ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 621/530/21 Номер провадження 22-ц/814/1614/23Головуючий у 1-й інстанції Шахова В.В. Доповідач ап. інст. Лобов О. А.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 квітня 2023 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Лобов О.А.

судді: Дорош А.І., Триголов В.М.

за участю секретаря судового засідання Коротун І.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м.Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Калитки Сергія Олександровича, представника ОСОБА_1 , на рішення Зміївського районного суду Харківської області від 20 травня 2021 року (час ухвалення судового рішення з не зазначений, дата виготовлення повного тексту судового рішення 20 травня 2021 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Перше безпечне агенство необхідних кредитів" про визнання недійсним договору позики.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, апеляційний суд

установив:

У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з вказаним позовом, просила визнати недійсним договір позики № 3927611 від 23.12.2020, укладений між нею та ТОВ "Перше безпечне агенство необхідних кредитів" та стягнути з відповідача на свою користь судові витрати.

В обґрунтування позову посилалася на те, що 23.12.2020 позивач уклала договір позики № 3927611 з ТОВ "Перше безпечне агенство необхідних кредитів", за яким ТОВ "Перше безпечне агенство необхідних кредитів" надає позичальникові грошові кошти (позику) на погоджений умовами Договору строк, шляхом їх перерахування на банківський картковий рахунок Позичальника, а Позичальник зобов`язується повернути Позикодавцеві таку ж суму грошових коштів у день закінчення строку позики, або достроково, та сплатити Позикодавцю плату (проценти) від суми позики. У відповідності до п. 2 цього Договору сума позики складає 7 000 грн 00 коп., строк позики - 30 днів, процентна ставка (базова) / день - 1,99%, орієнтовна річна процентна ставка - 251,85%. Позивач вважає, що договір позики № 3927611 від 23.12.2020 підлягає визнанню недійсним, оскільки п.2 Договору позики № 3927611 від 23.12.2020 встановлено обов`язок позичальника сплачувати відсотки за користування кредитом у розмірі 1,99% в день від суми виданого кредиту, що складає річну процентну ставку в у розмірі 251,85%, тобто більш ніж у 2,5 разів більше ніж сума отриманого кредиту, що відповідно до даних НБУ на кінець грудня 2020 року середній розмір річної відсоткової ставки по кредитам населенню строком до 1 року складав 35,2%. Договір позики № 3927611 від 23.12.2020, укладений з ТОВ "Перше безпечне агенство необхідних кредитів", призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін та підлягає визнанню недійсним з підстав порушення вимог ЗУ «Про захист прав споживачів» щодо несправедливості умов договору, оскільки всупереч принципу добросовісності має місце істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Крім того, в даному випадку слід врахувати, що укладення оспорюваного договору було вчинено внаслідок впливу тяжкої обставини. Так, на момент укладення договору позики № 3927611 від 23.12.2020 позивач мала заборгованість на суму більше ніж 35 000,00 грн, яка утворилась на підставі кредитних договорів (Угода від 10.03.2020 до Кредитного договору № 833088-А від 10.03.2020 з ТОВ «СС ЛОУН»; Кредитний договір "99431-М" від 30.09.2020 з ТОВ «Еквіфін Укр»; Договір про надання фінансового кредиту № /573352 від 21.10.2020 з ТОВ «КУ «Європейська кредитна група»; Договір про надання фінансового кредиту № 09759-11/2020 від 25.11.2020 з ТОВ «Фінансова компанія «Інвеструм»; Договір про надання фінансового кредиту № /346553 від 09.12.2020 з ТОВ «ГОУФІНГОУ»). Укладаючи договір № 3927611 від 23.12.2020, позивач, будучи одинокою матір`ю та маючи на утриманні двох неповнолітніх дітей, будучи безробітною та за відсутності інших реальних доходів, перебуваючи під психологічним тиском в зв`язку з погрозами по телефону щодо необхідності термінового повернення заборгованості, мала намір сплатити поточну заборгованість, яка утворилась на підставі вище вказаних договорів. Разом із тим, відповідач мав реальну можливість у відповідності Закону України «Про організацію формування та обігу кредитних історій» через бюро кредитних історій дізнатися про відомості, що складають кредитну історію позивачу, та наявність великої суми непогашеної заборгованості, проте, розуміючи, наскільки на невигідних для особи умовах вчиняється правочин, запропонував його укласти свідомо та умисно, з наміром отримати від цього вигоду. Таким чином, в даному випадку наявний причинно-наслідковий зв`язок між тяжкими обставинами та вчиненням правочину, тобто укладення угоди було направлено саме на усунення тяжкої обставини.

Рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 20 травня 2021 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ТОВ "Перше безпечне агенство необхідних кредитів" про визнання недійсним договору позики відмовлено за недоведеністю.

В апеляційній скарзі адвокат Калитка С.О., представник ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального право, просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалити нове яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги повторно викладені доводи і обставини, зазначені у позові, стверджується про невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.

Зокрема, звертається увага, що суд усупереч сталій практиці суду касаційної інстанції неправильно витлумачив норму ст.233 ЦК України, а саме зробив висновок, що ця норма може бути застосована лише у випадку відсутності власного волевиявлення особи на вчинення правочину, отже вона (ця особа) не може бути ініціатором укладення такого договору.

У зв`язку з наведеним суд залишив поза увагою існування у позивача вкрай тяжких обставин, які змусили її укласти оспорюваний договір.

Суд не дав належної оцінки змісту п.2 договору, яким визначені, вочевидь несприятливі, вкрай невигідні умови для позивальника.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.06.2021 року справу передано в провадження колегії суддів Харківського апеляційного суду.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 12.07.2021 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 03.08.2021 року закінчено підготовчі дії у справі та призначено до розгляду в апеляційній інстанції у судовому засіданні в приміщенні Харківського апеляційного суду.

Відповідно до Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» №64/2022 від 24.02.2022 у зв`язку із військовою агресією Російської Федерації проти України в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Указом Президента України №133/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» продовженого строк дії воєнного стану з 05 години 30 хвилин 26 березня 2022 року строком на 30 діб.

Розпорядженням голови Верховного Суду № 14/0/9-22 від 25.03.2022 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану (окремі суди Сумської, Харківської області), відповідно до ч. 7 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», з урахуванням неможливості судами здійснювати правосуддя під час воєнного стану, змінено територіальну підсудність справ Харківського апеляційного суду на Полтавський апеляційний суд.

Указом Президента України 18.04.2022 №259/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25 квітня 2022 року строком на 30 діб.

Указом Президента України 17.05.2022 №341/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25 травня 2022 року строком на 90 діб.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Полтавського апеляційного суду від 08.08.2022 року справу передано до провадження колегії суддів під головуванням судді Лобова О.А., суддів учасників колегії Дорош А.І., Триголов В.М.

У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ "Перше безпечне агенство необхідних кредитів", посилаючись на правильність висновків суду першої інстанції у своєму рішенні, просило апеляційну скаргу залишити без задоволенні а рішення без змін.

Зокрема, стверджується, що перед укладенням договору позивач мала необмежений час для ознайомлення зі змістом договору, оскільки він (договір) укладався в електронній формі і процедура укладення передбачала вчинення особою цілої низки дій перед його підписанням.

Підкреслюється, що позивач не довела належними і допустимими доказами існування обставин, передбачених ст.233 ЦК України.

Перевіривши матеріали справи у межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374, ст.375 ЦПК України апеляційний суд за результатами розгляду має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 23.12.2020 між ТОВ "Перше безпечне агенство необхідних кредитів" та ОСОБА_1 укладено договір позики № 3927611 (а.с.18 - 21, 41 - 43).

Згідно умов договору, ОСОБА_1 отримала кредит в сумі 7 000 грн строком на 30 днів зі сплатою 1,99% за кожний день користування. У разі неповернення суми кредиту у визначений кредитним договором строк, за весь час прострочення, включаючи день погашення кредиту, кредитодавець має право нарахувати, згідно вимог чинного законодавства України, а позичальник зобов`язаний сплатити 2,7 % від неповерненої суми кредиту за кожен день прострочення.

Кредитний договір від 23.12.2020 № 3927611 укладений в електронній формі, кредит наданий позичальнику (позивачу) через веб-сайт кредитодавця (відповідача), з попередньою ідентифікацією позичальника та використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором.

Умовами договору визначено, що сума позики - 7 000, 00 грн.; строк, на який надається позика - 30 днів; дата повернення позики (останній день) - 22.01.2021; базова процентна ставка у день - 1.99 %; процентна ставка за кожний день прострочення в день - 2.70 %; вартість позики за весь строк, на який видано позику, у грн. - 8 449 грн 00 коп.

Згідно з пунктом 4.1 позичальник ознайомився на сайті відповідача з повною інформацією щодо позикодавця та його послуги, що передбачені ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Пунктом 4.4 Договору передбачено, що позичальник надає дозвіл позикодавцю на збір, обробку, зберігання та поширення його персональних даних з метою оцінки кредитоспроможності, забезпечення виконання зобов`язань за договором.

Паспорт позики підписаний 23.12.2020 ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 )(а. с. 20)

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності обставин, на які посилався позивач в обґрунтування заявлених вимог.

Апеляційний суд, перевіряючи доводи апеляційної скарги, керується такими міркуваннями.

Відповідно до статті 6, частини першої статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Частиною третьою статті 215 ЦК України передбачено, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

У частині першій цієї ж статті зазначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені у частинах першій-третій, п`ятій та шостій статті 203 ЦК України.

Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Позивач обґрунтовує недійсність укладеного правочину двома обставинами:

пунктом другим договору визначена непомірна відсоткова ставка за користування кредитом, що слід кваліфікувати як несправедливу умову відповідно до ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів»,

договір укладений під впливом тяжкої обставини, якою, згідно тверджень позивача, була наявність у неї боргових зобов`язань на загальну суму 35 000 грн за укладеним нею раніше п`ятьма кредитними договорами (ст.233 ЦК України).

Недійсність правочину з підстав, передбачених ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів».

Зазначеною нормою Закону визначений орієнтовний (невичерпний) перелік умов договорів, які слід вважати несправедливими, зокрема: це умови договору про:

1) звільнення або обмеження юридичної відповідальності продавця (виконавця, виробника) у разі смерті або ушкодження здоров`я споживача, спричинених діями чи бездіяльністю продавця (виконавця, виробника);

2) виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов`язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов`язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника);

3) встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця;

4) надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв`язку з розірванням або невиконанням ним договору;

5) встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором;

6) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір із споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається;

7) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника);

8) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір, укладений на невизначений строк із споживачем без повідомлення його про це, крім випадків, установлених законом;

9) установлення невиправдано малого строку для надання споживачем згоди на продовження дії договору, укладеного на визначений строк, з автоматичним продовженням такого договору, якщо споживач не висловить відповідного наміру;

10) установлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору;

11) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі;

12) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати характеристики продукції, що є предметом договору;

13) визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору;

14) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права визначати відповідність продукції умовам договору або надання йому виключного права щодо тлумачення договору;

15) обмеження відповідальності продавця (виконавця, виробника) стосовно зобов`язань, прийнятих його агентами, або обумовлення прийняття ним таких зобов`язань додержанням зайвих формальностей;

16) встановлення обов`язку споживача виконати всі зобов`язання, навіть якщо продавець (виконавець, виробник) не виконає своїх;

17) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права передавати свої права та обов`язки за договором третій особі, якщо це може стати наслідком зменшення гарантій, що виникають за договором для споживача, без його згоди.

Ні ЗУ «Про захист прав споживачів», ні ЗУ «Про споживче кредитування» у редакції за станом на час укладення оспорюваного кредитного договору не містили обмежень щодо розміру процентної ставки за користування кредитними коштами.

За змістом орієнтовного переліку несправедливих умов договору висока процентна ставка за користування кредитними коштами не може тлумачитися як несправедлива умова, так як споживач, укладаючи договір, у разі відсутності у ньому умов про приховані платежі, які можуть тлумачитися неоднозначно, здатен порахувати, принаймі приблизно, суму коштів, які він має сплатити за користування кредитом.

У п.2 оспорюваного договору визначена процентна ставка у розмірі 1,99% в день. Позивач не навела обґрунтованих доводів у підтвердження того, що на час укладення договору вона не розуміла (не усвідомлювала) розміру річної процентної ставки, яка їй була запропонована, у справі відсутні дані про те, що позивач була обмежена у часі чи з інших підстав не мала можливості порахувати та усвідомити розмір плати за користування кредитними коштами.

Недійсність правочину з підстав, передбачених ст.233 ЦК України.

У постановах Верховного Суду від 12 березня 2021 року (справа № 295/17488/15-ц), від 29 березня 2021 року (справа №369/13272/18), від 15 листопада 2021 року (справа № 149/1962/20), від 26 січня 2022 року (справа № 368/622/20), від 20 травня 2022 року (справа № 536/1123/18) викладені такі правові висновки щодо застосування норм ст.233 ЦК України у спірних правовідносинах.

Відповідно до частини першої статті 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Правочин, який оспорюється на підставі статті 233 ЦК України, характеризується тим, що особа вчиняє його добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена вчинити правочин через тяжкі для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі.

Підставами визнання правочину недійсним на підставі статті 233 ЦК України та предметом доказування у справі є:

1) наявність тяжкої обставини, в якій перебувала особа, що змусила її вчинити правочин;

2) правочин було вчинено на вкрай невигідних умовах.

Тобто для визнання правочину недійсним на підставі частини першої статті 233 ЦК України необхідна сукупність вказаних умов. Такий висновок підтверджується вживанням законодавцем в частині першій статті 233 ЦК України сполучника «і», за допомогою якого відбувається поєднання вказаних умов. Встановлена статтею 233 ЦК України підстава недійсності правочину є сукупністю цих двох елементів - відсутність хоча б одного з них є ознакою знаходження відповідних правовідносин за межами сфери регулювання частини першої статті 233 ЦК України.

Наявність тяжкої обставини, що змусила особу вчинити правочин, має довести сторона, яка такий правочин оспорює. Предметом доказування також є той факт, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було би вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Тяжкі обставини мають вплинути на особу таким чином, що спонукають її вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах. Умови мають бути очевидно невигідними для особи, яка уклала цей правочин, і бути наявними саме в момент вчинення правочину. Тяжкими обставинами можуть бути, зокрема, тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства особи, учасника правочину, та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин.

Такі правочини мають дефекти волі і здійснюються за обставин, коли особа змушена вчинити правочин на вкрай невигідних для себе умовах.

Виходячи із системного аналізу наведених норм, визнання правочину недійсним на підставі статті 233 ЦК України пов`язане із доведеністю наявності чи відсутності власного волевиявлення в особи на його вчинення на тих умовах, за яких був укладений правочин.

На переконання апеляційного суду конструкція правовідносин, передбачених ст.233 ЦК України, не передбачає усвідомлене розуміння особи того, що вона (ця особа) не буде та/або ж фізично (чи з інших підстав) не зможе такий договір виконати.

Як слідує із позову, позивач уклала оспорюваний договір з метою сплатити поточну заборгованість за раніше укладеними п`ятьма кредитними договорами.

Тобто позивач, укладаючи оспорюваний договір, вже мала певний досвід і не могла не розуміти умови щодо сплати відсотків, порядку їх нарахування, мала уявляти, хоча б приблизно, розмір плати за користування кредитом. Наведене дає підстави стверджувати, що позивач розуміла, що вона не виконає належним чином укладений договір. Окрім того, у справу не надано доказів про те, що у позивача був відсутній вибір щодо укладення саме цього договору, тобто була відсутня можливість укласти інший договір з більш вигідними для неї умовами.

Підсумовуючи, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції виконав вимоги ст.89, ст.264, ст.265 ЦПК України, дав належну оцінку встановленим фактам, які підтверджені відповідними доказами, зробив правильні по суті висновки по заявленим вимогам і у рішенні навів мотивовані оцінки аргументів сторін, а також мотиви прийняття і відхилення наданих у справу доказів.

В апеляційній скарзі відсутні посилання на нові істотні обставини та відповідні докази, з якими процесуальне законодавство пов`язує можливість скасування чи зміни судового рішення.

Керуючись ст.367, ст.374, ст.375, ст.382, ст.384 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу адвоката Калитки Сергія Олександровича, представника ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Рішення Зміївського районного суду Харківської області від 20 травня 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду безпосередньо протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 05 квітня 2023 року.

Головуючий суддя О.А.Лобов

Судді А.І.Дорош

В.М.Триголов