04.04.2023 Єдиний унікальний номер 205/8417/22
Справа № 205/8417/22
Провадження № 2/205/53/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2023 року м. Дніпро

Ленінський районний суд м. Дніпропетровська в складі: головуючого судді Федотової В.М., за участю секретаря судового засідання Глух Т.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дитини, стягнення аліментів за минулий час,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2022 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із вищевказаною позовною заявою.

В обґрунтування позову посилалася на те, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі із відповідачем з 19.11.2005 року по 27.06.2013 року, який рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 27.06.2013 року було розірвано. Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає з позивачем та знаходиться на її утриманні. 05.09.2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було укладено шлюб. Після розірвання шлюбу відповідач допомагав матеріально утримувати дитину, однак з липня 2021 року матеріальну допомогу на утримання сина не надає, хоча він є працездатним, інших дітей на утриманні не має, а тому може надавати матеріальну допомогу на утримання сина. В обґрунтування позовних вимог щодо стягнення аліментів за минулий час зазначила, що вона неодноразово зверталася до відповідача з проханням сплачувати аліменти на дитину, однак всі прохання залишались без задоволення. Із відомостей з Державного реєстру фізичних осіб вбачається, що підприємство, де працює відповідач, з 2018 року надсилало позивачу аліменти за бажанням відповідача із його заробітку, однак такі виплати припинилися у вересні 2021 року.

Враховуючи викладене, позивач змушена звернутися до суду та, з урахуванням уточненої позовної заяви, просити стягнути з ОСОБА_2 на її користь аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи стягнення з дня звернення із позовною заявою до суду і до досягнення дитиною повноліття, а також стягнути з ОСОБА_2 на її користь аліменти за минулий час на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше рекомендованого розміру аліментів, що дорівнює прожитковому мінімуму для дитини відповідного віку, за період з 01.09.2021 року по 08.12.2022 року.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 27.12.2022 року клопотанням позивача про витребування доказів було задоволено, витребувано ТОВ «ДТЕК Добропіллявугілля» наступну інформацію: чи працює відповідач по справі ОСОБА_2 у ТОВ «ДТЕК Добропіллявугілля» та яку посаду займає; якщо не працює, то з якого часу був звільнений з ТОВ «ДТЕК Добропіллявугілля».

10.03.2023 року на електронну адресу суду від арбітражного керуючого Курбанова Н.В., ліквідатора ТОВ «ДТЕК «Добропіллявугілля» надійшла витребувана інформація.

Відповідач надав до суду відзив на позовну заяву, у якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. В обґрунтування заперечень посилався на те, що відповідно до довідки № 2 від 05.01.2023 року, яка була видана ТОВ «ДТЕК Добропіллявугілля» за місцем роботи відповідача, з його заробітної плати за його заявою за період з лютого 2021 року по грудень 2022 року включно утримувались аліментів на сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 25%. У грудні 2022 року син відкрив особову картку в установі банку, на які він, за домовленості із сином, перераховує грошові кошти, оскільки вважає, що аліменти є власністю дитини і повинні бути направлені виключно на задоволення потреб дитини.

Позивач ОСОБА_1 надала до суду заяву у якій просила справу розглядати у її відсутність, уточнені позовні вимоги підтримала та просила задовольнити.

Представник позивача адвокат Щербина Ю.О. на електронну адресу суду направила заяву, у якій просила розгляд справи проводити без участі позивача та її представника, уточнені позовні вимоги підтримала, наполягала на їх задоволенні. У письмових поясненнях зазначила, що докази, надані відповідачем із відзивом є неправдивими, відповідач має намір ввести суд в оману, оскільки із відповіді арбітражного керуючого, ліквідатора ТОВ «ДТЕК Добропіллявугілля» вбачається, що відповідача ОСОБА_2 25.01.2021 року було звільнено, підприємство перебуває на стадії ліквідації. А тому, надана відповідачем довідка № 2 від 05.01.2023 року не може бути прийнята судом до уваги, оскільки викликає сумніви у її достовірності.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився, про день, місце та час розгляду справи повідомлявся належним чином, що підтверджується поштовим повідомленням про вручення відповідачу судових документів, на якому міститься його підпис (а.с. 30), про причини своєї неявки суд не повідомив.

Суд у зв`язку з вищевикладеним зазначає, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікована Україною Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

При цьому обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнова проти України»).

Суд, враховуючи ту обставину, що позивачу та відповідачу були створені належні та достатні умови для подання суду відповідних заяв по суті справи, заяв із процесуальних питань та доказів, вважає, що чергове відкладення розгляду справи порушуватиме розумний строк розгляду цивільної справи, у зв`язку із чим суд вважає за необхідне ухвалити відповідне рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, повно та всебічно з`ясувавши всі обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши наявні в матеріалах справи докази, дійшов висновку про часткове задоволення позову з огляду на наступне.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 перебувала у зареєстрованому шлюбі із відповідачем ОСОБА_2 з 19.11.2005 року по 27.06.2013 року, який рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 27.06.2013 року було розірвано (а.с. 6).

Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 3).

05.09.2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було укладено шлюб (а.с. 9).

Дитина проживає з позивачем та знаходиться на її утриманні (а.с. 7-8).

Як вбачається із відомостей з Державного реєстру фізичних осіб платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків від 09.11.2022 року, ТОВ «ДТЕК Добропіллявугілля» з 2018 року надсилало позивачу аліменти за бажанням відповідача із його заробітку, однак такі виплати припинилися у вересні 2021 року (а.с. 10-13). З вересня 2021 року по червень 2022 року такі виплати здійснювало селянське (фермерське) господарство «Іванівське».

Відповідно до довідки № 2 від 05.01.2023 року, яка була видана ТОВ «ДТЕК «Добропіллявугілля» за місцем роботи відповідача, з його заробітної плати за його заявою за період з лютого 2021 року по грудень 2022 року включно утримувались аліментів на сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 25% (а.с. 33).

У відповіді арбітражного керуючого Курбанова Н.В., ліквідатора ТОВ «ДТЕК «Добропіллявугілля» № 02-04/10 від 09.03.2023 року зазначено, що ОСОБА_2 25.01.2021 року було звільнено з посади електрослюсар підземний у ТОВ «ДТЕК Добропіллявугілля» на підставі наказу № 10к від 18.01.2021 року (а.с. 56).

Положеннями частини другої статті 51 Конституції України визначено, що батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (ч. 3 ст. 51 Конституції України).

Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

За змістом ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі.

Згідно із ч. 2 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Відповідно до ст. 182 СК України при визначені розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Статтею 183 СК України передбачено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Ці ж самі положення викладені у в п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів».

Суд не приймає до уваги та критично ставиться до наданої відповідачем копії довідки № 2 від 05.01.2023 року про те, що з заробітної плати відповідача за його заявою за період з лютого 2021 року по грудень 2022 року включно утримувались аліментів на сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 25%, оскільки матеріалами справи підтверджено, що відповідача 25.01.2021 року було звільнено з посади електрослюсар підземний у ТОВ «ДТЕК Добропіллявугілля» на підставі наказу № 10к від 18.01.2021 року.

Положеннями ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч.ч. 7, 8 ст. 7 Сімейного кодексу України визначено, що при вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей.

Стаття 191 СК України передбачає, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.

З огляду на те, що дитина сторін неповнолітня, знаходиться на утриманні своєї матері, яка потребує матеріальної допомоги з боку відповідача, враховуючи те, що відповідач має забезпечити дитині не тільки мінімальний, а й достойний рівень життя, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи стягнення з 09.12.2022 року і до досягнення дитиною повноліття.

Відповідно до правил п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України рішення про стягнення аліментів підлягає негайному виконанню в частині стягнення аліментів за один місяць.

Позивач просить стягнути аліменти за минулий час, а саме за період з 01.09.2021 року по 08.12.2022 року у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше рекомендованого розміру аліментів, що дорівнює прожитковому мінімуму для дитини відповідного віку.

Обґрунтовуючи право стягнення аліментів за минулий час, позивач зазначає, що до вересня 2021 року аліменти добровільно сплачувались відповідачем, факт добровільної сплати аліментів відповідачем не заперечувався. Позивач неодноразово зверталася до відповідача з проханням сплачувати аліменти на дитину, однак всі прохання залишались без задоволення. Окрім того, представником позивача 29.11.2022 року було направлено адвокатський запит за місцем роботи відповідача з метою надання інформації чи працює відповідач у ТОВ «ДТЕК Добропіллявугілля» (а.с. 14-15).

Положеннями ч. 2 ст. 191 СК України передбачено, що аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років.

Постановою КЦС ВС від 18.05.2020 року (справа № 215/5867/17) сформовано правову позицію, про те, що частиною другою статті 191 СК України передбачено, що аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років. Аналіз наведеної норми закону дає підстави для висновку, що для стягнення аліментів за минулий час позивач повинен довести такі обставини як вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача та ухилення відповідача від надання утримання дитині.

Ухилення від сплати аліментів може виражатися у тому, що зобов`язана особа ухилялась від укладення договору про сплату аліментів на утримання дитини, приховувала своє місцезнаходження або свій заробіток (доходи), не реагувала на направлені їй листи, та інші подібні дії.

Обов`язковою умовою присудження аліментів за минулий час є доведеність саме позивачем вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача, та неможливість їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати.

За загальним правилом, визначеним СК України, та судовою практикою, вважається недоцільним обтяжувати відповідача виплатами за минулий період, якщо позивач не вжив заходів щодо одержання аліментів (у тому числі не подав позов про стягнення аліментів, залишив його без розгляду) з особистих мотивів.

Вимоги позивача про стягнення аліментів за минулий час мають бути підтвердженні офіційними зверненнями стягувача до платника аліментів, за відсутності таких доказів, вимоги є необґрунтованими й задоволенню не підлягають.

Глава 15 Сімейного кодексу України передбачає ряд самостійних способів отримання аліментів: за рішенням суду (ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України), за ініціативою платника чи одержувача (ст. 187 Сімейного кодексу України, шляхом подачі відповідних заяв за місцем роботи заявника), за договором між батьками про сплату аліментів на дитину (ст. 189 Сімейного кодексу України, при цьому, такий договір підлягає укладенню в письмовій формі та нотаріальному посвідченню, тому факт його укладення не може підтверджуватись показаннями свідків).

Отже, для підтвердження вжиття позивачем відповідних заходів вона для вирішення питання про стягнення з відповідача аліментів за минулий час має надати належні достатні та допустимі докази про вжиття будь-яких заходів, спрямованих на отримання від відповідача аліментів одним з описаних вище способів та докази того, що такі заходи не принесли результату у зв`язку з ухиленням відповідача від надання утримання дитині.

Матеріали справи не містять доказів, що позивач вживала до подачі позову до суду належних заходів щодо одержання аліментів з відповідача, та не надала доказів ухилення відповідача від сплати аліментів в розумінні ч. 2 ст. 191 СК України.

На думку суду, зроблений більше ніж через рік з моменту припинення виплати аліментів адвокатський запит ніяким чином не підтверджує вжиття позивачем належних заходів, щодо одержання аліментів з відповідача за період з вересня 2021 року по грудень 2022 року. До того ж, зазначений адвокатський запит не містив будь-яких вимог до відповідача щодо сплати аліментів, а був направлений за місцем його роботи з метою надання інформації: чи працює відповідач у ТОВ «ДТЕК Дпбропіллявугілля, якщо ні, то з якого часу був звільнений.

Зазначення позивачем у позовній заяві про неодноразові звернення до відповідача з проханням сплачувати аліменти на дитину не доведено належними та допустимими доказами.

Крім того, слід зауважити, що ставлячи питання про стягнення аліментів за минулий час, позивач в позові має вказувати конкретну суму, про стягнення якої вона просить та яка має ґрунтуватись на відповідних розрахунках та доказах, оскільки стягнення аліментів за минулий час не є періодичними платежами (бо період їх нарахування вже сплив).

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Згідно із ст.ст. 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір.

Враховуючи вищенаведені норми законодавства, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги про стягнення аліментів за минулий час не підлягають задоволенню.

Підсумовуючи вищевикладене, розглядаючи спір в межах заявлених вимог, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи встановленні судом обставини, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Згідно із ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позивач ОСОБА_1 звільнена від сплати судового збору на підставі п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», а тому, відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір у розмірі 992,40 грн. слід стягнути з відповідача в дохід держави.

На підставі вищевказаного, керуючись ст. ст. 180-184, 191 СК України, ст. ст. 4, 12-13, 77-82, 141, ст. 247, 258-259, 263-266, 430 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дитини, стягнення аліментів за минулий час задовольнити частково.

Стягувати з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_2 , аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно, але не менш ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 09.12.2022 року і до досягнення дитиною повноліття.

Рішення суду підлягає негайному виконанню в межах суми платежу за один місяць.

В іншій частині у задоволенні позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 судовий збір на користь держави в розмірі 992,40 грн. (дев`ятсот дев`яносто дві) гривні 40 копійок.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після завершення апеляційного перегляду.

Суддя: Федотова В.М.