справа № 631/893/22
провадження № 2/631/236/23
У Х В А Л А

п р о з а к р и т т я п р о в а д ж е н н я у с п р а в і

07 квітня 2023 року селище міського типу Нова Водолага

Нововодолазький районний суд Харківської області у складі головуючого судді Мащенко С. В., розглянувши в порядку письмового провадження в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 «Про розірвання шлюбу», -

в с т а н о в и в:

В провадженні суду відповідно до ухвали «Про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття спрощеного позовного провадження у справі» знаходиться цивільна справа з єдиним унікальним № 631/893/22 (провадження № 2/631/236/23) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 «Про розірвання шлюбу», що розглядається в порядку письмового провадження без виклику (повідомлення) сторін.

Зі змісту прохальної частини позовної заяви ОСОБА_1 убачається, що вона просить розірвати шлюб між нею та відповідачем ОСОБА_2 , зареєстрований 14.02.2019 року Виконавчим комітет Нововодолазької селищної ради Нововодолазького району Харківської області, актовий запис № 02. (а. с. 2).

Натомість 21.03.2023 року за вхідним № 1543/23-вх судом отримано клопотання представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Керімова А. З., який діяв за ордером (серії АХ № 1109600), виданим 15.02.2023 року на підставі договору про надання правової (правничої) допомоги № 11/02 від 11.02.2023 року, укладеного між ним та ОСОБА_2 , а також свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю (серії ДН № 5376), виданого 27.02.2019 року на підставі рішення Ради адвокатів Донецької області № 3 від 27.02.2019 року, щодо закриття провадження у справі внаслідок смерті відповідача (а. с. 39, 36- 37, 38).

До вказаного клопотання адвокат Керімов А. З. додав копію свідоцтва про смерть (серії НОМЕР_1 ), виданого 02.03.2023 року Нововодолазькою селищною радою на підставі відповідного актового запису № 09 (а. с. 40).

Чинне цивільне процесуальне законодавство у пункті 1 частини 1 статті 251 та у пункт 7 частини 1 статті 255 Цивільного процесуального кодексу України передбачає обов`язок суду зупинити провадження у справі у разі смерті або оголошення фізичної особи померлою, яка була стороною у справі, якщо спірні правовідносини допускають правонаступництво, та закрити - якщо настала смерть фізичної особи або оголошено її померлою чи припинено юридичну особу, які були однією із сторін у справі, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва.

Відтак, всебічно, повно та об`єктивно дослідивши матеріали справи, з`ясувавши її обставини та фактичні данні, що мають значення для вирішення справи по суті, суд вважає, що провадження у справі з єдиним унікальним № 631/893/22 (провадження № 2/631/236/23) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 «Про розірвання шлюбу» слід закрити з огляду на таке.

Так, пунктом 160 частини 1 Указу Президента України «Про реорганізацію місцевих загальних судів» № 451/2017 від 29.12.2017 року шляхом реорганізації (злиття) Валківського районного суду, Коломацького районного суду та Нововодолазького районного суду Харківської області утворено Валківський окружний суд у Валківському, Коломацькому та Нововодолазькому районах Харківської області із місцезнаходженням у містах Валках, селищі міського типу Новій Водолазі та селі Різуненковому Коломацького району Харківської області.

За змістом пункту 3 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VІІІ від 02.06.2016 року районні суди продовжують здійснювати свої повноваження до утворення та початку діяльності місцевого окружного суду, юрисдикція якого розповсюджується на відповідну територію.

Окрім того, Постановою Верховної Ради України № 807-ІХ від 17.07.2020 року «Про утворення та ліквідацію районів», що набрала чинності 19.07.2020 року, змінений адміністративно-територіальний устрій нашої Держави.

Зокрема, відповідно до підпункту 20 пункту 3 та абзаців 3 і 6 підпункту 20 пункту 1 цієї Постанови ліквідований Нововодолазький район Харківської області та утворені Красноградській район Харківської області (з адміністративним центром у місті Красноград) у складі території Старовірівської сільської територіальної громади та Харківський район Харківської області (з адміністративним центром у місті Харків) у складі території Нововодолазької селищної територіальної громади, що затверджені Кабінетом Міністрів України, тощо.

При цьому, як чітко визначив законотворець у пункті 6 своєї Постанови, у продовж тримісячного строку з дня набрання нею чинності Кабінет Міністрів України повинен привести свої нормативно-правові акти у відповідність із нею та забезпечити таке приведення міністерствами та іншими центральними органами виконавчої влади їх нормативно-правових актів.

Одночасно із цим, приписами статті 125 Конституції України, прийнятої 28.06.1996 року № 254к/96-ВР (із змінами та доповненнями), а також статтею 17 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», закріплено, що судоустрій в Україні будується за принципами територіальності, спеціалізації, інстанційності і визначається законом.

Натомість, закон, який змінює існуючу систему судоустрою та приводить її у відповідність до нового адміністративно-територіального устрою, не прийнятий, Валківський окружний суд на цей час свою діяльність не розпочав, а тому справа перебуває на розгляді належного та повноважного суду.

Статтею 8 та частинами 1 і 2 статті 15 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» обумовлено, що ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до юрисдикції якого вона віднесена процесуальним законом. Справи в судах розглядаються суддею одноособово, а у випадках, визначених процесуальним законом колегією суддів, а також за участю присяжних. Суддя, який розглядає справу одноособово, діє як суд та розглядає справи, одержані згідно з порядком розподілу судових справ, установленим відповідно до закону.

За правилом частини 2 статті 258 цивільного процесуального кодифікованого закону України процедурні питання, пов`язані з рухом справи в суді першої інстанції, клопотання та заяви осіб, які беруть участь у справі, питання про відкладення розгляду справи, оголошення перерви, зупинення або закриття провадження у справі, залишення заяви без розгляду, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом, вирішуються судом шляхом постановлення ухвал.

Частиною 1 статті 42 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що у справах позовного провадження учасниками справи є сторони, треті особи.

Відповідно до частини 1 та 2 статті 48 цього ж кодексу сторонами у цивільному процесі є позивач та відповідач. Позивачем або відповідачем може бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Згідно з приписом частини 1, 2 та 4 статті 25 Цивільного кодексу України здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження та припиняється у момент її смерті.

Також положеннями частини 1 статті 47 цивільного процесуального кодифікованого закону України обумовлено, що здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді (цивільна процесуальна дієздатність) мають фізичні особи, які досягли повноліття, а також юридичні особи.

Отже, стороною у справі, зокрема, відповідачем, може бути лише та фізична особа, яка має цивільну процесуальну правосуб`єктність, що припиняється у момент смерті останньої.

Зі свідоцтва про смерть (серії НОМЕР_1 ), виданого 02.03.2023 року Нововодолазькою селищною радою, убачається, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець села Мелихівка Нововодолазького району Харківської області, помер ІНФОРМАЦІЯ_2 у віці 36 років у місті Харкові, про що 02.03.2023 року складено відповідний актовий запис № 09 (а. с. 40).

З огляду на таке, з часу своєї смерті відповідач ОСОБА_2 втратив цивільну правосуб`єктність.

Проте, частиною 1 статті 55 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії судового процесу.

Одночасно із цим, пункт 7 частини 1 статті 255 Цивільного процесуального кодексу України мовить про те, що суд своєю ухвалою закриває провадження у справі якщо настала смерть фізичної особи або оголошено її померлою чи припинено юридичну особу, які були однією із сторін у справі, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва.

Вирішуючи питання, чи допускають спірні правовідносини правонаступництва, суд ураховує таке.

Частина 1 статті 11 Цивільного кодексу України визначає, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Приписами статей 1216 та 1217 цивільного кодифікованого закону України обумовлено, що спадкуванням, яке може здійснюватися за заповітом або за законом, є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно з правилами частини 1 та 2 статті 1220 цього ж кодексу спадщина відкривається внаслідок смерті, а часом її відкриття вважається день смерті особи, зазначений у свідоцтві про смерть, що виданий відповідним державним органом реєстрації актів цивільного стану.

При цьому, частиною 1 статті 1222 Цивільного кодексу України обумовлено, що спадкоємцями можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а згідно із змістом частини 1 статті 1223 зазначеного останнім нормативно-правового кодифікованого акту України - право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Отже, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті, а у разі його відсутності право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 1265 Цивільного кодексу України (частини 1 та 2 статті 1223 цього кодексу).

Проте як констатують норми права, що містяться у пункті 1 частини 1 статті 1219 Цивільного кодексу України, не входять до складу спадщини права та обов`язки, що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема, особисті немайнові права.

Також статтею 16 Загальної Декларації Прав Людини визначено, що чоловіки i жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися i засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Шлюб може укладатися тільки при вільній i повній згоді сторін, що одружуються. Сім`я є природним i основним осередком суспільства i має право на захист з боку суспільства та держави.

Таке положення міжнародно-правової норми права повністю відповідає змісту статті 51 Конституції України, якою регламентовано, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Аналогічна за своїм змістом стаття 24 Сімейного кодексу України також передбачає, що примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Отже, засади шлюбу, особисті немайнові права і обов`язки подружжя, підстави їх виникнення та зміст визначаються Сімейним кодексом України, метою якого, зокрема, є побудова сімейних відносин на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги і підтримки.

Таким чином, можливість припинення шлюбу на підставі волевиявлення кожного з подружжя є проявом принципу свободи шлюбу і рівності подружжя. Оскільки укладення шлюбу здійснюється вільно і добровільно, то ніхто не може бути змушений до збереження подружніх стосунків, якщо їх основи втрачені, а отже й мовити про правонаступництво у цих правовідносинах не допустимо.

Окрім того, чинним сімейним законодавством України оголошено, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду в день набрання ним чинності, а також шлюб припиняється внаслідок смерті одного з подружжя або оголошення його померлим. Якщо один із подружжя помер до набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу, вважається, що шлюб припинився внаслідок його смерті. Якщо у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу один із подружжя помер, вважається, що шлюб припинився внаслідок його розірвання (частина 1 - 4 статті 104, частина 3 статті 105, частина 1 статті 110 та частина 2 статті 114 Сімейного кодексу України).

Статтею 129 Основного Закону нашої Держави визначені основні засади судочинства, однією з яких, згідно із пунктом 3 частини 2 вказаної норми права, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і доведеності перед судом їх переконливості.

Аналогічні за своїм правовим змістом норми містяться й у частинах 1 і 3 статті 12, а також частині 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, відповідно до яких цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна з яких повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього кодексу.

При цьому, у відповідності до змісту частини 6 статті 81 наведеного вище процесуального кодифікованого закону, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, нормативно закріплений принцип змагальності сторін полягає у прояві змагальної ініціативи та активних дій усіх осіб, які беруть участь у справі. Саме цей принцип забезпечує повноту дослідження судом обставин кожної судової справи.

Також, з огляду на зміст частини 1 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.

Відтак, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, прямо передбачених законом.

Крім того, як обумовлено пунктом 2 частини 1 статті 43 та частиною 1 статті 49 цивільного процесуального кодифікованого закону України учасники справи, зокрема, сторони у цивільній справі, користуються рівними процесуальними правами щодо подання доказів, участі у їх дослідженні та у доведеності перед судом їх переконливості.

Також. як роз`яснює частина 2 статті 78 вказаного кодексу, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, учиненої 04.11.1950 року в Римі, яка відповідно до приписів статті 9 Конституції України, прийнятої 28.06.1996 року (із змінами та доповненнями) є частиною національного законодавства України, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» № 3477-ІV від 23.02.2006 року (із змінами та доповненнями) обумовлює, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Отже, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 04.12.1995 року у справі «Белле проти Франції» зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Основною складовою права на суд є право доступу до суду в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутися до суду для вирішення певного питання і що з боку держави не повинні чинитися правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

Крім того, відповідно до усталеної практики зазначеного вище міжнародного суду, зокрема, рішення від 20.05.2010 року у справі «Пелевін проти України» та від 30.05.2013 року у справі «Наталія Михайленко проти України», сформульовано правило, згідно з яким, право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати допустимим обмеженням, так як воно за своєю природою потребує державного регулювання з боку Держави-учасниці, яка користується у цьому питанні певною свободою розсуду.

Відтак, процесуальні норми створюються для забезпечення належного відправлення правосуддя та дотримання принципу юридичної визначеності і сторони повинні очікувати їх застосування.

Пункт 7 частини 1 статті 255 Цивільного процесуального кодексу України передбачає, що суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо настала смерть фізичної особи або оголошено її померлою чи припинено юридичну особу, які були однією із сторін у справі, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва.

За загальним правилом у позовному провадженні процесуальне правонаступництво відбувається в тих випадках, коли права та обов`язки одного із суб`єктів спірного матеріального правовідношення в силу тих чи інших причин переходять до особи, яка не брала участь у цьому процесі.

Тобто, виходячи з наведеного, матеріальне правонаступництво тісно пов`язане з процесуальним, так як останнє передбачає перехід суб`єктивного права або обов`язку від однієї особи до іншої в матеріальному праві.

При цьому, незалежно від підстав матеріального правонаступництва процесуальне правонаступництво допускається лише після того, як відбудеться заміна в матеріальному правовідношенні.

Правовідносини, що склались між сторонами у справі не допускають правонаступництво й, ураховуючи, що шлюб припинився внаслідок смерті відповідача до ухвалення судом відповідного рішення про розірвання шлюбу, суд вважає за необхідне провадження у цивільній справі з єдиним унікальним № 631/893/22 (провадження № 2/631/236/23) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 «Про розірвання шлюбу» закрити.

Приходячи до такого, суд бере до уваги правову позицію викладену у пункті 55 рішення Європейського суду з прав людини, ухваленого 19.06.2001 року у справі «Круз проти Польщі», де суд вказав, що обмеження, накладене на доступ до суду, буде несумісним із пунктом першим статті 6 Конвенції, якщо воно не переслідує законної мети або коли не існує розумної пропорційності між застосованими засобами та законністю цілі, якої прагнуть досягти.

На підставі викладеного, керуючись статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, учиненої 04.11.1950 року в Римі; статтею 16 Загальної Декларації Прав Людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю Організації Об`єднаних Націй 10.12.1948 року й ратифікованої Україною в 1973 році; рішеннями Європейського суду з прав людини у справі «Белле проти Франції» від 04.12.1995 рок, у справі «Пелевін проти України» від 20.05.2010 року, у справі «Наталія Михайленко проти України» від 30.05.2013 року та у справі «Круз проти Польщі» від 19.06.2001 року; статтям 9, 51, 125 і 129 Конституції України, прийнятої 28.06.1996 року № 254к/96-ВР (із змінами та доповненнями); статтями 8, 15, 17 і пунктом 3 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VІІІ від 02.06.2016 року (із змінами та доповненнями); статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» № 3477-ІV від 23.02.2006 року (із змінами та доповненнями); статтями 1, 24 і 104 Сімейного кодексу України № 2947-ІІІ від 10.01.2002 року (із змінами та доповненнями);статтями 11, 25, 1216, 1217, 1219, 1220, 1222, 1223 Цивільного кодексу України № 435-ІV від 16.01.2003 року (із змінами та доповненнями); Постановою Верховної Ради України № 807-ІХ від 17.07.2020 року «Про утворення та ліквідацію районів»; пунктом 160 частини 1 Указу Президента України «Про реорганізацію місцевих загальних судів» № 451/2017 від 29.12.2017 року, а також статтями 1 5, 7, 12, 13, 18, 42, 43, 47, 48, 49, 55, 76 82, 89, 213, 254, пунктом 7 частини 1 статті 255, частиною 2 статті 256, пунктом 1 частини 1 та частиною 2 статті 258, статтями 259 261, частинами 5 та 11 статті 272, статтею 279, частиною 2 статті 352, пунктом 15 частини 1 статті 353, частиною 2 та 3 статті 354 Цивільного процесуального кодексу України № 1618-ІV від 18.03.2004 року (в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03.10.2017 року із змінами та доповненнями),-

у х в а л и в:

Провадження у справі з єдиним унікальним № 631/893/22 (провадження № 2/631/236/23) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 «Про розірвання шлюбу» закрити.

Роз`яснити стороні позивача, що у зв`язку із закриттям провадження у цій справі повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

Копію цієї ухвали негайно надіслати усім учасникам справи рекомендованим листом з повідомленням про вручення протягом двох днів з дня її складення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Харківського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з цього дня.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Ухвала, що набрала законної сили, обов`язкова для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання ухвали є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Ухвалу постановлено шляхом прийняття, складено за допомогою комп`ютерного набору та підписано суддею в одному примірнику.

Суддя С. В. Мащенко