У х в а л а

31 березня 2023 року

м. Київ

справа № 591/9155/21

провадження № 61-3854ск23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Стрільчука В. А.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 15 вересня 2022 року та постанову Сумського апеляційного судувід 17 січня 2023 року в справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про визнання дій та бездіяльності неправомірними, зобов`язання вчинити дії,

В с т а н о в и в:

У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Зарічного районного суду м. Суми з позовом, в якому просив визнати неправомірною бездіяльність АТ КБ «ПриватБанк» в ненаданні відповіді з 09 листопада 2021 року до 17 грудня 2021 року на скаргу позивача; визнати неправомірними дії АТ КБ «ПриватБанк», які полягають у зміні в односторонньому порядку кредитного ліміту по кредиту, наданому ОСОБА_1 , нарахуванні і списанні відсотків за рахунок кредиту ОСОБА_1 ; скасуванні нарахованих і списаних відсотків за рахунок кредитних коштів ОСОБА_1 .

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що 02 липня 2017 року відповідач відкрив йому платіжну лінію зі встановленим кредитним лімітом в розмірі 300 грн та видав платіжну картку. Введення на всій території України карантину призвело до погіршення фінансового становища позивача і він 24 грудня 2020 року звернувся до банку із заявою, в якій просив скасувати нараховані під час дії карантину відсотки по кредиту, провести реструктуризацію заборгованості та надати інформацію по кредиту. Листом від 12 січня 2021 року відповідач йому відмовив. 03 березня 2021 року банк надав позивачу виписку по картці, де вказано, що на підставі договору SAMDN6064 від 02 липня 2012 року відповідач щомісяця проводить за рахунок кредиту списання відсотків за використання кредитного ліміту за ставкою 3,5%. 20 серпня 2021 року позивач звернувся до банку із заявою надати оригінал або належним чином завірену копію кредитного договору від 02 липня 2012 року, проте листом від 15 вересня 2021 року відповідач відмовив позивачу в наданні договору.

09 листопада 2021 року позивач звернувся до відповідача зі скаргою на неправомірні дії працівників АТ КБ «ПриватБанк», які проводять неправомірні нарахування відсотків на надані йому кредитні кошти і неправомірно списують ці відсотки за рахунок кредиту, та в подальшому знову на відсотки в складі кредиту нараховують відсотки, чим порушують його права як споживача фінансових послуг. На вказану скаргу відповідач відповіді не надав і не вжив заходів для припинення неправомірних нарахувань, чим порушив ч. 1 ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування», п.7) ст. 56 Закону України «Про банки і банківську діяльність», статті 19, 20 Закону України «Про звернення громадян».

Наголошує на тому, що заборгованості по кредиту він не має, а навпаки є переплата в розмірі 9 244,00 грн, але відповідач до цього часу нараховує відсотки на раніше нараховані відсотки і вважає їх тілом кредиту. Зміна відповідачем кредитного ліміту в односторонньому порядку, а також списання відсотків за рахунок кредитного ліміту є неправомірними діями і призводить до штучного збільшення заборгованості, внаслідок чого порушуються права позивача як споживача фінансових послуг.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 15 вересня 2022 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про визнання неправомірними бездіяльності та дій, зобов`язання вчинити дії відмовлено у зв`язку з необґрунтованістю.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу.

Постановою Сумського апеляційного суду від 17 січня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Зарічного районного суду м. Суми від 15 вересня 2022 року - без змін.

Судові рішення судів попередніх інстанцій мотивовані тим, що відповідачем було надано докази, що скарга була розглянута в порядку і у строки, передбачені Законом України «Про звернення громадян», а також законами «Про споживче кредитування», «Про банки і банківську діяльність», а неотримання позивачем з незалежних від банку причин відповіді на його скаргу не може бути підставою для встановлення факту, що банк звернення не розглянув та визнання, що така бездіяльність є неправомірною. Стосовно вимог позивача про визнання неправомірними дій банку, які полягають у зміні в односторонньому порядку кредитного ліміту по кредиту, нарахуванні та списанні відсотків за рахунок кредиту, а також скасування нарахованих та списаних за рахунок кредитних коштів відсотків, суди дійшли висновку, що обраний позивачем спосіб захисту є неефективним, оскільки сам по собі не сприяє відновленню прав, які позивач вважає порушеними.

18 березня 2023 року ОСОБА_1 надіслав засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 15 вересня 2022 року та постанову Сумського апеляційного судувід 17 січня 2023 року.

У касаційній скарзі заявник просить суд касаційної інстанції скасувати рішення Зарічного районного суду м. Суми від 15 вересня 2022 року та постанову Сумського апеляційного судувід 17 січня 2023 року і передати справу на новий розгляд.

Дослідивши касаційну скаргуОСОБА_1 , Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті провадження з огляду на таке.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є: справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Як убачається з матеріалів касаційного провадження предметом позову є визнання дій та бездіяльності неправомірними, а також зобов`язання вчинити дії.

Згідно з частиною четвертою статті 274 ЦПК України ця справа не відноситься до тієї категорії справ, що не можуть бути розглянуті в порядку спрощеного позовного провадження.

Зазначена справа є незначної складності та не належить до виключень з цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того, визнав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, враховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена у Загальних положеннях цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Касаційна скарга містить посилання на випадки, передбачені підпунктами а), в) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню.

Необхідність розгляду справи в касаційному порядку заявник мотивував тим, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, а також справа становить значний суспільний інтерес, оскільки питання, які розглядаються у даній справі стосуються майже всіх споживачів, які отримують послуги в АТ КБ «ПриватБанк», а також у інших банках України.

Верховний Суд звертає увагу, що фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики означає, що заявник у своїй касаційній скарзі ставить на вирішення суду касаційної інстанції проблему, яка, у випадку відкриття касаційного провадження, впливатиме на широку масу спорів, створюючи тривалий у часі, відмінний від минулого підхід до вирішення актуальної правової проблеми.

Формальне зазначення заявником, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, не є обґрунтуванням обставин, передбачених підпунктом а) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Крім того, посилання заявника на застосування судами першої та апеляційної інстанцій норми права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду є підставою касаційного оскарження судових рішень, передбаченою пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, але не є доводом, який в розумінні підпунктів а)-г) пункту 2 частини третьої статті 389 цього Кодексу підтверджує наявність випадку/випадків, який/які дає/дають право вважати судові рішення такими, що підлягають касаційному оскарженню.

Доводи касаційної скарги також не свідчать про наявність підстав, передбачених підпунктом в) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, оскільки незгода заявника з оскаржуваними судовими рішеннями в цілому, за відсутності інших обставин, не може розглядатися як обставина, що впливає на визначення справи як такої, що має виняткове значення, оскільки це може бути оцінкою сторони щодо кожної конкретної справи, учасником якої вона є.

Виходячи із статусу Верховного Суду, в деяких випадках вирішення питання про можливість касаційного оскарження має відноситися до його дискреційних повноважень, так як розгляд скарг касаційним судом покликаний забезпечувати сталість судової практики, а не можливість проведення «розгляду заради розгляду».

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 жовтня 2020 року у справі № 127/18513/18 (провадження № 14-145цс20) вказала, що касаційний перегляд вважається екстраординарним з огляду на специфіку повноважень суду касаційної інстанції з точки зору обмеження виключно питаннями права та більшим ступенем формальності процедур. У ЦПК України визначено баланс між такими гарантіями права на справедливий судовий розгляд, як право на розгляд справи судом, встановленим законом (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), та принципом остаточності судових рішень res judicata, фактично закріплено перехід до моделі обмеженої касації, що реалізується за допомогою введення процесуальних фільтрів з метою підвищення ефективності касаційного провадження.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення для суспільства та держави, та не є «судом фактів».

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, за статтею 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Верховним Судом досліджено та взято до уваги: предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цих Рекомендацій скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитися з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (рішення у справі ZUBAC v. CROATIA (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).

Зазначення апеляційним судом в оскаржуваній постанові про можливість її оскарження до суду касаційної інстанції не змінює характер та предмет позову в цій справі та не спростовує наявність у Верховного Суду повноважень на відмову у відкритті касаційного провадження.

Оскільки оскаржувані заявником судові рішення ухвалено у малозначній справі і вони не підлягають касаційному оскарженню, то у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.

У зв`язку з відмовою у відкритті касаційного провадження у справі не підлягає окремому розгляду клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на касаційне оскарження.

На підставі викладеного та керуючись статтею 129 Конституції України, статтями 19, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

У х в а л и в:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 15 вересня 2022 року та постанову Сумського апеляційного судувід 17 січня 2023 року в справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання дій та бездіяльності неправомірними, зобов`язання вчинити дії.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко

В. А. Стрільчук