ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/966/23 Справа № 179/639/21 Суддя у 1-й інстанції - Ковальчук Т. А. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2023 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів: Лаченкової О.В., Петешенкової М.Ю.,

за участю секретаря судового засідання Панасенко С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 29 серпня 2022 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про визнання припиненим договору оренди земельної ділянки та зобов`язання повернути земельну ділянку,

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2021 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання припиненим договору оренди земельної ділянки та зобов`язання повернути земельну ділянку.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивачка зазначила, що між нею та ОСОБА_2 28 вересня 2010 року було укладено договір оренди земельної ділянки площею 5,62 га, кадастровий номер :01:001:0334. Факт передання земельної ділянки оформлений Актом встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) від 28 вересня 2010 року.

Відповідно до умов договору, термін (строк) на який було передано земельну ділянку в оренду становить 10 років, починаючи з дати його державної реєстрації.

Після закінчення строку дії договору, ОСОБА_3 звернулася до відповідача із листом від 26 лютого 2021 року в якому просила повернути земельну ділянку, у зв`язку із припиненням договору. Проте, на вказаний лист ОСОБА_3 відповіді не отримала, відповідач не повернув земельну ділянку.

Після усної бесіди позивачці стало відомо, що відповідач вважає дійсним договір оренди земельної ділянки до 2022 року і не збирається повертати земельну ділянку до цього часу.

Натомість, ОСОБА_3 посилалася на те, що факт державної реєстрації договору оренду землі станом на 01 жовтня 2010 року засвідчувався гербовою печаткою та підписом голови сільської ради, що свідчить про посвідчення оспорюваного правочину у встановленому законом порядку та дотримання форми його укладення саме 01 жовтня 2010 року.

Так, позивачка вважала, що договір оренди земельної ділянки від 28 вересня 2010 року було посвідчено гербовою печаткою та підписом сільського голови 01 жовтня 2010 року, тому саме ця дата є датою державної реєстрації договору і саме з цієї дати повинен відраховуватись 10 річний термін дії договору, а реєстрація договору в Центрі земельного кадастру 29 травня 2012 року фактично є повторною реєстрацією права оренди, що вже було зареєстроване 01 жовтня 2010 року.

Тобто, договір є припиненим з 01 жовтня 2020 року, а земельна ділянка із кадастровим номером :01:001:0334 безпідставно перебуває у відповідача.

У зв`язку з чим, позивачка, з урахуванням уточнень позовних вимог, просила суд визнати припиненим договір оренди земельної ділянки площею 5,62 га, кадастровий номер :01:001:0334, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Оленівської сільської ради Магдалинівського району Дніпропетровської області, укладений 28 вересня 2010 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 та зареєстрований 01 жовтня 2010 року (повторна реєстрація від 29 травня 2012 року №01871). Водночас, просила суд зобов`язати ОСОБА_2 повернути ОСОБА_1 належну їй земельну ділянку площею 5,62 га, кадастровий номер :01:001:0334, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Оленівської сільської ради Магдалинівського району Дніпропетровської області.

Ухвалою Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 19 травня 2022 року залучено до участі у справі правонаступника позивача ОСОБА_1 .

Також ухвалою Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 19 травня 2022 року залучено до участі у справі третю особу, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_3 .

Рішенням Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 29 серпня 2022 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 , про визнання припиненим договору оренди земельної ділянки та зобов`язання повернути земельну ділянку відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити заявлені позовні вимоги у повному обсязі.

Інші учасники процесу не скористалися своїм правом подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу у цій справі станом на час її розгляду апеляційним судом, але в силу вимог ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Згідно з ч.3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін, з огляду на таке.

Судом встановлено, що 28 вересня 2010 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договір оренди земельної ділянки площею 5,62 га, кадастровий номер :01:001:0334.

29 травня 2012 року вищевказаний договір зареєстровано Відділом Держкомзему у Магдалинівському районі за реєстраційним №01871 (том 1 а.с.8-18).

Пунктом 2.3 Договору оренди земельної ділянки визначено, що договір оренди земельної ділянки укладається терміном (строком) на 10 років, починаючи з дати його державної реєстрації в Книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі в Магдалинівському відділі Дніпропетровської філії державного підприємства «Центр державного земельного кадастру».

Відповідно до Акту приймання-передачі земельної ділянки від 28 вересня 2010 року, орендодавець передав в натурі (на місцевості) земельну ділянку (кадастровий номер з/д - :01:001:0334) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (код 2.1), а Орендар ОСОБА_2 , прийняв (отримав) терміном на 10 років вказану земельну ділянку (том 1 а.с.15).

Листом від 26 лютого 2021 року ОСОБА_3 звернулася до відповідача, в якому просила повернути земельну ділянку, у зв`язку із припиненням договору (том 1 а.с.19).

ОСОБА_1 на праві приватної власності належить земельна ділянка площею 5,62 га, кадастровий номер :01:001:0334, на підставі договору дарування земельної ділянки серії НСА №117607 від 17 лютого 2022 року (том 1 а.с.136-138).

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до пункту 2.3. Договору момент укладення договору, а отже, і початок перебігу строку його дії сторони визначили з моменту державної реєстрації договору, тобто, з 29 травня 2012 року, а тому вважав за необхідне відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки сторонами було також погоджено строк договору на 10 років, тобто, до 29 травня 2022 року.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Статтею 125 ЗК України встановлено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Згідно ч.1 ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Згідно із ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації (ч.1 ст.210 ЦК України).

Відповідно до ч.2 ст.792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

Спеціальним законом, яким регулюються відносини, пов`язані з орендою землі, є Закон України «Про оренду землі».

За змістом ст.ст.18, 20 цього Закону (у редакції, чинній на час підписання та реєстрації договору оренди) договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації. Укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації. Державна реєстрація договорів оренди землі проводиться у порядку, встановленому законом.

Отже, строк дії договору оренди землі, умовами якого передбачено, що відлік строку оренди настає з моменту державної реєстрації цього договору, починається після набрання ним чинності, а не з моменту його укладення.

Набрання договором чинності є моментом у часі, коли починають діяти права та обов`язки за договором, тобто, коли договір (як підстава виникнення правовідносин та письмова форма, в якій зафіксовані умови договору) породжує правовідносини, на виникнення яких було спрямоване волевиявлення сторін.

Відповідно до ч.3 ст.640 ЦК України (у редакції, чинній час укладення договору оренди земельної ділянки, так і на момент його державної реєстрації), визначено момент, коли договір, який підлягав державній реєстрації, є укладеним, а саме: договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації з моменту державної реєстрації.

Оскільки моменти укладення договору та набрання ним чинності збігаються (ч.2 ст.631 ЦК України), то моментом укладення договору оренди земельної ділянки на час дії зазначеної редакції ч.3 ст.640 ЦК України є саме його державна реєстрація, якщо сторони договору не передбачили у договорі інше, відповідно до ч.3 ст.631 ЦК України.

Такий висновок містить постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі №322/1178/17 (провадження №14-338цс19).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , як і у тому числі в уточненій позовній заяві, посилається на те, що відповідач використовує спірну земельну ділянку без належних правових підстав, оскільки договір оренди земельної ділянки, укладений 28 вересня 2010 року та зареєстрований 01 жовтня 2010 року за №725 припинив дію, а договір оренди земельної ділянки №01871 від 29 травня 2012 року є номером та датою повторної реєстрації відповідачем договору від 28 вересня 2010 року, а не номером та датою договору оренди, тому суд першої інстанції при неповно та всебічно з`ясованих обставинах справи дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні заявленого позову. Крім того, також посилається на те, що факт державної реєстрації договору оренди землі станом на 01 жовтня 2010 року засвідчувався гербовою печаткою та підписом голови сільської ради, що свідчить про посвідчення правочину у встановленому законом порядку та дотримання форми його укладення саме 01 жовтня 2010 року.

Однак, колегія суддів відхиляє такі доводи скаржника, з наступних підстав.

У цивільній справі, яка переглядається, суд першої інстанції установив, що власник земельної ділянки ОСОБА_3 як орендодавець та ОСОБА_2 як орендар підписали договір оренди земельної ділянки 28 вересня 2010 року.

При цьому, сторони узгодили у розділі ІІ Договору строк його дії - 10 років, починаючи з дати його державної реєстрації в Книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі в Магдалинівському відділі Дніпропетровської філії державного підприємства «Центр державного земельного кадастру».

Отже, момент укладення договору, а відтак і початок перебігу строку його дії сторони визначили та пов`язали саме з моментом державної реєстрації договору.

Інших строків чи термінів початку перебігу чи закінчення дії договору його текст не містить.

Крім того, з договору оренди вбачається, що він зареєстрований Магдалинівським відділом Дніпропетровської філії державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» 29 травня 2012 року за реєстраційним №01871.

Стаття 31 Закону України «Про оренду землі» регулює питання припинення договору оренди землі, а саме договір оренди землі припиняється в разі: закінчення строку, на який його було укладено; викупу земельної ділянки для суспільних потреб та примусового відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності в порядку, встановленому законом; поєднання в одній особі власника земельної ділянки та орендаря; смерті фізичної особи - орендаря, засудження його до позбавлення волі та відмови осіб, зазначених у статті 7 цього Закону, від виконання укладеного договору оренди земельної ділянки; ліквідації юридичної особи - орендаря; відчуження права оренди земельної ділянки заставодержателем; набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що розташовані на орендованій іншою особою земельній ділянці; припинення дії договору, укладеного в рамках державно-приватного партнерства (щодо договорів оренди землі, укладених у рамках такого партнерства).

Договір оренди землі припиняється також в інших випадках, передбачених законом, а саме договір оренди землі може бути розірваний за згодою сторін. На вимогу однієї зі сторін договір оренди може бути достроково розірваний за рішенням суду в порядку, встановленому законом; розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку не допускається, якщо інше не передбачено законом або цим договором; особа, яка набула право власності на земельну ділянку, що перебуває в оренді, протягом одного місяця з дня державної реєстрації права власності на неї зобов`язана повідомити про це орендаря в порядку, визначеному статтею 148-1 ЗК України.

Інших обставин, які б свідчили про наявність підстав для дострокового припинення договору оренди земельної ділянки відповідно до ст.31 Закону України «Про оренду землі», позивач не зазначив і судом не встановлено, а тому обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про те, що момент укладення договору, а отже, і початок перебігу строку його дії сторони визначили та пов`язали з моментом державної реєстрації договору. Інших строків чи термінів початку перебігу чи закінчення дії договору його текст не містить.

Разом з тим, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на наступне.

Так, обов`язок забезпечити державну реєстрацію договору оренди покладено на орендаря.

Орендодавець є більш вразливою стороною у договорі, ніж орендар, та не має правового захисту своїх прав власності у разі неналежного виконання орендарем свого обов`язку з державної реєстрації договору оренди та, як наслідок, протиправного збільшення строку оренди.

Згідно із ч.2 ст.90 ЗК України порушені права власників земельних ділянок підлягають поновленню в порядку, встановленому законом.

У пункті «ї» ч.1 ст.211 ЗК України передбачено, що порушенням земельного законодавства є, зокрема, ухилення від державної реєстрації земельних ділянок.

Відповідно до ч.2 ст.651 ЦК України договір може бути розірвано за рішенням суду на вимогу однієї зі сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, установлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Суди мають керуватися вимогами п.6 ч.1 ст.3 ЦК України та враховувати загальні засади цивільного законодавства, зокрема справедливість, добросовісність та розумність.

Згідно із ч.2 ст.5 ЦПК України у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Отже, позивач не позбавлений можливості звернутися до суду з таким позовом (про розірвання договору) у разі, якщо є об`єктивні обставини, що вказують на наявність позбавлення значною мірою того, на що орендодавець розраховував при укладенні договору оренди земельної ділянки, при цьому, суд повинен з`ясувати, чи мав орендодавець можливість контролювати дії орендаря з державної реєстрації договору оренди земельної ділянки, оскільки передача земельної ділянки відбулася у день підписання договору оренди, а державна реєстрація майже через два роки, та чи мав орендодавець підстави розраховувати, що строк дії договору оренди закінчиться саме у 2020 році.

Такий висновок містить постанова Верховного Суду від 18 листопада 2020 року у справі №396/1510/18 (провадження №61-6129св18).

Таким чином, судом першої інстанції було повно з`ясовано обставини справи, а саме, що відповідно до пункту 2.3. Договору момент укладення договору, а отже, і початок перебігу строку його дії сторони визначили з моментом державної реєстрації договору, тобто, з 29 травня 2012 року. При цьому, сторонами погоджено строк договору на 10 років, тобто, до 29 травня 2022 року. Інших строків чи термінів початку перебігу чи закінчення дії договору його текст не містить, а будь-яких інших обставин, які б свідчили про наявність підстав для дострокового припинення договору оренди земельної ділянки відповідно до ст.31 Закону України «Про оренду землі», позивач не зазначив і судом не встановлено, тому колегія суддів дійшла висновку про правомірність такої відмови у задоволенні заявлених позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції неповно встановив фактичні обставини справи, надавши вибірково оцінку зібраним у справі доказам, колегія суддів визнає необґрунтованими, оскільки місцевий суд належно обґрунтував прийняття чи відхилення того чи іншого доказу, надав вичерпні відповіді на всі істотні питання, що виникли при кваліфікації спірних відносин, тобто, доводи апеляційної скарги в цілому зводяться до непогодження з оскаржуваним судовим рішенням та необхідністю здійснення переоцінки доказів у справі.

Інші доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, зводяться до незгоди з висновками суду, особистого тлумачення норм матеріального і процесуального права, не впливають на фактичні обставини справи, які встановлені судом відповідно до чинного законодавства, та не спростовують законність оскаржуваного судового рішення.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів, розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судового рішення, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, тому підстави для скасування оскаржуваного судового рішення відсутні.

Згідно із ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції, залишаючи судове рішення без змін, не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 29 серпня 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.В. Лаченкова

М.Ю. Петешенкова