РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 квітня 2023 року

м. Рівне

Справа № 570/5487/21

Провадження № 22-ц/4815/49/23

судді: Гордійчук С.О., Шимків С.С.,

секретар судового засідання: Ковальчук Л.В.

за участю: ОСОБА_1 ,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 на рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 10 червня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2021 р. представник позивача ОСОБА_3 - адвокат Савонік Н.І. звернулася в Рівненський районний суд з позовом до відповідача ОСОБА_2 про стягнення заборгованості у розмірі 16000 доларів США та 3% річних у розмірі 1791,67 доларів США. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 09.04.2019 р. між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, у відповідності до якого ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 41 000 доларів США, про що була написана особисто розписка від 09.04.2019 р. У розписці вказано, що ОСОБА_2 зобов`язується повернути кошти до 01.03.2020 р. Проте лише 06.07.2021 р. було повернуто 25000 доларів США та як наслідок станом на 19.11.2021 р. сума заборгованості становить 16000 доларів США, що станом на 19.11.2021 р. еквівалентно 423083,2 грн. ОСОБА_3 неодноразово усно звертався до ОСОБА_2 з проханням повернути кошти, проте жодних дій з його сторони для їхнього повернення вчинено не було.

Рішенням Рівненського районного суду 10 червня 2022 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 заборгованість у розмірі 16 000 (шістнадцять тисяч) доларів США та 3% річних у розмірі 1791,67 доларів США (одна тисяча сімсот дев`яносто один доларів США шістдесят сім центів).

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 4704,61 грн.

На вказане рішення, представником ОСОБА_2 подано апеляційну скаргу, в якій він доводить про незаконність судового рішення через порушення судом норм процесуального та матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Зазначає, що при прийнятті рішення не враховано: що суд може розглядати спір лише в межах заявленого позову, тобто, у цій справі, - лише про стягнення боргу, що випливає із договору позики від 09.04.2019 року; що договір позики від 09.04.2021 не існує (не є укладеним), так як дата його укладення (дата одержання грошей у позику) є більш ранньою, і що виправлення дати договору є очевидним та істотним; що надана розписка не підтверджує передачі Відповідачу визначеної суми грошей - 41000,00 доларів США, бо сума грошей визначена цифрою 41000, а не цифрою 41000,00 і до того ж не містить словесного визначення суми грошей, яка підтверджувала б, що визначеною сумою переданих грошей є сума, 41.000,00 (сорок одна тисяча) доларів США; що у зв`язку із цим Позивач звернувся до суду за захистом права, факт виникнення якого із договору позики від 09.04.2019 та факт порушення якого Відповідачем не підтверджується наданими Позивачем доказами.

У зв`язку із цим суд ухвалив рішення із виходом за межі позову та на підставі висновків-припущень: що судом захищене порушене Відповідачем право Позивача, яке виникло із договору позики саме від 09.04.2019; що розписка, яка складена раніше 09.04.2019 є доказом, що може підтверджувати факт передачі грошей у позику (укладення договору) саме 09.04.2019 року; що цифра 41000 доларів США є належним доказом визначення суми переданої Позивачем Відповідачу позики - саме у розмірі 41000,00(сорок однієї тисячі) доларів США

Стверджує, що виправлення у даті складання розписки свідчить про її складення раніше ніж 09.04.2019, тобто не підтверджує факт передачі грошей та укладення договору позики, а отже виникнення із цього договору будь-якого права позивача та обов`язку відповідача.

Вважає, що правовідносини, які могли виникнути із договору позики від 09.04.2019, у цій справі відсутні, а правовідносини, які випливають із договору позики, укладеного раніше, можуть бути предметом дослідження та оцінки суду лише в іншій справі.

Посилаючись на ст.ст. 11, 13, 14, 509, 1046, 1047, 1049 ЦК та ст. 264 ЦПК, а також на висновки ВС у справах №632/2209/16, №6-1967цс15, №724/124/17, №757/43285/16 вказує про відсутність підстав для задоволення позову.

Представник ОСОБА_3 у відзиві на апеляційну скаргу заперечує зазначені у ній доводи, вважає, що оскаржуване рішення прийняте з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Згідно зі статтею 1046 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Саме такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови.

Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17 та постановах Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 569/1646/14-ц (провадження № 61-5020св18), від 14 квітня 2020 року у справі № 628/3909/15 (провадження № 61-42915св18).

У постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 зроблено висновок, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

На підтвердження своїх позовних вимог до позову долучено розписку наступного змісту: "Розписка Я, ОСОБА_2 1979 р народження, паспорт № НОМЕР_1 дата видачі 24.11.2017, позичив у ОСОБА_3 41000 доларів США. Зобов`язуюсь повернути до 1.3.2020 року.

09.04.2019 р. /підпис/ ОСОБА_2 ".

У постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі № 3-269гс16 зроблено висновок, що «до дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, з урахуванням конкретних обставин справи, можуть належати: визнання пред`явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій».

Представник відповідача у судовому засіданні не заперечував, що 06.07.2021 р. його довіритель ОСОБА_2 відчужив на користь позивача ОСОБА_3 в рахунок погашення боргу за розпискою про стягнення 41 000 доларів США, написаною ОСОБА_2 , яка долучена до матеріалів справи, дати написання якої останній не пам`ятає, транспортний засіб вартістю 25 000 доларів США.

Відповідно доведеною є обставина отримання грошових коштів відповідачем.

Покликаючись на виправлення у даті складення розписки відповідач не надає доказів, які б вказували на те, що за своїм походженням вказана розписка складена для підтвердження іншого договору позики.

Також не заслуговують на увагу доводи про те що цифрове зазначення "41000 доларів США" не вказує на отримання сорок однієї тисячі доларів США, з огляду на повернення відповідачем з цієї суми 25 000 доларів США та доводів про виконання ідентичних позикових зобов`язань перед позивачем, що існували раніше.

Крім того, сама наявність оригіналу розписки у позивача не може спростовуватись недбалістю відповідача.

Таким чином слід прийти до переконання, що у відповідача наявні боргові зобов`язання перед позивачем за договором позики від 09.04.2019 року, що підтверджується відповідною розпискою, яка з урахуванням часткового повернення боргу, є належним та допустимим доказом.

Апеляційний суд доходить висновку, що судом першої інстанції були всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв`язку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржене рішення слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, то судовий збір за її подання покладається на особу, яка подала апеляційну скаргу.

Керуючись ст. 374, 375, 382-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 10 червня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 06 квітня 2023 року.

Головуючий С.В. Боймиструк

Судді: С.О. Гордійчук

С.С.Шимків