Справа № 296/7805/21
Провадження № 22-ц/801/808/2023, 22-ц/801/810/2023
Головуючий у суді 1-ї інстанції Маслак В. П.
Доповідач:Ковальчук О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2023 рокуСправа № 296/7805/21м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Ковальчука О. В.,

суддів: Сала Т. Б., Якименко М.М.,

за участі секретаря Луцишина О. П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 06 жовтня 2022 року, дата складання його повного тексту 24 жовтня 2022 року, та апеляційною скаргою ОСОБА_2 , поданою його представником адвокатом Нестерчук Світланою Сергіївною, на ухвалу Корольовського районного суду м. Житомира від 22 листопада 2022 року про залишення його заяви про ухвалення додаткового рішення, стягнення судових витрат без розгляду, ухвалені у цій справі у м. Житомирі суддею цього суду Маслак В.П.,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Корольовського районного суду м. Житомира з позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів, у якому просив стягнути:

- інфляційні втрати у розмірі 2 309 230 грн. та 3% річних в розмірі 369 464 грн. за період з 06 грудня 2010 року по 31 серпня 2021 року у зв`язку із невиконанням відповідачем рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 25 листопада 2010 року у справі №2-4862/10;

- збитки у розмірі курсової різниці в сумі 94 987 доларів США, оскільки рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 25 листопада 2010 року у справі №2-4862/10 визначено, що зобов`язання виникло у іноземній валюті;

- інфляційні втрати у розмірі 2 004 246 грн. та 3% річних в розмірі 266 753 грн. за період з 21 липня 2014 року по 31 серпня 2021 року, у зв`язку з невиконанням відповідачем рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 13 травня 2014 року у справі №296/11276/13-ц, яким стягнуто з відповідача на користь позивача проценти у розмірі 1 248 752 грн. на підставі розписки від 26 листопада 2009 року;

- збитки у розмірі курсової різниці у розмірі 61 529 доларів США, оскільки рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 13 травня 2014 року у справі №296/11276/13-ц визначено суму боргу відповідача у іноземній валюті 10 7744 доларів США та стягнуто дану суму в перерахунку в національній валюті України за курсом НБУ;

- проценти за користування коштами за період з вересня 2018 року по вересень 2021 року від суми боргу 224 589 грн. (28 293,00 доларів США) в розмірі 20 370 доларів США на підставі розписки від 26 листопада 2009 року.

Позов мотивований тим, що рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 25 листопада 2010 року у цивільній справі №2-4862/10, яке набрало законної сили 06 грудня 2010 року, встановлено, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 26 листопада 2009 року укладено угоду, відповідно до якої ОСОБА_2 зобов`язався продати ОСОБА_1 нерухоме майно. На виконання та підтвердження цієї домовленості ОСОБА_1 передав відповідачу 160 000 доларів США в якості авансу, про що складена розписка. Розпискою передбачено, що в разі порушення зобов`язання відповідач зобов`язується негайно повернути позивачу вказану суму коштів та сплатити 2% від неповерненої суми за кожен місяць користування коштами, починаючи з дати складання розписки. Оскільки відповідач нерухомість не продав і грошові кошти повернув позивачу лише в сумі 5 000 доларів США, вищевказаним рішенням стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1 500 749 грн. (189 066 доларів США), з яких аванс в розмірі 1 230 343,50 грн. (155 000 доларів США) та відсотки у розмірі 270 405,50 грн. (34 066 доларів США) за період з 27 листопада 2009 року по 22 листопада 2010 року.

На виконання вказаного рішення 06 вересня 2018 року відповідач сплатив позивачу 1 052 000 грн. та 13 вересня 2018 року 8 000 доларів США (в гривневому еквіваленті - 224 160 грн.) тобто всього в сумі 1 276 160 грн. Таким чином борг відповідача перед позивачем зменшився і становив 224 589 грн. Згідно ст. 625 ЦК України крім основної суми боргу позивач з відповідача хоче стягнути інфляційні втрати за час прострочення виконання зобов`язання з 06 грудня 2010 року (день набрання рішенням законної сили) по 31 серпня 2021 року у розмірі 2 309 230 грн., а також 3% річних у розмірі 369 464 грн.

Як вказує позивач, рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 25 листопада 2010 року у справі №2-4862/10 визначено суму боргу, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача у розмірі 189 066 доларів США (по курсу НБУ 7, 9377 грн. за 1 долар США). Відповідач сплатив позивачу 06 вересня 2018 року 1 052 000 грн., що еквівалентно 37 545 доларам США, однак станом на день ухвалення рішення - 25 листопада 2010 року сума 1 052 000 грн. була еквівалентною 132 532 доларам США. Знецінення гривні завдало реальних збитків позивачу у вигляді курсової різниці, що становить 94 987 доларів США.

Ухвалою Корольовського районного суду м. Житомира від 06 лютого 2014 року у резолютивній частині вказаного рішення виправлено описку, а саме, слова і цифри «1500749 грн. отриманого авансу» замінено на слова і цифри «1230343,50 грн. отриманого авансу, 270405,50 грн. процентів за користування чужими грошовими коштами».

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 13 травня 2014 року у справі № 296/11276/13-ц з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто 1 248 752 грн. процентів за користування коштами згідно розписки від 26 листопада 2009 року. Вказане рішення відповідачем не виконане, а тому відповідно до ст. 625 ЦК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню інфляційні втрати за час прострочення виконання зобов`язання з 21 липня 2014 року (день набрання рішенням законної сили) по 31 серпня 2021 року у розмірі 2 004 246 грн. та 3% річних у розмірі 266 753 грн.

Як вказує позивач, цим рішенням визначено суму боргу, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача у розмірі 107 744 доларів США (по курсу НБУ 11,59 грн. за 1 долар США). Станом на день подачі позову курс долара США до гривні становив 27,02 грн./долар США, а визначена цим рішенням сума, що підлягає стягненню на день подачі позову становить 46 215 доларів США. Однак навіть у разі виконання цього рішення позивач зазнає реальних збитків у вигляді курсової різниці, що становить 61 529 доларів США.

Вищезгаданими рішеннями суду за розпискою від 26 листопада 2009 року визначено право позивача на отримання відсотків від відповідача за користування чужими грошовими коштами у розмірі 2% щомісяця від суми боргу. Як зазначено вище, станом на 13 вересня 2018 року у зв`язку із частковим погашенням відповідачем боргу такий борг становив 224 589 грн., що еквівалентно 28 293 доларам США за курсом, визначеним рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 25 листопада 2010 року у справі №2-4862/10. А тому розмір процентів за період з вересня 2018 року по вересень 2021 року становить 20 370 доларів США (28 293 х 2% х 36 місяців).

Пославшись на викладені обставини, ОСОБА_1 з урахуванням уточнень в частині описки у позовній заяві в розмірі курсової різниці просив суд стягнути на свою користь з ОСОБА_2 інфляційні втрати, 3% річних, курсову різницю та відсотки за користування чужими грошовими коштами всього у розмірі 4 949 693 грн. та 176 886 доларів США.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 06 жовтня 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

07 листопада 2022 року представник відповідача адвокат Нестерчук С.С., звернулась до суду із заявою, у якій просила поновити строк на подання доказів на підтвердження розміру витрат, які відповідач поніс у зв`язку із розглядом справи, ухвалити додаткове рішення, яким стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 50 000 грн.

Не погодившись з ухваленим рішенням, позивач, посилаючись на невірне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, в апеляційній скарзі просить оскаржуване рішення скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Ухвалою Корольовського районного суду м. Житомира від 22 листопада 2022 року представнику відповідача у поновленні строку на подання доказів підтвердження розміру витрат, які відповідач поніс у зв`язку із розглядом справи, відмовлено, а його заяву про ухвалення додаткового рішення та стягнення судових витрат на правничу допомогу залишено без розгляду.

Не погодившись з постановленою ухвалою, представник відповідача, посилаючись на порушення норм процесуального права, в апеляційній скарзі просить оскаржувану ухвалу скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції, а також стягнути з позивача на користь відповідача судові витрати, понесені відповідачем у суді апеляційної інстанції.

В судове засідання, призначене у режимі відеоконференції, належним чином повідомлений, ОСОБА_1 не з`явився. Перед судовим засіданням до апеляційного суду подав клопотання про відкладення розгляду справи, яке мотивоване тим, що у цьому судовому засіданні він не може прийняти участь, оскільки цього ж дня приймає участь у розгляді інших судових справ, на підтвердження чого додає скріншот із сайту «Судова влада України», та тим, що по технічним причинам не може забезпечити якісний відеозв`язок.

Вказане клопотання не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Як вбачається із доданого позивачем скріношту із сайту «Судова влада України» перше судове засідання, у якому ОСОБА_1 є головуючим, призначене на 04 квітня 2023 року о 10 год. 30 хв. Наведене жодним чином не перешкоджало ОСОБА_1 вийти на зв`язок з Вінницьким апеляційним судом у режимі відеоконференції у судове засідання у даній справі, призначене цього ж дня о 09 год. 30 хв., про що він сам просив у своїй заяві про проведення судового засідання у режимі відеоконференції від 30 березня 2023 року, та скористатися наданими йому процесуальними правами.

Також слід зауважити, що ОСОБА_1 ухвалою Вінницького апеляційного суду від 31 березня 2023 року був завчасно попереджений про те, що відповідно до ч. 5 ст. 212 ЦПК України ризики технічної неможливості участі в відеоконференції поза межами приміщення суду, переривання зв`язку, тощо несе учасник справи, який подав відповідну заяву, тому доводи зазначеного клопотання про те, що позивач не може забезпечити якісний відеозв`язок є необґрунтованими.

Під час установки зв`язку в режимі відеоконференції з адвокатом Нестерчук С.С., яка мала представляти інтереси ОСОБА_2 у Вінницькому апеляційному суді, виявилось, що вона не надала доказів, які б підтверджували її право представляти його інтереси в цьому суді, а тому її було не допущено до розгляду справи. При цьому протягом тривалого часу зв`язок із нею так і не вдалось установити, натомість вона також була завчасно попереджена про те, що відповідно до ч. 5 ст. 212 ЦПК України ризики технічної неможливості участі в відеоконференції поза межами приміщення суду, переривання зв`язку, тощо несе учасник справи, який подав відповідну заяву, про що вказано в ухвалі Вінницького апеляційного суду від 30 березня 2023 року.

Таким чином колегія суддів вважає за можливе розглянути дану справу за відсутності сторін.

Апеляційний суд відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, перевіривши законність і обґрунтованість судових рішень суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, вважає, що апеляційні скарги слід залишити без задоволення, а ухвалу та рішення суду першої інстанції - без змін з огляду на таке.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувані судові рішення відповідають цим вимогам.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Положеннями ст. 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З матеріалів справи вбачається, що згідно розписки від 26 листопада 2009 року

ОСОБА_2 зобов`язався до 02 лютого 2010 року продати ОСОБА_1 будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та земельну ділянку площею 0,05 га, що розташована за цією ж адресою, а також земельну ділянку площею 0,05 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 . На виконання та на підтвердження цієї домовленості ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 160 000 доларів США в якості авансу. В разі порушення вказаного зобов`язання ОСОБА_3 зобов`язався негайно повернути ОСОБА_1 вказану суму коштів та сплатити 2% від неповерненої суми за кожен місяць користування коштами, починаючи із дня складення цієї розписки (а.с. 7, том 1).

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 25 листопада 2010 року у справі №2-4862/10 стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1 500 749 грн. отриманого авансу. Зі змісту вказаного рішення вбачається, що визначена у рішенні сума 1 500 749 грн. становить 189 066 доларів США, з яких аванс в розмірі 155 000 доларів США, що у гривневому еквіваленті складає 1 230 343,50 грн., та відсотки у розмірі 34 066 доларів США за період з 27 листопада 2009 року по 22 листопада 2010 року, що у гривневому еквіваленті складає 270 405,50 грн. (а.с.18-19, том 1).

Ухвалою Корольовського районного суду м. Житомира від 06 лютого 2014 року у резолютивній частині вказаного рішення виправлено описку, зокрема, слова і цифри «1 500 749 грн. отриманого авансу» замінено на слова і цифри «1 230 343,50 грн. отриманого авансу, 270 405,50 грн. процентів за користування чужими грошовими коштами» (а.с.8-11, том 1).

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 13 травня 2014 року у справі № 296/11276/13-ц з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто 1 248 752 грн. процентів за користування коштами згідно розписки від 26 листопада 2009 року.

Положеннями ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 530 ЦК України визначено, що при встановленому строку (терміну) виконання зобов`язання, воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ч. 1 ст. 611 ЦК України).

Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Вирішуючи спір в частині стягнення інфляційних втрат та 3% річних у зв`язку із невиконанням відповідачем рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 25 листопада 2010 року у справі №2-4862/10, суд першої інстанції вірно встановив обставини справи та дійшов обґрунтованого висновку, що зі змісту розписки не вбачається, що сторонами було досягнуто згоди щодо порядку погашення та зарахування платежів в рахунок суми авансу як основного боргу та відсотків за користування грошовими коштами. Нарахування інфляційних втрат та 3% річних здійснено позивачем на загальну суму заборгованості, що включає в себе як основний борг, так і відсотки, що нараховані у порядку ст. 536 ЦК України, а тому суд позбавлений можливості самостійно визначити суми нарахування відшкодування згідно ст. 625 ЦК України на суму основного боргу, порядок погашення якої не визначений.

Отже, у розумінні наведених приписів кредитор вправі вимагати стягнення в судовому порядку суми інфляційних нарахувань та процентів річних до повного виконання грошового зобов`язання. При цьому, базою (основою) для нарахування 3% річних та інфляційних втрат, згідно з вимогами наведених норм, є сума основного боргу, не обтяжена іншими нарахуваннями.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 12 березня 2018 року по справі № 914/712/16.

З матеріалів справи вбачається, що фактично позивач просить стягнути з відповідача суму інфляційних втрат та 3 % річних, що нараховані як на основну суму боргу, так і відсотки за користування коштами. Разом з цим, колегія суддів звертає увагу, що нарахування грошових коштів на стягнуті в судовому порядку рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 25 листопада 2010 року у справі №2-4862/10 аванс та відсотки за користування коштами суперечить положенням ст. 625 ЦК України, оскільки зазначені суми не можна розцінювати як основне грошове зобов`язання в розумінні ст. 625 ЦК України з огляду на те, що відсотки за користування коштами фактично і так є платою від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Враховуючи наведене, позовні вимоги про стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3% річних, які нараховано позивачем на відсотки за користування грошовими коштами, що присудженні до стягнення з відповідача на користь позивача згідно рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 13 травня 2014 року у справі №296/11276/13-ц, також задоволенню не підлягають.

Вказаним спростовуються доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 в частині стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних втрат та 3% річних.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку також і про відмову в задоволенні позову щодо стягнення курсової різниці з огляду на таке.

Так, згідно зі ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. ч. 1, 2 ст. 192 ЦК України).

Згідно зі ст. 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом з тим ч. 2 ст. 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

Як вбачається із змісту рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 25 листопада 2010 року у справі №2-4862/10 та рішення цього ж суду від 13 травня 2014 року у справі № 296/11276/13-ц ОСОБА_1 , реалізуючи право на звернення до суду із урахуванням принципу диспозитивності щодо можливості самостійно визначити позовні вимоги та спосіб захисту порушеного права, звернувся до суду з позовами про стягнення заборгованості у валюті України гривні. Ухвалюючи вказані рішення, суд визначив борг в гривні, тобто в точній відповідності з заявленими ОСОБА_1 позовними вимогами. Таким чином, у позивача, який сам визначив заборгованість у гривнях, та погодився із судовими рішеннями, якими заборгованість було стягнуто з відповідача, відсутні підстави для стягнення курсової різниці.

Таким чином доводи апеляційної скарги позивача про помилковість відмови у позові в частині стягнення курсової різниці є необґрунтованими, оскільки, звертаючись з вимогами про стягнення курсової різниці після ухвалення остаточних рішення у справах про стягнення боргу ОСОБА_1 фактично просить змінити попередні рішення суду, якими вже вирішено спір між сторонами, однак позивач не має права на зміну попередніх рішень в частині збільшення стягнутих судом сум боргу внаслідок зміни курсу валют, тому що задоволення таких позовних вимог буде порушенням принципу юридичної визначеності.

Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Христов проти України» (Khristovv. Ukraine, заява N 24465/04) від 19 лютого 2009 року, де в п. 33 зазначено, що суд повторює, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів (див. справу «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania) [GC], заява N 28342/95, п. 61, ECHR 1999-VII). 34. Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata (див. там же, п. 62), тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі. Повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи. Таку контрольну функцію не слід розглядати як замасковане оскарження, і сама лише ймовірність існування двох думок стосовно предмета спору не може бути підставою для нового розгляду справи. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини (див. справу «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia), заява N 52854/99, п. 52, ECHR 2003-IX).

Коливання курсу валют, що призвело до курсової різниці, не можна розцінювати як неправомірні дії боржника. Кредитор, який сам визначив заборгованість у валюті гривні, погодився із судовим рішенням, яким таку заборгованість стягнуто з боржника, а боржником сплачено таку заборгованість у повному обсязі, не має права на стягнення курсової різниці, оскільки визначив зобов`язання у національній валюті, у якій і прийняв його виконання.

Аналогічні правові висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі №750/8676/15-ц.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача процентів за користування грошовими коштами у період з вересня 2018 року по вересень 2021 року суд першої інстанції правильно виходив з того, що проценти за користування коштами відповідач мав сплатити з 26 листопада 2009 року по 01 лютого 2010 року, а поза межами цього строку позивач вправі лише вимагати стягнення відшкодування, передбаченого ст. 625 ЦК України.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 зроблено висновок про те, що у правовідносинах з неналежного виконання грошового зобов`язання поза межами строку дії договору права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що граничний строк сплати таких процентів не визначений спростовуються матеріалами справи з яких видно, що згідно розписки від 26 листопада 2009 року ОСОБА_2 зобов`язався продати ОСОБА_1 нерухоме майно, на виконання та на підтвердження цієї домовленості ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 160 000 доларів США в якості авансу зі строком повернення цих коштів до 02 лютого 2010 року, тобто з цього часу права та інтереси позивача в охоронюваних правовідносинах забезпечуються ч. 2 ст. 625 ЦК України. Таким чином позовна вимога про стягнення процентів за користування грошовими коштами у період з вересня 2018 року по вересень 2021 року пред`явлена ОСОБА_1 поза межами строку дії розписки, тому вона задоволенню не підлягає.

Також не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги позивача про те, що суд власної ініціативи витребував докази та оглянув матеріали цивільних справ №2-4862/10 та № 296/11276/13-ц зважаючи на наступне.

Згідно ч. 7 ст. 81 ЦПК України витребування доказів судом здійснюється у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Виходячи з принципу змагальності цивільного процесу, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

ОСОБА_1 разом із позовом, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України не надав суду достатніх доказів на підтвердження обставин, на які він посилався як на підставу своїх вимог, та діяв недобросовісно, зокрема не повідомив суд про факт повернення йому коштів відповідачем протягом 2010-2018 років та не надав доказів на підтвердження цього, не посилався на матеріали виконавчого провадження в рамках якого було звернено стягнення на майно відповідача, яке було вилучене та передане відповідачу, внаслідок чого навів неправильні розрахунки заборгованості.

Всі інші доводи апеляційної скарги фактично зводяться до іншої оцінки доказів, ніж зроблена судом першої інстанції, однак висновків суду не спростовують, а тому також відхиляються.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 , поданої його представником адвокатом Нестерчук С.С., про порушення норм процесуального права при постановленні оскаржуваної ухвали є необґрунтованими з огляду на таке.

Положеннями ст. 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 133 та ч. ч. 1 - 3 ст. 137 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Порядок та підстави ухвалення додаткового рішення визначені ст. 270 ЦПК України.

Право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення (ст. 126, ч. 1 ст. 127 ЦПК України).

З матеріалів справи вбачається, що представник відповідача адвокат Нестерчук С.С., у судовому засіданні в день ухвалення рішення 06 жовтня 2022 року присутня не була.

07 листопада 2022 року представник відповідача адвокат Нестерчук С.С. звернулась до суду із заявою, у якій просила поновити строк на подання доказів на підтвердження розміру витрат, які відповідач поніс у зв`язку із розглядом справи, ухвалити додаткове рішення, яким стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 50 000 грн. На підтвердження поважності причин пропуску строку надала суду довідку КП «Центр первинної медико-санітарної допомоги» ЖМР № 011981 з якої вбачається, що вона з 06 жовтня 2022 року по 14 жовтня 2022 року перебувала на лікуванні (а.с. 132-137).

Суд першої інстанції вірно врахував, що з моменту закінчення лікування адвокатом Нестерчук С.С. до моменту подання до суду заяви про ухвалення додаткового рішення минуло 24 дні. При цьому, представник відповідача не навела та не дала суду доказів на підтвердження існування інших поважних причин, які б унеможливили подання заяви про ухвалення додаткового рішення у строк, визначений ч. 8 ст.141 ЦПК України після 14 жовтня 2022 року.

Верховний Суд у постанові від 09 жовтня 2019 року у справі №910/22695/13 вказав, що вирішення питання щодо поновлення строку перебуває в межах дискреційних повноважень суду, який за заявою сторони, прокурора чи з своєї ініціативи може визнати причину пропуску встановленого законом процесуального строку поважною і відновити пропущений строк, крім випадків, передбачених ЦПК України. Отже, вирішуючи це питання, суд, з урахуванням конкретних обставин справи, має оцінити на предмет поважності причини пропуску встановленого законом процесуального строку, і в залежності від встановленого - вирішити питання про поновлення або відмову у поновленні цього строку.

За таких обставин колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції відповідає вимогам закону, а апеляційна скарга адвоката Нестерчук С.С, подана в інтересах ОСОБА_2 , є такою, що не підлягає задоволенню.

Аргументи апеляційної скарги в їх сукупності не впливають на правильність прийнятого судового рішення та не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваної ухвали.

При вирішенні цієї справи, суд правильно визначив характер правовідносин між сторонами, правильно застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідив матеріали справи та надав належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскільки доводи апеляційних скарг висновків суду не спростовують та не дають підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість оскаржуваних рішень, тому відповідно до положень ст. 375 ЦПК України апеляційні скарги слід залишити без задоволення, а рішення та ухвалу суду першої інстанції - без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 - 384, 389 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану його представником адвокатом Нестерчук Світланою Сергіївною, залишити без задоволення, а рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 06 жовтня 2022 року та ухвалу Корольовського районного суду м. Житомира від 22 листопада 2022 року без змін.

Постанова набирає законної сили із дня її прийняття.

Касаційна скарга на постанову може бути подана до Верховного Суду протягом тридцяти днів із дня складання повного тексту постанови.

Головуючий О. В. Ковальчук

Судді : Т. Б. Сало

М. М. Якименко