РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 березня 2023 року

м. Рівне

Справа № 569/18608/21

Провадження № 22-ц/4815/187/23

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючий суддя: Боймиструк С.В.,

судді: Гордійчук С.О., Шимків С.С.

секретар судового засідання: Мороз А.В.,

за участю: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження з повідомлення учасників справи апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 20 жовтня 2022 року у справі за позовом виконувача обов`язків керівника Рівненської окружної прокуратури Ю. Грисюка в інтересах Рівненської міської ради до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача державний нотаріус Другої нотаріальної контори Рева Ліана Леонтіївна про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №36088245 від 11.07.2017 року, визнання спадщини відумерлою та передачу територіальній громаді міста майна,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2021 року виконувач обов`язків керівника Рівненської окружної прокуратури Ю. Грисюк звернувся до суду в інтересах Рівненської міської ради із позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача державний нотаріус Другої нотаріальної контори Рева Ліана Леонтіївна про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №36088245 від 11.07.2017 року, визнання спадщини відумерлою та передачу територіальній громаді міста майна.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 20 жовтня 2022 року задоволено позов виконувача обов`язків керівника Рівненської окружної прокуратури Ю.Грисюка в інтересах Рівненської міської ради до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача державний нотаріус Другої нотаріальної контори Рева Ліана Леонтіївна про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №36088245 від 11.07.2017 року, визнання спадщини відумерлою та передачу територіальній громаді міста майна.

Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом серії НМО 095057 від 11.07.2017 року, що видане ОСОБА_3 у спадковій справі № 292/2015 (зареєстроване в реєстрі за № 1-429) державним нотаріусом Другої Рівненської нотаріальної контори на спадщину у виді квартири АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01).

Скасовано рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 36088245 від 11.07.2017, оформлене записом про право власності № 21334250 від 11.07.2017 про право власності ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на квартиру АДРЕСА_1 .

Визнано трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 загально площею 56,0 кв.м. вартістю 1033184,80 грн. (реєстраційний номер нерухомого майна 01) відумерлою спадщиною.

Витребувано від ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь територіальної громади міста Рівне в особі Рівненської міської ради () квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 56,0 кв.м. та вартістю 1033184,80 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь Рівненської обласної прокуратури понесені витрати по сплаті судового збору в розмірі по 11153,89 гривень з кожної.

У поданій на вказане рішення апеляційній скарзі представник ОСОБА_3 , ОСОБА_4 вважає рішення суду першої інстанції незаконним, постановленим з порушенням норм матеріального та процесуального права за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи та невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи.

Зазначає, що місцевим судом безпідставно не застосовано наслідки спливу строку позовної давності. У Рівненської окружної прокуратури право на звернення до суду із зазначеним позовом виникло в липні 2018 року, а прокуратура звернулася із зазначеним позовом у вересні 2021 року, тобто з пропуском трьохрічного терміну позовної давності, який передбачений статтею 257 ЦК України. Однак, позивачі звертають увагу, що у Рівненської міської ради право на звернення до суду виникло ще раніше, а саме в грудні 2017 року.

Вважають, що початок трьохрічного терміну позовної давності відбувся 20 грудня 2017 року, а саме з дня прийняття постанови Апеляційного суду Рівненської області від 20.12.2017 року №569/15545/16-ц. Оскільки саме з цього моменту Рівненська міська рада дізналася про можливість оскарження свідоцтва про право на спадщину.

Аналізуючи вказану постанову разом з постановою Апеляційного суду Рівненської області від 26.10.2016 №569/16419/15-ц вбачається, що суд апеляційної інстанції (справа №569/15545/16-ц) констатував, що ні ОСОБА_3 , ні ОСОБА_5 (апелянт у справі №569/16419/15-ц) не є членами сім`ї спадкодавця ОСОБА_6 , а отже не мають права на спадщину.

Вказаними рішеннями підтверджується відсутність спадкоємців за заповітом і за законом, тому відповідно до статті 1277 ЦК України в Рівненської міської ради виникло право на звернення з позовом до суду про визнання спадщини, а саме квартири АДРЕСА_1 відумерлою.

Наявність чи відсутність справи №569/17275/19 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 , предметом якої було скасування свідоцтва про право на спадщину від 11.07.2017 № НМО 095057, задоволення позову чи відмова в його задоволенні не могло спростувати висновків Апеляційного суду Рівненської області у справах №569/16419/15-ц, №569/15545/16-ц про відсутність спадкоємців.

Вказує, що ОСОБА_4 є добросовісним набувачем, оскільки набула її у власність у порядку встановленим законодавством.

На момент набуття нею права власності, свідоцтво про право на спадщину від 11.07.2017 № НМО 095057, видане ОСОБА_3 було чинне та ніким не скасоване, не було жодного спору щодо його скасування. Посилаючись на постанову ВП ВС від 02.11.2021 №925/1351/19 та постанову ВС від 01.06.2022 №688/2507/16 вказує, що добросовісний набувач не може відповідати за допущені порушення, які встановлені відносно попередніх власників, оскільки це покладає надмірний тягар на нього, більше того, ризики настання негативних наслідків реалізації державою своєї владної політики не можуть перекладатися на іншу приватну особу, зокрема добросовісного набувача.

Крім того, звертає увагу, що оспорювана квартира є єдиним житлом ОСОБА_4 в якій проживає її малолітній син.

Стверджує, що захист права власності за ст. 388 ЦК України можливе лише власником майна. Звертає увагу, що Рівненська міська рада, на чию користь витребувано майно, ніколи не була його власником, а відтак застосування вказаної норми є незаконним та необґрунтованим.

Керівник Рівненської окружної прокуратури у відзиві на апеляційну скаргу заперечує викладені у ній доводи, вважає рішення місцевого суду таким, що прийняте з дотриманням вимог процесуального та матеріального права, тому просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити оскаржуване рішення без змін.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтею 1216 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України).

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

У четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (стаття 1264 ЦК України).

Частиною 3 статті 1268 ЦК України визначено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Статтею 1296 ЦК України встановлено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Згідно зі статтею 1301 ЦК України, свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Рівне померла ОСОБА_6 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 , що видане 03 серпня 2015 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Рівненського міського управління юстиції, актовий запис №1263.

13 січня 2016 року ОСОБА_7 подано до Другої державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 як спадкоємцем четвертої черги за законом. При цьому зазначено, що рішення суду про встановлення факту проживання однією сім`єю нею буде подано додатково.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 26 серпня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_7 до ОСОБА_8 про визнання членом сім`ї та встановлення факту проживання однією сім`єю - відмовлено за недоведеністю позовних вимог. Позовні вимоги ОСОБА_5 задоволено. Встановлено факт родинних відносин між ОСОБА_5 та ОСОБА_9 , а саме, що померлий ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_9 є дядьком ОСОБА_5 . Встановлено факт проживання однією сім`єю на протязі останніх п`яти років, з весни 2010 року, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 . Змінено черговість одержання права на спадкування і визнано ОСОБА_5 спадкоємцем другої черги. Рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_7 мотивовано тим, що в судовому засіданні не знайшло свого підтвердження твердження позивачки про те, що вона проживала з ОСОБА_6 однією сім`єю і була членом її сім`ї, належних і допустимих доказів позивачка до суду не надала. Позивачка є зовсім чужою людиною для ОСОБА_6 , з позовом вона звернулась до ОСОБА_8 , яка ніколи не була членом сім`ї чи родичкою ОСОБА_6 , тобто до зовсім сторонньої особи, яка не може бути відповідачем у цій справі, і судом не встановлено які ж права порушуються ОСОБА_8 при розгляді вказаної справи.

Рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 26 жовтня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_7 задоволено частково. Рішення Рівненського міського суду від 26 серпня 2016 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_5 про встановлення факту проживання однією сім`єю на протязі останніх п`яти років, з весни 2010 року, ОСОБА_5 і ОСОБА_6 , зміни черговості одержання права на спадкування та визнання ОСОБА_5 спадкоємцем другої черги скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в позові. В решті оскаржуване рішення залишено без змін. Апеляційним судом Рівненської області під час розгляду цієї справи встановлено, що на час подання ОСОБА_7 та ОСОБА_5 своїх позовів до суду будь-які спадкоємці за заповітом чи за законом, які б мали право на отримання спадщини після смерті ОСОБА_6 , були відсутні. Оскільки дядько ОСОБА_5 ОСОБА_9 помер раніше і спадщину після смерті останнього прийняла його дружина ОСОБА_6 , з якою у ОСОБА_5 відсутня кровна спорідненість, тому останній не може бути спадкоємцем ОСОБА_6 1-3 черги. За таких обставин, на думку колегії суддів, належним відповідачем за вимогами ОСОБА_7 та ОСОБА_5 в першу чергу мав би бути орган місцевого самоврядування Рівненська міська рада, оскільки спір в цій справі стосується і її прав та інтересів, так як у разі відсутності законних спадкоємців після смерті ОСОБА_6 , майно останньої підлягає переходу у власність громади міста Рівне. На розсуд колегії суддів, ні ОСОБА_7 , ні ОСОБА_5 , не надали належних та допустимих доказів, які б підтверджували те, що кожен із них проживав із спадкодавцем ОСОБА_6 однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини та здійснювали за останньою догляд. Позивач ОСОБА_7 та відповідач ОСОБА_8 в ході апеляційного розгляду справи заявили, що спадкодавець ОСОБА_6 багато років перебувала у хворобливому стані і її доглядом займався її чоловік ОСОБА_9 , який до дня своєї смерті, ІНФОРМАЦІЯ_2 , мав задовільний стан свого здоров`я та не потребував сторонньої допомоги. Дана обставина, на переконання колегії суддів, спростовує твердження обох позивачів про те, що вони, кожен окремо, проживали разом із спадкодавцем ОСОБА_9 однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, бо у такому разі, вони мали б одночасно проживати однією сім`єю і разом з чоловіком останньої, який помер раніше своєї дружини лише на 2 роки і будь-якої сторонньої допомоги не потребував. `

Постановою Верховного суду від 11 квітня 2018 року рішення апеляційного суду Рівненської області від 26 жовтня 2016 року залишено без змін.

Як вбачається із матеріалів, справи 26 січня 2017 року відповідач змінила ім`я з « ОСОБА_7 » на « ОСОБА_3 », що стверджується копією свідоцтва про зміну імені, що видане повторно 06 липня 2017 року Рівненським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Рівненській області серії НОМЕР_4 .

15 листопада 2016 року відповідач ОСОБА_3 звернулась до Рівненського міського суду Рівненської області з позовом до Рівненської міської ради про визнання членом сім`ї та встановлення факту проживання однією сім`єю. Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 21 червня 2017 року у вказаній справі позов ОСОБА_3 до Рівненської міської ради про визнання членом сім`ї та встановлення факту проживання однією сім`єю задоволено повністю. Визнано ОСОБА_3 членом сім`ї ОСОБА_9 , 1930 року народження, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 . Встановлено щодо ОСОБА_3 факт проживання понад п`ять років однією сім`єю з ОСОБА_9 , 1930 року народження, померлою ІНФОРМАЦІЯ_1 .

11 липня 2017 року ОСОБА_3 подала до Другої Рівненської державної нотаріальної контори заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_9 , зазначивши, що є спадкоємцем четвертої черги, як особа, що проживала однією сім`єю з померлою, що стверджується рішенням Рівненського міського суду від 21.06.2017.

Того ж дня, 11 липня 2017 року відповідачу ОСОБА_3 видано свідоцтво про право на спадщину за законом на квартиру АДРЕСА_1 та проведено державну реєстрацію прав та їх обтяжень державним реєстратором прав на нерухоме майно Ревою Л.Л. (рішення №36088245).

Наступного дня, 12 липня 2017 року між ОСОБА_3 , як продавцем та ОСОБА_10 і ОСОБА_11 , як покупцями укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , що посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Олинець А.М., та зареєстровано в реєстрі за №246.

06 жовтня 2017 року між ОСОБА_10 і ОСОБА_11 як продавцями, та ОСОБА_4 як покупцем, укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 . Продаж квартири за домовленістю сторін вчинено за 30000 гривень.

Постановою Апеляційного суду Рівненської області від 20 грудня 2017 року рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 21 червня 2017 року скасовано. В позові ОСОБА_3 до Рівненської міської ради про визнання членом сім`ї ОСОБА_6 , 1930 року народження, та встановлення факту її проживання понад п`ять років однією сім`єю з ОСОБА_6 померлою ІНФОРМАЦІЯ_1 - відмовлено. У постанові Апеляційним судом Рівненської області зазначено, що ОСОБА_7 тепер ОСОБА_3 претендуючи на трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , як на спадкове майно, вже зверталась до Рівненського міського суду з позовними вимогами про визнання її членом сім`ї померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 , 1930 року народження та встановлення факту проживання однією сім`єю з нею протягом п`яти років. Рішенням Рівненського міського суду від 26 серпня 2016 року в справі № 569/16419/15ц в задоволенні її позовних вимог було відмовлено. Рішенням апеляційного суду Рівненської області від 26 жовтня 2016 року при перегляді наведеного вище судового рішення, було встановлено обставини та зроблено висновок, що "твердження як ОСОБА_7 , так і ОСОБА_5 про те що, кожен з них окремо проживав з ОСОБА_6 понад п`ять років однією сім`єю перед її смертю, спростовано матеріалами справи, бо в такому разі вони мали б одночасно проживати однією сім`єю і разом з чоловіком спадкодавці ОСОБА_9 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 і до смерті мав задовільний стан здоров`я та сам доглядав за своєю дружиною. Зазначене рішення апеляційного суду не скасоване і є чинним. Отже, виходячи з наведеного, обставина встановлена щодо ОСОБА_7 , що вона не проживала п`ять років однією сім`єю зі спадкодавицею не потребує доказування в даній справі. Слід зазначити, що і в даній справі заявивши численних свідків ОСОБА_3 не довела та й не могла довести необхідні умови передбачені законом для отримання спадкового майна."

Постановою Верховного суду від 29 липня 2019 року постанову апеляційного суду Рівненської області від 20 грудня 2017 року залишено без змін.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (частина четверта статті 82 ЦПК України).

Встановлено, що ОСОБА_7 , а надалі, після зміни прізвища, - ОСОБА_3 не мала права на спадкування за законом після смерті ОСОБА_6 , оскільки не перебувала з нею у родинних відносинах та не довела, що проживала з спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини та здійснювали за останньою догляд.

Отже, апеляційний суд погоджується з висновком місцевого суду про наявність підстав для визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом.

Однак, представник відповідачів заявив клопотання про застосування наслідків пропуску строку звернення до суду.

Відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Велика Палата Верховного Суду зауважувала, що якщо у передбачених законом випадках у разі порушення або загрози порушення інтересів держави з позовом до суду звертається прокурор від імені органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, то за загальним правилом позовну давність слід обчислювати з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах(близький за змістом висновок сформульований, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 12 квітня 2017 року у справі № 6-1852цс16, а також у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справах № 369/6892/15-ц і № 469/1203/15-ц).

Достовірно про порушення своїх прав та виникнення права на звернення до суду з позовом про визнання спадщини відумерлою Рівненська міська рада довідалась з часу ухвалення Постанови Апеляційного суду Рівненської області від 20 грудня 2017 року, яким рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 21 червня 2017 року було скасовано, а ОСОБА_3 в позові відмовлено.

Як вбачається з матеріалів справи, як Рівненською міською радою так і прокурором, який звернувся в її інтересах з позовом в даній справі, пропущено встановлений ст.257 ЦК України загальний трирічний строк позовної давності, що є підставою для відмови в позові, зокрема у визнанні свідоцтва про право на спадщину.

Окремо слід зазначити, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14.12.2022 року у справі № 461/12525/15-ц погодилась з висновком апеляційного суду про те, що вимога про скасування рішення про державну реєстрацію права власності за набувачем (покупцем) майна за договором купівлі-продажу є неналежним способами захисту. Разом з тим вказали, що суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про скасування рішення про реєстрацію права власності за продавцем з огляду на пов`язаність цієї вимоги з позовними вимогами про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом. (…) такі позовні вимоги не підлягають задоволенню з огляду на обрання позивачем неналежного способу захисту.

Враховуючи вказані висновки колегія суддів вважає, що заявлені прокуратурою вимоги про скасування рішення державного реєстратора також слід залишити без задоволення з підстав обрання неналежного способу захисту.

Відповідно до статті 1277 ЦК України у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усуненні їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Вказана заява подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини.

Відповідно до статті 338 ЦПК України суд, встановивши, що спадкоємці за заповітом і за законом відсутні, або спадкоємці усунені від права на спадкування, або спадкоємці не прийняли спадщину чи відмовилися від її прийняття, ухвалює рішення про визнання спадщини відумерлою та про передачу її територіальній громаді відповідно до закону.

У справі № 461/12525/15-ц, розглядаючи проблему застосування цивільного та цивільного процесуального законодавства при визнанні спадщини відумерлою з точки зору процедур розгляду таких справ та способу захисту інтересу територіальної громади на спадкове майно, Велика Палата Верховного Суду дійшла до наступних висновків.

Законодавство не містить положень про можливість територіальної громади отримати відчужене майно в натурі та/або способи захисту інтересів територіальної громади у випадку, якщо спадщина була незаконно передана особі-спадкоємцю, зокрема, на підставі рішення суду, яке в подальшому було скасоване, та у випадку, коли спадщина такою особою була вже відчужена іншій особі, що позбавило територіальну громаду отримати майно у свою власність як відумерле в порядку, передбаченому цивільним процесуальним законодавством.

Стаття 1280 ЦК України передбачає, що якщо майно, на яке претендує спадкоємець, що пропустив строк для прийняття спадщини, перейшло як відумерле до територіальної громади і збереглося, спадкоємець має право вимагати його передання в натурі. У разі ж продажу такого майна спадкоємець має право на грошову компенсацію.

Аналіз змісту зазначеної норми свідчить про те, що право на отримання спадкового майна в натурі виникає у спадкоємця лише якщо майно, що було визнане відумерлою спадщиною, збереглося і не було відчужене територіальною громадою. Якщо ж воно було відчужене іншій особі за договором або не збереглося, то спадкоємець має право лише на компенсацію його вартості у грошовому еквіваленті. А відтак, застосовуючи аналогію закону й територіальна громада в разі відчуження спадкового майна особою, яка не є спадкоємцем, або незбереження цього майна, на користь добросовісного набувача, має право на отримання лише грошової компенсації.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що закон передбачає саме такий спосіб захисту порушеного інтересу територіальної громади та спосіб відновлення її інтересу на спадкове майно за відсутності спадкоємців (стаття 16 ЦК України) та у разі продажу спадкового майна іншій особі, якщо остання є добросовісним набувачем. (Постанова ВП ВС від 14.12.2022 року у справі № 461/12525/15-ц )

За таких обставин колегія суддів вважає, що територіальна громада має право лише на відшкодування вартості спадкового майна за ринковими цінами, тому позовні вимоги в спосіб заявлений прокурором не підлягають до задоволення.

Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна із чужого незаконного володіння (статті 387, 388 ЦК України). Вказаний спосіб захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного позову.

Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його із чужого незаконного володіння.

Статтями 387, 388 ЦК України передбачено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Відтак саме власнику або законному користувачу майна належить право на витребування майна з незаконного володіння (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 522/2110/15-ц та від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13).

В силу приписів статті 1277 ЦК України у територіальної громади виник інтерес, однак який не підлягає захисту шляхом витребування майна з чужого незаконного володіння, оскільки територіальна громада ніколи не набувала права власності на спірну квартиру, справедливим є стягнення коштів саме з особи, яка успадкувала майно за рішенням суду, яке було скасоване, і продала його, що знову ж таки узгоджується з висновками ВП ВС у справі № 461/12525/15-ц.

Отже, відсутні підстави для задоволення позовних вимог про витребування спірної квартири від ОСОБА_4 заявлених в порядку ст. 387 та 388 ЦК України.

Ураховуючи викладене, колегія суддів проходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, а рішення місцевого суду слід скасувати та відмовити у задоволенні цих вимог.

Щодо судових витрат.

Відповідно до підпункту 2 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви немайнового характеру, яка подана юридичною особою ставка судового збору становить один розмір мінімальної заробітної плати.

Відповідно до підпункту 1 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана юридичною особою ставка судового збору становить 1,5 відсотки ціни позову, але не менше одного розміру мінімальної заробітної плати.

Як убачається з матеріалів справи, позивач заявив 3 немайнових вимоги та 1 майнову.

За кожну з немайнових вимог підлягав до сплати судовий збір у розмірі 2270 гривень, що в сумі становить 6810 гривень.

З урахуванням заяви про збільшення позовних вимог судовий збір за 1 майнову вимогу мав становити 15497,77 грн.

За подання позову позивачем сплачено 9080 грн.

З них 2270 грн. (9080-6810) сплачено за майнову вимогу.

Отже за подання позовної заяви з позивача слід додатково стягнути в дохід Державного бюджету України 13227,77 грн (15497,77 - 2270 = 13227,77).

Згідно з підпунктом 6 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» за подання апеляційної скарги на рішення суду ставка судового збору становила 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви.

Кожен з відповідачів сплатив по 16730,84 грн. за подачу апеляційної скарги, які слід стягнути з позивача.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 , ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 20 жовтня 2022 року скасувати та відмовити в задоволенні вимог про :

Визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом серії НМО 095057 від 11.07.2017 року, що видане ОСОБА_3 у спадковій справі № 292/2015 (зареєстроване в реєстрі за № 1-429) державним нотаріусом Другої Рівненської нотаріальної контори на спадщину у виді квартири АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01).

Скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 36088245 від 11.07.2017, оформлене записом про право власності № 21334250 від 11.07.2017 про право власності ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на квартиру АДРЕСА_1 .

Визнання трикімнатної квартири АДРЕСА_1 загально площею 56,0 кв.м. вартістю 1033184,80 грн. (реєстраційний номер нерухомого майна 01) відумерлою спадщиною.

Витребування від ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь територіальної громади міста Рівне в особі Рівненської міської ради () квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 56,0 кв.м. та вартістю 1033184,80 грн.

Стягнення з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь Рівненської обласної прокуратури понесені витрати по сплаті судового збору в розмірі по 11153,89 гривень з кожної.

Стягнути з Рівненської окружної прокуратури у дохід Державного бюджету України 13227,77 грн. судового збору, що підлягав сплаті при поданні позовної заяви.

Стягнути з Рівненської окружної прокуратури на користь ОСОБА_3 16730,84 грн. відшкодування, сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги.

Стягнути з Рівненської окружної прокуратури на користь ОСОБА_4 16730,84 грн. відшкодування, сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту даної постанови.

Повний текст постанови складений 31 березня 2023 року.

Головуючий Боймиструк С.В.

Судді: Гордійчук С.О.

Шимків С.С.