Провадження 2/522/1000/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2023 року Приморський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді Абухіна Р.Д.,

за участю секретаря судового засідання Кріцької Д.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 про визнання права особистої приватної власності на майно,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з зазначеним позовом.

07 жовтня 2015 року було відкрито провадження по справі та накладено арешт на майно: квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 36,2 кв.м., житловою площею 20 кв.м; квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 127,6 кв.м., житловою площею 60,00 кв.м.; квартиру АДРЕСА_3 , загальною площею 152,5 кв.м., житловою площею 71,60 кв.м.;автомобіль JAGUAR модель X-TYPE, рік випуску 2006.

Ухвала про відкриття провадження була оскаржена представником відповідачів до Одеського апеляційного суду.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 17 грудня 2015 року було частково задоволено апеляційну скаргу представника відповідача: ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 07 жовтня 2015 року про відкриття провадження у справі було скасовано з передачею питання про відкриття провадження у справі на новий розгляд до суду першої інстанції.

30 листопада 2015 року позивач ОСОБА_1 подав до суду уточнену позовну заяву, з огляду на що просив апеляційний суд направити справу на дооформлення, однак дане клопотання колегією суддів апеляційного суду було відхилено.

11 січня 2016 року, позивач ОСОБА_1 подав до Приморського районного суду м. Одеси другу уточнену позовну заяву в якій вже змінив вартість квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 36,2 кв.м., житловою площею 20 кв.м. та збільшив свої вимоги ще на один об`єкт нерухомості:квартиру АДРЕСА_4 , загальною площею 70,1 кв.м.

13 січня 2016 року суддею Домусчі Л.В. було повторно відкрито провадження по даній справі.

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 01 березня 2016 року справу повернуто до Приморського районного суду м. Одеси для вирішення питання про повернення позовної заяви позивачу відповідно до п.4 ч.3 ст. 121 ЦПК України.

18 березня 2016 року представником відповідача ОСОБА_2 було заявлено відвід судді Домусчі Л.В.

Ухвалою від 21 березня 2016 року в задоволенні заяви про відвід було відмовлено, заявлено самовідвід судді Домусчі Л.В.

Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями зазначену справу передано у провадження судді Нікітіної С.Й.

Ухвалою від 04 квітня 2016 року позовна заява була повернута позивачу ОСОБА_1 у зв`язку із порушенням правил підсудності розгляду справи.

Ухвалою від 26 липня 2016 року суддею Нікітіною С.Й. було відкрито провадження по справі. Ухвалою від тієї ж дати, було зупинено провадження по справідо набрання законної сили рішенням у справі № 522/8322/15 за заявою ОСОБА_2 про визнання недієздатною відповідачки ОСОБА_4 . Ухвалою від 26 липня 2016 року частково скасовані заходи забезпечення позову.

26 липня 2016 року позивач подав четверту уточнену позовну заяву відповідно до якої зменшив позовні вимоги та просив визнати право особистої приватної власності на:квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 36,2 кв.м., житловою площею 20 кв.м.;квартиру АДРЕСА_4 , загальною площею 70,1 кв.м

Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.09.2017 року зазначену справу передано у провадження судді Ільченко Н.А.

Ухвалою від 28 лютого 2018 року суддею Ільченко Н.А. скасовані заходи забезпечення позову на об`єкти, щодо яких позивач вже не мав позовних вимог, у вигляді накладення арешту на:квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 127,6 кв.м., житловою площею 60,00 кв.м.; квартиру АДРЕСА_3 , загальною площею 152,5 кв.м., житловою площею 71,60 кв.м.; автомобіль JAGUAR модель X-TYPE, рік випуску 2006.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 , що була одним з відповідачів по справі, що підтверджується свідоцтвом про смерть, копія якого міститься в матеріалах справи

В провадження судді ОСОБА_5 справа надійшла 26 квітня 2018 року на підставі розпорядження керівника апарату суду № 2607/18 від 26.04.2018 року, винесеного у зв`язку зі звільненням судді ОСОБА_6 .

Ухвалою від 16 липня 2018 року було зупинено провадження по справі до 12 жовтня 2018 року до закінчення строку на прийняття спадщини законними спадкоємцями після смерті відповідачки ОСОБА_4 померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвалою суду від 08 квітня 2019 року провадження по справі було відновлено.

Ухвалою по справі від 14 серпня 2019 року провадження по справі було зупинено до прийняття спадщини законними спадкоємцями після смерті відповідачки ОСОБА_4 померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвалою від 09 червня 2020 року, провадження по справі було відновлено.

Ухвалою від 18 травня 2021 року витребувано з Чорноморської міської державної нотаріальної контори Одеської області належним чином завірену копію спадкової справи відкритої після смерті відповідачки ОСОБА_4 померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В останній редакції уточненої позовної заяви від 26 липня 2016 року, позивач просив визнати право особистої приватної власності на: квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 36,2 кв.м., житловою площею 20 кв.м. та на квартиру АДРЕСА_4 , загальною площею 70,1 кв.м.

Мотивує вимоги тим, що квартира АДРЕСА_1 ) придбана 07 липня 1995 року за власні кошти, які йому подарувала матір, але оформлення зазначеної квартири відбулося на його дружину, відповідачку ОСОБА_4 , тому що працюючи за кордоном позивач мав на руках тільки паспорт моряка, поряд з тим, як правочини з нерухомістю оформлюються за цивільним паспортом, який знаходився у відділі кадрів разом з військовим квитком. В свою чергу, квартира АДРЕСА_4 , є також його приватною власністю бо була ним приватизована у зв`язку із роботою в Одеській філії управління «Мортрансфлот».

Представником відповідача було подано до суду письмові пояснення з приводу заявлених позовних вимог, де вказано про безпідставність зазначених вимог у зв`язку із неналежністю відповідача, наявністю іншого рішення Приморського районного суду м.Одеси від 01 листопада 2019 року по справі № 522/9775/15-ц (що набуло законної чинності), яким власницею квартири АДРЕСА_1 є померла відповідачка ОСОБА_4 , отже на даний час ця квартира входить до спадкової маси. В свою чергу, одноособове визнання права власності за позивачем на квартиру АДРЕСА_4 неможливо на підставі, вказаній в позові, оскільки відповідач ОСОБА_2 є власником частки в зазначеній квартирі та брав участь у приватизації. Розпорядження органу приватизації та Свідоцтво про право власності на житло по зазначеній квартирі де вказані всі члени сім`ї ОСОБА_7 є дійсними та ніким не оспорюються. Також представником відповідача було заявлено про пропущення позивачем строків позовної давності.

В судове засідання з`явився позивач ОСОБА_1 позов підтримав, просив задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача, адвокат Марінкевич М.М. просила відмовити у задоволенні позову, з підстав зазначених у письмових поясненнях, застосувати строки позовної давності до заявлених вимог, якщо суд дійде висновку про їх обґрунтованість.

Допитані свідки по справі ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , дали свої пояснення з приводу проживання відповідачів у квартирі АДРЕСА_4 .

Третя особа до суду не з`явилась, про день, місце та час розгляду справи повідомлялась належним чином. Про причини неявки, суд не повідомила.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно Розпорядження органу приватизації від 28 липня 2004 року №І85363 квартира АДРЕСА_4 загальною площею 70,1 кв.м. була передана у спільну часткову власність позивачу ОСОБА_1 , його дружині ОСОБА_4 (інший відповідач по справі, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ) та його сину, відповідачу ОСОБА_2 в рівних частках. На підставі зазначеного розпорядження, 28 липня 2004 року Управлінням житлово-комунального господарства Одеської міської ради було видано Свідоцтво про право власності на житло та зареєстровано у реєстровій книзі під № 8-І58ІІ. Наявність та дійсність зазначених документів сторонами не оскаржувалась.

За нормами Цивільного кодексу України, підставами виникнення (набуття) права власності є різні правопороджуючі юридичні факти, або правовідносини.

При цьому, суд керується принципом дії нормативних актів у часі, що передбачає застосування відповідних нормативних актів, що діяли на момент виникнення правовідносин та здійснення правочину враховуючи приписи ст.58 Конституції України.

Згідно ч.1 ст.2 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» № 2483-XII від 19.06.92р. (в редакції, що діяла на момент виникнення правовідносин), до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму.

Частинами 2, 3 ст.8 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду», передбачено, що передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку. Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина.

Відповідно до аб.1, аб.2 ч.1 ст.3 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду», приватизація здійснюється шляхом, зокрема, безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю та продажу надлишків загальної площі квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках громадянам України, що мешкають в них або перебувають в черзі потребуючих поліпшення житлових умов.

Так, з матеріалів справи вбачається наявність заяви позивача ОСОБА_1 адресованої керівнику органу приватизації вх.. №16998 датованої 22 липня 2004 року про оформлення та передачу квартири АДРЕСА_4 загальною площею 70,1 кв.м. у спільну часткову власність в рівних частках враховуючи вимоги ч.1 ст.2 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду», зокрема щодо кількості наймачів. Подання даної заяви до органу приватизації позивачем не заперечувалось.

З аналізу зазначених правових норм та заяви поданої позивачем, суд доходить висновку, щодо наявності законних правових підстав для видачі органом приватизації розпорядження про передачу у власність спірної квартири ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 .

При цьому суд зазначає, що у відповідності до санітарних норм щодо обов`язкового метражу передбаченого на кожного члена родини та кількості наймачів для можливості здійснення приватизації, відображених у ст. ст. 2, 3 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду», позивач мав право на приватизацію тільки 21 квадратного метру загальної площі об`єкту і саме наявність інших членів, де кожна особа отримала свій відповідний мінімум, відбулася можливість приватизації спірної квартири загальною площею 70,1 кв.м.

Суд критично ставиться до доводів позивача щодо непроживання інших членів родини ОСОБА_2 та ОСОБА_4 у спірній квартирі з 2000-х років і з цього приводу відсутності у них права на участь у приватизації, бо зазначені доводи не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи. Більш того позивачем не було надано відповідних доказів що підтверджують ці обставини. Зокрема, як було вказано раніше, у 2004 році, позивач сам вказав членів своєї сім`ї які постійно проживали у спірній квартирі та мали відповідне право на приватизацію. При цьому, додатково, в матеріалах справи є висновок ЖЄО №17212 від 29.04.2014р. ДІМ Портофранківського ВМ Приморського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області де зазначено, що в той період часу, зазначається 2014 рік, позивачем було одноособово змінено вхідний замок на двері спірної квартири, що унеможливило потрапляння до неї інших членів сім`ї, а саме відповідача ОСОБА_2 та ОСОБА_4 . Додатково, при допиті свідків, що є сусідами сторін по справі і квартира яких знаходиться на одному поверсі зі спірною квартирою, не знайшли свого підтвердження доводи позивача, щодо не проживання ОСОБА_4 та відповідача ОСОБА_2 у спірній квартирі саме з 2000 року.

При цьому, додатково суд зауважує, що законодавством не передбачено процедуру скасування права власності сторони на підставах вказаних позивачем, зокрема не проживання іншими власниками у спірній квартирі.

Суд також зазначає, що як на момент звернення до суду так і на момент винесення зазначеного рішення по справі, немає доказів скасування розпорядження органу приватизації від 28 липня 2004 року № І85363 та свідоцтва про право власності на житло від 28 липня 2004 року, що передбачає наявність ніким неоспорюваного та скасованого права власності на частки у спірній квартирі відповідача ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що законодавчо передбачає процесуальне визначення зазначеної частки, що їй належала, як спадкового майна, що за загальним правилом повинна увійти у спадкову масу після її смерті.

Аналізуючи нормативні акти, що регулюють дані правовідносини та надаючи оцінку доказам по справі суд дійшов висновку, що доводи позивача відносно визнання одноособового права власності на спірну квартиру АДРЕСА_4 загальною площею 70,1 кв.м. є неспроможними та не можуть бути підставою позбавлення права власності відповідача ОСОБА_2 .

В уточненій позовній заяві, зокрема, позивачем було вказано вимоги ще на одну квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 36,2 кв.м., житловою площею 20 кв.м. з обгрунтуванням, що зазначена квартира була придбана 07 липня 1995 року за рахунок власних коштів, які йому подарувала матір. Зазначена обставина не знайшла свого підтвердження в суді, доказів з цього приводу позивачем також надано не було.

Дана квартира була оформлена на дружину - ОСОБА_4 і позивач обґрунтовує це тим, що працюючи закордоном мав на руках тільки паспорт моряка, поряд з тим, як правочини з нерухомістю оформлюються за цивільним паспортом, який знаходився у відділі кадрів разом з військовим квитком.

Як вбачається з матеріалів справи, 08 вересня 1999 року дана квартира була продана за біржовим договором №25606, але відповідно до Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 01.11.2019 року, по справі № 522/9775/15-ц, визнано недійсним біржовий договір купівлі-продажу та скасовано право власності відповідача ОСОБА_2 на дану квартиру.

Відповідно п.3 ч.1 ст.57 Сімейного кодексу України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.

З аналізу доказів, що були надані позивачем по справі, з урахуванням його вимог щодо зазначеної квартири, суд находить доводи позивача, що зазначена квартира є його особистою приватною власністю оскільки була придбана за рахунок подарованих йому коштів,- неспроможними, оскільки зазначені обставини жодним чином не були доведені ним належними та допустимими доказами в рамках розгляду даної справи.

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. N 475/97-ВР (далі - Конвенція), зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.), передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві. Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу (ст. 16 Цивільного кодексу України; далі - ЦК).

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Правомочність володіння розуміють як передбачену законом (тобто юридично забезпечену) можливість мати (утримувати) в себе певне майно (фактично панувати над ним, зараховувати на свій баланс і под.).

Правомочність користування означає передбачену законом можливість використовувати, експлуатувати майно, отримувати від нього корисні властивості, його споживання.

Правомочність розпоряджання означає юридично забезпечену можливість визначення і вирішення юридичної долі майна шляхом зміни його належності, стану або призначення (відчуження за договором, передача у спадщину, знищення, переробка і т. ін.).

Усі зазначені вище та проаналізовані положення чинного законодавства кореспондуються з нормами статей 13, 41 Конституції і ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, якими закріплені основні принципи здійснення права власності та його обмеження: по-перше, встановлено право безперешкодно і в повному обсязі здійснювати правомочності власника щодо свого майна; по-друге, визначено межі допустимого розумного втручання держави у здійснення правомочностей власника. Причому таке втручання повинно бути законним і має здійснюватися з дотриманням принципу справедливого балансу між публічними і приватними інтересами.

Зазначені принципи сформульовано і в рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Спорронг і Лоннрот проти Швеції" (23 вересня 1982 р.), відповідно до якого суд повинен визначити, чи було дотримано справедливий баланс між вимогами інтересів суспільства і вимогами захисту основних прав людини. Забезпечення такої рівноваги є невід`ємним принципом Конвенції в цілому і також відображено у структурі ст. 1 Першого протоколу.

Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

Однією з засад правової системи України є визнання і дія принципу верховенства права. У Рішенні від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004 Конституційний Суд України зазначив, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо.

Відповідно до ст.55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Таким чином суду не надано належних та достовірних доказів в підтвердження підстав позову, а отже враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Відповідно до ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч.4 ст.267 ЦК).

У п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення» №14 від 18 грудня 2009 року роз`яснено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Отже, тільки у разі, якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, то суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК і вирішити питання про наслідки такого спливу (або відмовити у задоволенні заявлених вимог у зв`язку зі спливом позовної давності, або за наявності поважних причин її пропущення - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір із застосуванням наведеної норми ЦК).

Таким чином, суд не бере до уваги заяву представника відповідача про застосування строків позовної давності, оскільки у позові ОСОБА_1 відмовляє за його недоведеностю.

Відповідно до змісту ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи відмову у задоволенні позову, судові витрати несе позивач по справі.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 263-265 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 про визнання права особистої приватної власності на майно відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення суду виготовлено 07.04.2023.

Суддя Р. Д. Абухін

31.03.23