с. 10-11).

Згідно п. 4 Договору позики від 27.10.2012 року Позичальник зобов`язується не пізніше 30 числа кожного місяця рівними платежами нараховувати грошові кошти у сумі 5994,75 грн., що в еквіваленті складає 750 дол. США, згідно з офіційним курсом НБУ, на день підписання цього договору, на рахунок № НОМЕР_1 , відкритий на ім`я Позичальника в ПАТ «ВіЕйБі Банк» з кінцевим терміном погашення 27.10.2016 року.

Відповідно до п. 6 Договору позики від 27.10.2012 року платежі за цим Договором робляться безготівково у гривнях з урахуванням офіційного курсу долара США на момент сплати. Підтвердженням про здійснення платежу може бути квитанція банку.

ОСОБА_1 отриману позивачем позику у визначений строк не повернув, у зв`язку з чим станом на 10.10.2019 року у нього виникла заборгованості за порушення умов договору в розмірі 889200,00 грн., що згідно курсу долара США станом на 10.10.2019 року (день звернення до суду з позовом) відповідає 36000 дол. США.

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми.

Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином.

Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Судом вірно встановлено, що оскільки, позивач передав ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 287747,00 грн., що згідно з офіційним курсом НБУ на день підписання договору складає 36000,00 дол. США, до спірних правовідносин підлягає застосуванню частина друга статті 533 ЦК України, зокрема за рішенням суду підлягає сплаті сума, що визначається саме у гривнях за офіційним курсом НБУ.

За таких обставин, на думку колегії суддів, у позичальника виник обов`язок щодо повернення позичених коштів.

Разом з тим, відповідно до 4 договору позики, сторони договору узгодили між собою, що Позичальник зобов`язується не пізніше 30 числа кожного місяця рівними платежами нараховувати грошові кошти у сумі 5994,75 грн., що в еквіваленті складає 750 дол. США, згідно з офіційним курсом НБУ, на день підписання цього договору, на рахунок № НОМЕР_1 , відкритий на ім`я Позичальника в ПАТ «ВіЕйБі Банк» з кінцевим терміном погашення 27.10.2016 року.

Тобто, сторони врегулювали в договорі питання повернення коштів шляхом сплати щомісячними платежами.

З матеріалів справи вбачається, що повернення має відбуватися шляхом сплати рівними платежами 48 місяців, по день закінчення договору, останній платіж 27.10.2016 року.

Судом встановлено, що позичальником ОСОБА_1 не було здійснено жодного платежу.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Інститут позовної давності виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин. Він дисциплінує учасників цивільного обігу, стимулює їх до активності у здійсненні належних їм прав, зміцнює договірну дисципліну, сталість цивільних відносин.

Колегія суддів, звертає увагу на те, що перебіг позовної давності для стягнення заборгованості за кожним з щомісячних платежів починається з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу.

Встановлення у договорі позики, який передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, останнього дня строку внесення поточного платежу має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогою позикодавця про погашення заборгованості за цим договором, а, насамперед, для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів.

За наведених умов початок перебігу позовної давності для погашення щомісячних платежів за договором позики визначається за кожним таким черговим платежем з моменту його прострочення. Вказане унеможливлює визначення початку перебігу позовної давності для погашення всієї заборгованості за договором з моменту спливу строку позичання.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (частина третя статті 267 ЦК України).

Як вбачається з матеріалів справи, під час розгляду справи ОСОБА_3 09.01.2020 року подана заява про застосування строку позовної давності (а.с. 31-32).

Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі №200/11343/14-ц, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (частина третя статті 267 ЦК України).

Відповідно до ч.3,4 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (№o. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).

В той же час у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 372/1036/15-ц (провадження № 14-252цс18) зроблено висновок, «що виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем. Відмова в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушеного права із зазначенням в якості додаткової підстави для відмови в задоволенні позову спливу позовної давності не відповідає вимогам закону».

Враховуючи вищевикладене, а також те, що відповідач до винесення судового рішення заявив про застосування строків позовної давності, колегія суддів вважає правильним прийняти заяву відповідача про застосування позовної давності та застосувати позовну давність в частині стягнення заборгованості у розмірі еквіваленту 35 250 доларів США, яка повинна була сплачуватись рівними платежами до 11.10.2016 року.

Що стосується сплати останнього платежу, який відповідно до умов договору повинно бути здійснено 27.10.2016 року у розмірі 5994,75 грн., еквівалентної 750 доларів США, то до цих вимог не підлягають застосуванню строки позовної давності, у зв`язку з тим, що позов заявлено 11.10.2019 року, тобто в межах позовної давності.

Судом вірно встановлено, що оскільки, позивач передав ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 287747,00 грн., що згідно з офіційним курсом НБУ на день підписання договору складає 36000,00 дол. США, до спірних правовідносин підлягає застосуванню частина друга статті 533 ЦК України, зокрема за рішенням суду підлягає сплаті сума, що визначається саме у гривнях за офіційним курсом НБУ.

З огляду на те, що рішення суду ухвалюється 29.03.2023 року, офіційний курс гривні до долара США змінився, сума боргу станом на 29.03.2023 року еквівалентна 750 дол. США та становить 27420 грн., а тому саме вказана сума заборгованості і підлягає стягненню у національній валюті України гривні.

Одночасно, колегія суддів зазначає, що у справі, яка переглядається, ОСОБА_2 також має право у відповідності до ст. 625 ЦК України на нарахування 3% річних від суми 750 доларів США, за три останніх роки, що складає 67,5 доларів США, за офіційним курсом на 29.03.2023 року (36,56 грн.) складає 2467,80 грн.

За таких обставин, суд першої інстанції зробив помилковий висновок про стягнення з відповідача повної суми, поза межами строку позовної давності, а також стягнення відсотків у відповідності до ст. 625 ЦК України, на всю суму заборгованості.

Виходячи з вищевикладеного,враховуючи застосування апеляційним судом строку позовної давності до позовних вимог ОСОБА_4 про стягнення заборгованості, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог у розмірі 750+67,5 доларів США, що на момент ухвалення рішення суду еквівалентно 29887,80 грн., а в задоволенні інших позовних вимог слід відмовити за спливом строку позовної давності.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З огляду на те, що суд апеляційної інстанції дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог зі стягненням загальної суми у розмірі 29887,80 грн. (3,07%), з урахуванням пропорційно задоволеним позовним вимогам, сплати судового збору за розгляд справи в суді першої та апеляційної інстанції, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 за розгляд справи в суді першої інстанції підлягає стягненню судовий збір у розмірі 294,87 грн. (9605:100х3,07%=294,87), за розгляд справи в суді апеляційної інстанції з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір у розмірі 13965,18 грн. (14407,50:100х96,93%=13965,18).

Відповідно до ч. 10 ст. 141 ЦПК України, при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

За наведених підстав, колегія суддів приходить до висновку про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 різницю у судових витрат понесених в суді першої та апеляційної інстанції у розмірі 13670,31 грн. (13965,18-294,87).

Керуючись ст.ст. 368, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 09 листопада 2021 року скасувати.

Прийняти постанову.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 РНОКПП НОМЕР_3 ) суму боргу за договором позики у розмірі 27420 гривень, а також 3 % річних від простроченої суми заборгованості у розмірі 2467 гривень 80 копійок, а всього 29887 гривень 80 копійок.

В задоволені решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) судовий збір у розмірі 13670 гривень 31 копійку.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 05 квітня 2023 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ Є.С. Сєвєрова

______________________________________ Т.В. Цюра