Справа № 703/1527/23
УХВАЛА

про направлення справи за підсудністю

07 квітня 2023 року Суддя Смілянського міськрайонного суду Черкаської області Прилуцький В.О., розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Райффайзен Банк» про захист прав споживача,-

встановив:

Позивач ОСОБА_1 звернулася з позовом до Акціонерного Товариства Комерційний банк «Приватбанк» в особі Філії «Черкаське головне регіональне управління АТ КБ «Приватбанк» про визнання права власності.

Позивачка ОСОБА_1 , в позовній заяві послалась на норми Закону України «Про захист прав споживачів» як підставу для звільнення від сплати судового збору, в якості відповідача зазначила - Акціонерне Товариство «Райффайзен Банк» (вул. Генерала Алмазова, 4- а в м. Київ).

За змістом позовної зави позивач просить в порядку ст. 4,11, 22 Закону України «Про захист прав споживачів», здійснити зарахування грошових коштів за назвою «Страховий платіж Insuranse, сплачених за Договором № 014/1160/82/0506151 від 04 липня 2019 року в рахунок погашення суми тіла кредиту.

У позовній заяві позивачка послалась на норми ЦПК України, якими керувалась при обранні територіальної підсудності для звернення до суду за захистом своїх порушених прав ч. 2 ст. 27 ЦПК України «Позови до юридичних осіб пред`являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань».

З позовної заяви вбачається, що відповідачем є АТ «Райффайзен Банк» - юридична особа, яка зареєстрована (вул. Генерала Алмазова, 4- а в м. Київ).

Позивачка ж зазначає, що вважає, що дану позовну заяву необхідно розглядати в Смілянському міськрайонному суді Черкаської області.

Назва позовної заяви вказана - в порядку ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів», виходячи з чого, суддя дійшов висновку, що позов подається відповідно до положень ст. 28 ЦПК України, згідно якої позови про захист прав споживачів можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування споживача або за місцем заподіяння шкоди чи виконання договору.

Крім того, згідно із ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів», крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов`язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо: 1) при реалізації продукції будь-яким чином порушується право споживача на свободу вибору продукції; 2) при реалізації продукції будь-яким чином порушується свобода волевиявлення споживача та/або висловлене ним волевиявлення; 3) при наданні послуги, від якої споживач не може відмовитись, а одержати може лише в одного виконавця, виконавець нав`язує такі умови одержання послуги, які ставлять споживача у нерівне становище порівняно з іншими споживачами та/або виконавцями, не надають споживачеві однакових гарантій відшкодування шкоди, завданої невиконанням (неналежним виконанням) сторонами умов договору; 4) порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач; 5) будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію; 6) споживачу реалізовано продукцію, яка є небезпечною, неналежної якості, фальсифікованою; 7) ціну продукції визначено неналежним чином; 8) документи, які підтверджують виконання договору, учасником якого є споживач, своєчасно не передано (надано) споживачу.

Пунктом 22 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що споживач це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Із п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 12 квітня 1996 року «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» вбачається, що позовна заява про захист прав споживача повинна містити відомості: про те, яке право споживача порушено; коли і в чому це виявилося; про способи захисту, які належить вжити суду; про розмір сум, щодо яких заявлено вимоги, з відповідними розрахунками і обґрунтуванням; про докази, що підтверджують позов. До заяви повинні бути додані необхідні документи - залежно від заявлених вимог (наприклад, договір, квитанція-замовлення, квитанція-зобов`язання, транспортна чи інша накладна, чек, касовий ордер).

Позивачкою в позовній заяві не зазначено відомості: про те, яке її право, як споживача порушено відповідачем; коли і в чому це виявилося; не вказано спосіб захисту, який належить вжити суду; не зазначено розмір сум, щодо яких заявлено вимоги, з відповідними розрахунками і обґрунтуванням та не додано докази, що підтверджують позов.

Суд, звертає увагу на те, що позивачкою до матеріалів позовної заяви не додано копії кредитного договору № 014/1160/82/0506151 від 04 липня 2019 року та не зазначено, які саме його положення є недійсними на її думку та порушують її права, як споживача банківських послуг.

Позивачкою не обґрунтовані позовні вимоги у відповідності до норм Закону України «Про захист прав споживачів», шляхом визначення, яке право споживача порушено у відповідності до ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів», таким чином навівши підтвердження того, що між сторонами існують правовідносини, які регулюються Законом України «Про захист прав споживачів».

Застосування Закону України «Про захист прав споживачів» до даних правовідносин, можливе лише в тому разі, якщо предметом і підставою позову є питання надання інформації споживачеві про умови, процедури виконання договору, та інше, тобто ті які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають інші правовідносини, які регулюються відповідними Законами (Цивільний кодекс України, ЗУ «Про банки та банківську діяльність», ЗУ «Про фінансовий лізинг»).

Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини, які виникають між споживачами і виробниками, виконавцями, продавцями під час продажу товарів (виконанні робіт, наданні послуг), встановлює права споживачів на придбання товарів (робіт, послуг) належної якості та безпечних для життя і здоров`я, а також визначає механізм захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

У вказаному законі прописана процедура укладання договору, яка включає питання щодо надання інформації споживачеві один про одного та щодо умов договору: про надання послуг з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах, винагороди товариства, порядок розподілу товару, тощо. А у разі ненадання зазначеної інформації суб`єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону.

Тобто, права особи як споживача охоплюються і мають місце на стадії придбання, замовлення, використання або реалізації наміру придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, а коли така продукція вже придбана, замовлена або використовується, то діють правила і норми відповідних договірних правовідносин. Жодна з перелічених у ст. 4 Закону України «Про захист прав споживача» підстав, які дають право особі захистити порушене право споживача, не пов`язані з предметом пред`явленого позову до суду (позивачка просить суд здійснити зарахування грощових коштів, сплачених за Договором № 014/1160/82/0506151 від 04 липня 2019 року в рахунок погашення суми тіла кредиту).

Велика Палата Верховного Суду України у своїй постанові від 07 квітня 2020 року по справі 743/534/16-ц визначила, що за пунктом 22 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» у значенні цього Закону споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Відтак, на правовідносини між позивачем та відповідачем щодо зобов`язання здійснення зарахування грошових коштів в рахунок погашення суми кредиту не поширюються норми Закону України «Про захист прав споживачів».

Параграфом 3 глави 2 ЦПК України визначено територіальну юрисдикцію (підсудність) та регламентовано правила подання позову до суду у відповідності до підсудності.

Виходячи з поняття підсудність у цивільному судочинстві як розмежування компетенції між окремими ланками судової системи та між судами однієї ланки щодо розгляду цивільних справ, підсудністю фактично є визначення в системі судів компетентного суду стосовно вирішення певної цивільної справи.

Цивільно-процесуальний кодекс виділяє декілька видів територіальної підсудності: загальна (залежно від місця проживання фізичної особи чи місцезнаходження юридичної особи), альтернативна (за вибором позивача), виключна (залежно від характеру спірного правовідношення), за зв`язком справ.

Позови до юридичних осіб пред`являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Статтею 28 ЦПК України передбачено альтернативну підсудність (за вибором позивача).

Зі змісту заявлених вимог та суб`єктного складу сторін вбачається, що предметом позову є зобов`язання АТ «Райффайзен Банк» здійснити заразування грошових коштів, сплачених за договором № 014/1160/82/0506151 від 04 липня 2019 року в рахунок погашення суми кредиту.

Позов поданий до Смілянського міськрайонного суду Черкаської області за зареєстрованим місцем проживання позивачки ОСОБА_1 . Місце знаходження відповідача АДРЕСА_1 .

Отже, єдиною можливістю не порушення підсудності є відповідність умовам передбаченим ст. 27 ЦПК України.

Враховуючи, що позивачка ставить питання про зобов`язання відповідача здійснити зарахування коштів, сплачених за договором в рахунок погашення суми тіла кредиту, а також те, що на вказаний спір не поширюється Закону України «Про захист прав споживачів», а тому позивачка ОСОБА_1 , не будучи споживачем, не має процесуальних підстав для подання даного позову за зареєстрованим місцем свого проживання чи перебування або за місцем заподіяння шкоди чи виконання договору.

З урахуванням зазначеного та враховуючи спірні правовідносини, які виникли між сторонами, вважаю, що відсутні передбачені законом підстави для розгляду зазначеної справи цим судом.

Статтею 31 ЦПК України передбачено, що передача справи з одного суду до іншого суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо: справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.

Передача справи на розгляд іншого суду за встановленою цим Кодексом підсудністю з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої цієї статті, здійснюється на підставі ухвали суду не пізніше п`яти днів після закінчення строку на її оскарження, а в разі подання скарги - не пізніше п`яти днів після залишення її без задоволення.

Дослідивши матеріали справи, суддя приходить до висновку, що вона не підсудна Смілянському міськрайонному суду Черкаської області та підлягає переданню до Печерського районного суду м. Києва (01601, м. Київ, вул. Володимирська, 15).

ухвалив:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Райффайзен Банк» про захист прав споживача - передати за підсудністю до Печерського районного суду м. Києва (01601, м. Київ, вул. Володимирська, 15).

Копію ухвали направити позивачці.

Передачу справи здійснити не пізніше п`яти днів після закінчення строку на оскарження цієї ухвали, а в разі подання скарги - не пізніше п`яти днів після залишення скарги без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена до Черкаського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Суддя : В.О. Прилуцький