Постанова

Іменем України

15 березня 2023 року

м. Київ

справа № 760/16534/19

провадження № 61-9343св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Грушицького А. І.,

суддів: Карпенко С. О., Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Петрова Є. В., Пророка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Міністерство оборони України,

третя особа - Київське квартирно-експлуатаційне управління,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Київського квартирно-експлуатаційного управління на постанову Київського апеляційного суду від 17 серпня 2022 року у складі колегії суддів: Олійника В. І., Сушко Л. П., Суханової Є. М. у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, третя особа - Київське квартирно-експлуатаційне управління, про стягнення грошових коштів,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовної заяви

У червні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Міністерства оборони України, третя особа - Київське квартирно-експлуатаційне управління (далі - Київське КЕУ), в якому просив суд стягнути з Міністерства оборони України 3 476 675,98 грн, з яких 1 738 187,99 грн розмір грошової компенсації та 1 738 187,99 грн розмір моральної шкоди.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Солом`янський районний суд м. Києва ухвалою від 27 січня 2022 року закрив провадження у цій справі.

Роз`яснив позивачу право на звернення до Окружного адміністративного суду м. Києва.

Суд першої інстанції виходив з того, що спір у даній справі стосується проходження публічної (військової) служби, з якою держава передбачила відповідні соціальні гарантії (пільги), а саме, стягненням грошових коштів з Міністерства оборони України, як вважає позивач, у зв`язку з тривалим порушенням останнім його права стосовно отримання квартири, правовідносини, що виникли між сторонами у справі, є адміністративно-правовими, а тому спір підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Київський апеляційний суд постановою від 17 серпня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнив.

Ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 27 січня 2022 року скасував та направив справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції не звернув увагу на частину п`яту статті 21 КАС України, яка передбачає, що вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Оскільки при пред`явленні позову ОСОБА_1 заявив вимоги щодо стягнення грошової компенсації та моральної шкоди та не заявляв вимог вирішити публічно-правовий спір, то апеляційний суд прийшов до висновку, що така справа підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У вересні 2022 року Київське КЕУ подало до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Київського апеляційного суду від 17 серпня 2022 року, в якій, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в силі ухвалу суду першої інстанції.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Наведені в касаційній скарзі доводи містили підстави, передбачені абзацом другим частини другої статті 389 ЦПК України, для відкриття касаційного провадження.

Заявник вказує, що Київське КЕУ не було повідомлено про дату та час розгляду справи судом апеляційної інстанції, чим порушено норми статей 128, 361, 360, 366 ЦПК України.

Суд апеляційної інстанції не врахував висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2022 року у справі № 362/643/21 відповідно до яких, спори щодо оскарження особами з числа військовослужбовців рішень, дій чи бездіяльності відомчих житлових (житлово-побутових, з контролю за розподілом житла) комісій є спорами з приводу проходження позивачами військової служби як різновиду служби публічної. Такі спори належать до юрисдикції адміністративних судів.

Разом з тим, у спірних правовідносинах порушується питання, що впливає на можливість реалізації ОСОБА_1 соціальних гарантій в силу його особливого статусу, визначеного Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», тобто внаслідок проходження ним публічної служби, різновидом якої є служба військова.

Узагальнені доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У листопаді 2022 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просить відмовити у задоволенні касаційної скарги, а оскаржувану постанову апеляційного суду залишити без змін.

ОСОБА_1 вказує, що оскільки спірні правовідносини пов`язані із захистом його порушених житлових прав можливо дійти висновку, що цей спір не є публічно-правовим і має вирішуватися судами за правилами ЦПК України.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 03 жовтня 2022 року відкрив провадження у цій справі та витребував її матеріали із Солом`янського районного суду м. Києва.

Цивільна справа № 760/16534/19 надійшла до Верховного Суду 01 грудня 2022 року.

Ухвалою Верховного Суду від 31 січня 2023 року справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження колегією в складі п`яти суддів.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_1 від 25 лютого 1992 року до жовтня 1999 року проходив військову службу у Збройних Силах України. Наказом Міністра оборони України від 02 липня 2007 року № 635 його звільнено з військової служби у зв`язку із скороченням штатів з правом носіння військової форми одягу.

Згідно з довідкою військової частини НОМЕР_1 від 24 травня 2003 року ОСОБА_1 передав виконуючому обов`язки командира військової частини НОМЕР_1 майору ОСОБА_2 службову квартиру АДРЕСА_1 , яка була виділена йому на підставі протоколу засідання житлової комісії Прилуцького гарнізону № 5 від 11 червня 2001 року.

Для подальшого проходження служби ОСОБА_1 направлено у м. Київ, де відповідно до наказу начальника Генерального штабу Збройних Сил України від 28 травня 2003 року № 99 його зараховано до списків особового складу, на всі види забезпечення.

Наказом Міністра оборони України від 01 грудня 2004 року № 1068 підполковника ОСОБА_1 призначено на вищу посаду у порядку просування по службі.

Відповідно до довідки про перевірку житлових умов ОСОБА_1 комісія дійшла висновку, що полковник ОСОБА_1 потребує поліпшення житлових умов.

Згідно з протоколом від 13 червня 2007 року № 3 засідання житлової комісії ЦАМО та ГШ ЗС України ОСОБА_1 відмовлено у зарахуванні на квартирний облік до житлової комісії ЦАМО та ГШ ЗС України у гарнізоні м. Києва через штучне погіршення житлових умов після призначення для подальшого проходження служби у м. Києві.

Відповідно до наказу Міністра оборони України від 02 липня 2007 року № 635 його звільнено з військової служби у зв`язку із скороченням штатів з правом носіння військової форми одягу.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва у справі № 2-87/10 від 18 березня 2010 року рішення житлової комісії ЦАМО та ГШ ЗС України від 13 червня 2007 року № 3 стосовно відмови ОСОБА_1 у зарахуванні на квартирний облік визнано незаконним; зобов`язано Київське КЕУ та Генерального штабу Збройних Сил України поставити ОСОБА_1 на облік на забезпечення житлом у м. Києві з 25 лютого 1992 року першочергово.

Однак, як зазначає позивач, до 20 квітня 2019 року Міністерство оборони України не виконувало зазначене рішення суду, у зв`язку з чим його права стосовно отримання квартири порушуються упродовж 27 років.

Тому, ОСОБА_1 просив суд стягнути з Міністерства оборони України 3 476 675,98 грн, з яких 1 738 187,99 грн розмір грошової компенсації та 1 738 187,99 грн розмір моральної шкоди.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до положень частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Судова юрисдикція - це інститут права, покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства: цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Реалізуючи дискрецію при визначенні предметної та/або суб`єктної юрисдикції справ, суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Згідно із частиною першою статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У пунктах 1, 2 частини першої статті 4 КАС України визначено, що адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

Згідно з пунктом 17 частини першої статті 4 КАС України публічна служба - це діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Частиною четвертою статті 19 КАС України установлено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Пред`являючи позов, ОСОБА_1 посилався на те, що його не повідомлено про виконання рішення Солом`янського районного суду м. Києва у справі № 2-87/10 від 18 березня 2010 року та йому не надано відомостей щодо наявних у Міністерстві оборони України можливостей забезпечити житловою площею. Замість забезпечення квартирами та житловою площею Міністерство оборони України забезпечує черговиків отриманням грошової компенсації. Однак, ОСОБА_1 пропозицій щодо отримання вказаної грошової компенсації не надходило.

При цьому, ОСОБА_1 разом з позовною заявою надав розрахунок розміру компенсації відповідно до Порядку визначення розміру і надання військовослужбовцям та членам їх сімей грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02 вересня 2015 року № 728.

Відповідно до частин першої та четвертої статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службовою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язаній із захистом Вітчизни. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Порядок проходження громадянами України військової служби, їх права та обов`язки визначаються цим Законом, відповідними положеннями про проходження військової служби громадянами України, які затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Наведені норми права передбачають, що військова служба належить до служби публічної.

Відповідно до статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у межах норм і відповідно до вимог, встановлених Житловим кодексом України, іншими законами, в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

На виконання приписів вищевказаної статті постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2006 року № 1081 затверджено Порядок забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями (далі - Порядок № 1081).

Відповідно до пункту 24 Порядку № 1081 військовослужбовці зараховуються на облік згідно з рішенням житлової комісії військової частини, яке затверджується командиром військової частини; у рішенні зазначаються дата зарахування на облік, склад сім`ї, підстави для зарахування на облік, вид черговості (загальна черга, в першу чергу, поза чергою), а також підстави включення до списків осіб, що користуються правом першочергового або позачергового одержання житлових приміщень, а в разі відмови в зарахуванні на облік - підстави відмови з посиланням на відповідні норми законодавства.

Пунктом 9 статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» передбачено, що військовослужбовці, що перебувають на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, при звільненні з військової служби в запас або у відставку за віком, станом здоров`я, а також у зв`язку із скороченням штатів або проведенням інших організаційних заходів, у разі неможливості використання на військовій службі залишаються на цьому обліку у військовій частині до одержання житла з державного житлового фонду або за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення, а в разі її розформування - у військових комісаріатах і квартирно-експлуатаційних частинах районів та користуються правом позачергового одержання житла.

Аналогічні приписи закріплені у пункті 29 Порядку № 1081 забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями.

У постанові від 29 вересня 2020 року у справі № 712/5476/19 (провадження № 14-62цс20) Велика Палата Верховного Суду для забезпечення єдності судової практики щодо визначення юрисдикції суду з розгляду спорів про оскарження відмови у забезпеченні жилим приміщенням або у призначенні грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення для деяких категорій осіб, які брали участь у бойових діях на території інших держав, а також членів їх сімей і про зобов`язання надати такі приміщення чи компенсацію відступила від висновку, сформульованого Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 квітня 2018 року у справі № 806/104/16 за позовом особи, звільненої з військової служби, до Квартирно-експлуатаційного відділу міста Житомира, житлової комісії військової частини НОМЕР_2 про визнання протиправними дій відповідачів з відмови у забезпеченні жилим приміщенням або грошовою компенсацією за належне для отримання жиле приміщення та про зобов`язання відповідачів надати позивачеві житлове приміщення або виплатити належну грошову компенсацію, щодо необхідності розгляду таких спорів за правилами цивільного судочинства, вказавши, що зазначені спори належать до юрисдикції адміністративних судів, оскільки стосуються проходження публічної (військової) служби, у зв`язку з якою держава передбачила відповідні соціальні гарантії (пільги), а також призначення та надання таких гарантій (пільг).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 553/4650/14-а (К/9901/1396/18) (провадження № 11-930апп18) зроблено висновок, що «державні соціальні гарантії є обов`язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності. Надання державних соціальних гарантій здійснюється за рахунок бюджетів усіх рівнів, коштів підприємств, установ і організацій та соціальних фондів на засадах адресності та цільового використання. Розрахунки й обґрунтування до показників видатків на соціальні потреби у проектах державного бюджету України та місцевих бюджетів здійснюються на підставі державних соціальних стандартів, визначених відповідно до закону. Відповідно до статті 18 КАС України справи щодо спорів фізичних осіб з суб`єктами владних повноважень з приводу […] здійснення, надання, одержання соціальних виплат розглядаються місцевими загальними судами як адміністративними».

Таким чином, суд першої інстанції, встановивши, що спір, пов`язаний з реалізацією позивачем права на отримання соціальної гарантії (пільги) у вигляді грошової компенсації за належне для отримання жиле приміщення, яка передбачена Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у зв`язку з проходженням військової (публічної) служби, правовідносини, що виникли між сторонами у справі, є адміністративно-правовими, дійшов обґрунтованого висновку, що спір підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку, що дана справа підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, тому постанова апеляційного суду підлягає скасуванню.

Висновки суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишити в силі рішення суду першої інстанції у відповідній частині.

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Суд першої інстанції, на підставі належної оцінки зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, правильно застосував норми матеріального права, у зв`язку з чим дійшов обґрунтованого висновку, що цей спір підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Постанова апеляційного суду не відповідає вимогам щодо законності й обґрунтованості.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені повно, але апеляційним судом допущено помилку в застосуванні норм матеріального та процесуального права, судове рішення апеляційного суду, відповідно до статті 413 ЦПК України, підлягає скасуванню із залишенням в силі ухвали суду першої інстанції.

Щодо судових витрат

Згідно з частиною першою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається, зокрема з резолютивної частини із зазначенням у ній розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

Оскільки на підставі пункту 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору, то понесені Київським КЕУ судові витрати у вигляді судового збору за подання касаційної скарги в розмірі 2 481 грн слід повернути з Державного бюджету України.

Керуючись статтями 400, 409, 413, 416 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Київського квартирно-експлуатаційного управління задовольнити.

Постанову Київського апеляційного суду від 17 серпня 2022 року скасувати та залишити в силі ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 27 січня 2022 року.

Повернути Київському квартирно-експлуатаційному управлінню з Державного бюджету України судові витрати на сплату судового збору за подання касаційної скарги до Верховного Суду в розмірі 2 481 (дві тисячі чотириста вісімдесят одна) гривня, які зараховані згідно із платіжним дорученням від 26 вересня 2022 року № 300862 на реквізити: отримувач коштів - ГУК у м. Києві/Печерс. р-н; код отримувача (за ЄДРПОУ) - 37993783; банк отримувача - Казначейство України (ЕАП); код банку отримувача (МФО) - 899998; рахунок отримувача - UA0026007; код класифікації доходів бюджету - 22030102 «Судовий збір (Верховний Суд, 055)»; символ звітності банку - 207.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий А. І. Грушицький

Судді С. О. Карпенко

І. В. Литвиненко

Є. В. Петров

В. В. Пророк