ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4980/23 Справа № 201/254/23 Суддя у 1-й інстанції - Батманова В.В. Суддя у 2-й інстанції - Халаджи О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2023 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Халаджи О. В.

суддів: Канурної О.Д., Космачевської Т.В.,

секретар Ніколіна А.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Дніпро апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13 березня 2023 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк», ОСОБА_2 про визнання недійсними правочинів (суддя першої інстанції Батманова В.В.)

В С Т А Н О В И В:

6 січня 2023 року позивачка ОСОБА_1 звернулась до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом до Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк», ОСОБА_2 про визнання недійсними правочинів, з урахуванням уточнених позовних вимог просила, визнати недійсною згоду ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на останньому аркуші Кредитного договору № DNU0GK00000511 від 30.05.2005 в частині, в якій вказано «... а також надання їм у заставу/іпотеку Приватбанку будь-якого майна, що належить мені на праві спільної власності з Позичальником, (у тому числі: нежиле приміщення за адресою АДРЕСА_1 , місцезнаходження: АДРЕСА_1 ), з метою забезпечення виконання зобов`язань по зазначеному кредитному договору. У випадку втрати або ушкодження майна, наданого в забезпечення за кредитним договором (повністю або частково), зобов`язуюся передати Приватбанку в заставу/іпотеку інше майно, достатнє для погашення заборгованості за цим договором».

Визнати недійсним договір іпотеки № DNU0GK00000511, посвідчений 30 травня 2005 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Петрушенською І.Р. за реєстровим №3527, та припинити (виключити) заборону на нерухоме майно та іпотеку, зареєстровані в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та Державному реєстрі іпотек на підставі договору іпотеки № DNU0GK00000511 посвідченого 30 травня 2005 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Петрушенською І.Р. за реєстровим №3527.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13 березня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк», ОСОБА_2 про визнання недійсними правочинів задоволено.

Визнано недійсною згоду ОСОБА_1 на останньому аркуші Кредитного договору № DNU0GK00000511 від 30.05.2005 в частині, в якій вказано «... а також надання їм у заставу/іпотеку Приватбанку будь-якого майна, що належить мені на праві спільної власності з Позичальником, (у тому числі: нежиле приміщення за адресою АДРЕСА_1 , місцезнаходження: АДРЕСА_1 ), з метою забезпечення виконання зобов`язань по зазначеному кредитному договору. У випадку втрати або ушкодження майна, наданого в забезпечення за кредитним договором (повністю або частково), зобов`язуюся передати Приватбанку в заставу/іпотеку інше майно, достатнє для погашення заборгованості за цим договором».

Визнано недійсним договір іпотеки № DNU0GK00000511, посвідчений 30 травня 2005 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Петрушенською І.Р. за реєстровим №3527, та припинити (виключити) заборону на нерухоме майно та іпотеку, зареєстровані в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та Державному реєстрі іпотек на підставі договору іпотеки № DNU0GK00000511 посвідченого 30 травня 2005 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Петрушенською І.Р. за реєстровим №3527.

Стягнуто з Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1073 грн. 60 коп.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1073 грн. 60 коп.

Із вказаним рішенням суду не погодився представник АТ КБ «ПриватБанк» Білоус А.В., та подав апеляційну скаргу, вважає, що воно ухвалено без повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи, без належної оцінки доказів по справі та з порушенням норм процесуального і матеріального права.

В обґрунтвання доводів апеляційної скарги зазначає, що позивачкою при укладенні оспорюваного правочину було відомо про укладення договору іпотеки, наявна письмова згода на укладення оспорюваного правочину, позовні вимоги грунтуються на припущенні і є намаганням уникнення цивільної відповідальності передбаченою за кредитним договором її чоловіка ОСОБА_2 .

Наголошує на тому, що у суду першої інстанції не було підстав для задоволення позовних вимог, посилання позивачки на недання згоди є лише необґрунтованими припущеннями, що не підтверджені і не доказані.

Вказує на те, що у рішенні по справі № 201/3660/21 судами було встановлено, що ОСОБА_1 надала згоду на укладення договору іпотеки на спільне майно подружжя.

Також представник Банку наголошує на тому, що позивачка звернулась з пропуском строку позовної давності, строк позовної давності сплив 30.05.2008 року, а позов ОСОБА_1 подала 06.01.2023 року.

ОСОБА_3 , просив рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13 березня 2023 року скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позовнх вимог відмовити в повному обсязі.

Від представника ОСОБА_1 ОСОБА_4 , надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він вказує, що згода співвласника на останньому аркуші Кредитного договору в частині згоди на надання у заставу/іпотеку АТ КБ «Приватбанк» будь-якого майна, що належить позивачу на праві спільної власності з позичальником ОСОБА_2 (у тому числі: нежиле приміщення за адресою АДРЕСА_1 ), з метою забезпечення виконання зобов`язань по зазначеному кредитному договору та у випадку втрати або ушкодження майна, наданого в забезпечення за кредитним договором (повністю або частково), зобов`язання передати АТ КБ «Приватбанк» в заставу/іпотеку іншого майна, достатнього для погашення заборгованості за цим договором, є такою, що не відповідає формі, встановленій законом.

Зазначає, що при укладенні іпотечного договору було порушено норми діяючого законодавства.

ОСОБА_4 просив оскаржуване рішення залишити без змін.

Від ОСОБА_2 відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Сторони до судового засідання не з`явились двічі, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Від представника ОСОБА_2 ОСОБА_4 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із його відрядженням для представництва у сіді по іншій справі.

Проте у наданих на підтвердження доказах на відрядження не зазначено номера справи, а також не надано будь яких відомостей, якіб давали підстави вважати іншу справу більш пріоритетною, ніж ця справа. До тогож справа за позовом ОСОБА_2 була призначена повторно. ОСОБА_4 надав до суду письмові заперечення на апеляційну скаргу, які враховані при розгляді справи. Неявка двічі у суд без поважних причин спричиняє затягування розгляду справи.

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 4 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 дійсно з 11 червня 1983 року перебуває в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу НОМЕР_2 від 11 червня 1983 року.

30 травня 2005 року її чоловіком відповідно до договору купівлі-продажу будівлі фруктосховища, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Петрушенською І.Р., зареєстрованого в реєстрі за № 3505, була придбана будівля фруктосховища літ. А-1, розташованого за адресою АДРЕСА_1 .

Із інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 251268989 від 05 квітня 2021 року позивачу стало відомо, що вказаний об`єкт нерухомого майна був переданий в іпотеку.

Так, 30 травня 2005 року між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір № DNUОGК00000511. Відповідно до п. 1.1. кредитного договору банк зобов`язався надати позичальникові кредитні кошти у вигляді непоновлюваної кредитної лінії у розмірі 310760 доларів США на строк до 30 травня 2012 року. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між банком та позичальником був укладений договір іпотеки № DNUОGК00000511, посвідчений 30 травня 2005 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Петрушенською І.Р. за реєстровим № 3527. Як вказано в пункті 7 договору іпотеки в забезпечення виконання іпотекодавцем зобов`язань за кредитним договором іпотекодавець надав в іпотеку належне йому на праві власності, що підтверджується договором купівлі - продажу б/н від 30 травня 2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Петрушенською І.Р. за реєстром № 3505, наступне нерухоме майно: будівля фруктосховища літ. А-1 загальною площею 1636.10 кв. м., а - вхід у підвал, а1 - підіймач, а2, а3 - естакади. Предмет іпотеки зареєстровано у встановленому законом порядку як окремий виділений в натурі об`єкт права власності. Майно знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .

При цьому, договір іпотеки не містить інформації про надання позивачем, як співвласником майна, згоди на передачу вказаного об`єкту в іпотеку банку.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що нерухоме майно, розташоване за адресою АДРЕСА_1 , є об`єктом спільної сумісної власності подружжя (про це свідчить оформлення згоди співвласника на кредитному договорі). Але з огляду на невідповідність форми оформлення згоди співвласника на укладення нотаріального договору, така згода є недійсною.

Апеляційний суд не погоджується з даним висновком суду першої інстанції.

Згідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 ст. 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду а також: усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 369 ЦК України передбачено, що розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

При цьому наявність згоди одного з подружжя на укладення другим з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном наділяє його необхідним обсягом повноважень на вчинення такого правочину.

З аналізу зазначених норм закону в їх взаємозв`язку можна зробити висновок, що презумпція розпорядження спільним майном одним з подружжя за згодою другого з подружжя встановлена саме на користь добросовісного набувача прав на таке майно.

Тому укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд встановить, що третя особа (контрагент за таким договором) діяла недобросовісно, зокрема знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Подібні правові висновки викладені в постанові Верховного Суду України від 22 червня 2017 року у справі № 6-3058цс16. Водночас із зазначеної постанови випливає, що для визнання договору недійсним суду слід також встановити недобросовісність того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна. Велика Палата Верховного Суду вважає, що положення частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України з урахуванням пункту 6 статті 3 ЦК України спрямовані на захист прав саме добросовісного набувача, а тому саме в разі його недобросовісності договір може бути визнаний недійсним. Тому Велика Палата Верховного Суду відступає від зазначеного висновку, викладеного в постанові Верховного Суду України від 22 червня 2017 року у справі № 6-3058цс16.

Сформульовані вище висновки частково не узгоджуються з висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), що закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди всіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи ? контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору. Тому Велика Палата Верховного Суду відступає від висновку, наведеного в зазначеній постанові, шляхом уточнення, що можливість визнання недійсним договору щодо розпорядження майном, яке перебуває в спільній власності, залежить від встановлення недобросовісності третьої особи ? контрагента за таким договором.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до ст. 6 ЗУ «Про іпотеку» майно, що є у спільній власності, може бути передане в іпотеку лише за нотаріально засвідченою згодою усіх співвласників.

Згідно ст. 5 ЗУ «Про іпотеку» (в редакції, що діяла на момент укладення договору іпотеки) предметом іпотеки можуть бути один або декілька об`єктів нерухомого майна за таких умов: нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо- іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація; нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення; нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об`єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом.

Предметом іпотеки також може бути об`єкт незавершеного будівництва або інше нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору, за умови, що іпотекодавець може документально підтвердити право на набуте ним у власність відповідне нерухоме майно у майбутньому. Обтяження такого нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації у встановленому законом порядку незалежно від того, хто є власником такого майна на час укладення іпотечного договору.

Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (ч. 4 ст. 203 ЦК України). Відповідно до положень ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Згідно з ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Встановивши факт надання позивачкою згоди на надання у заставу/іпотеку ПриватБанку будь-якого майна, що належить їй на праві спільної власності з позичальником (у тому числі: нежиле приміщення за адресою АДРЕСА_1 ), з метою забезпечення виконання зобов`язань по кредитному договору, - колегія суддів не знаходить правових підстав для визнання недійсним договору іпотеки, так як позивачка ні в суді першої інстанції, ні в апеляційній інстанції на підтвердження позовних вимог не надала належних та допустимих доказів, які б вказували, що оспорюваний договір іпотеки не відповідає вимогам законодавства, а також,що її чоловік діяв від її імені недобросовісно.

Крім того слід зазначити, що постановою Дніпровського апеляційного суду від 25 січня 2022 року у справі № 201/3600/21, яка була залишена без змін постановою Верховного Суду від 25 травня 2022 року, було скасоване рішення Жовтневого райнного суду м, Дніпропетровська від 01 жовтня 2021 року та відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», ОСОБА_2 про визнання недійсним договору іпотеки та припинення заборони, та зроблено висновок про відсутність підстав для визнання недійсним договору іпотеки.

Згідно ч. 3-5 ст. 82 ЦПК України обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом . Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 , про визнання недійсною згоди позивачки у кредитному договорі, слід зазначити наступне.

Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_1 зі власної згоди підписала кредитний договір, то відсутні підстави вважати його недійсним, оскільки визнання такого договору недійсним можливо лише в тому разі, якщо суд встановить, що третя особа (контрагент за таким договором) діяла недобросовісно. Тому згода позивачки на укладання договору іпотеки у кредитному договорі також є дійсною та відображає волю останньої.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що судом при ухваленні рішення було порушено норми матеріального права, що призвело до ухвалення рішення яке не відповідає нормам чинного законодавства, а тому рішення місцевого суду підлягає скасуванню із ухваленням нового про відмову в задоволенні позовних вимог.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційну скаргу задоволено, з позивачки на користь відповідача підлягає стягненню судовй збір за подання апеляційної скарги у розмірі 3220,80 грн.

Керуючись статтями 141,367,374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриваБанк» задовольнити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13 березня 2023 року скасувати.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк», ОСОБА_2 про визнання недійсними правочинів відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» судовий збір у розмірі 3220,80 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 21 червня 2023 року.

Судді: О. В. Халаджи

О.Д. Канурна

Т.В. Космачевська