ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6287/23 Справа № 175/71/23 Суддя у 1-й інстанції - Васюченко О.Г. Суддя у 2-й інстанції - Халаджи О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 вересня 2023 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого-судді Халаджи О. В.

суддів: Канурної О.Д., Космачевської Т.В.,

секретар Панасенко С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 26 квітня 2023 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» про відшкодування моральної шкоди (суддя першої інстанції Васюченко О.Г., повний текст рішення складено 27 квітня 2023 року),

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2022 року позивачка ОСОБА_1 звернулась до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» про відшкодування моральної шкоди, в якому просила стягнути на свою користь з акціонерного товариства «Українська залізниця» моральну шкоду у розмірі 992400,00 грн.

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 26 квітня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» про відшкодування моральної шкоди задоволено частково.

Стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в сумі 450 000 грн.

В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» про відшкодування моральної шкоди відмовлено.

Стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь держави судовий збір в сумі 4 500 грн.

Із вказаним рішенням суду не погодилась представник відповідача Русанова В.В. , та подала апеляційну скаргу, вважає. що судом першої інстанції було неправильно застосовано положення статті 23 ЦК України щодо обґрунтування моральної шкоди з боку позивачка. Внаслідок чого з відповідача, в якості компенсації моральної шкоди стягнуто великий розмір грошових коштів.

Мотивує скаргу тим, що матеріали справи не містять жодних посилань на належні та допустимі докази завдання моральної шкоди позивачу. А також належного обґрунтування розміру моральної шкоди. В матеріалах справи відсутній процесуальний документ за фактом загибелі ОСОБА_3 , який би вказував на наявність вини відповідача.

Наголошує на тому, що до смертельного травмування призвело грубе порушення потерпілою вимог Правил безпеки громадян на залізничному транспорті, затверджених Наказом Міністерства транспорту та зв`язку № 54 від 19.02.1998 року.

Вказує на те, що при визначенні розміру відшкодування судом першої інстанції не було враховано в повній мірі всіх обставин у справі та не дотримано принципів розумності та справедливості.

Русанова В.В. просила рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 26 квітня 2023 року скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. У судовому засіданні доводи апеляційної скарги підтримала та просила її задовольнити.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Представник позивача у судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечувала та просила залишити рішення суду першої інстанції в силі.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступного:

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 9 липня 2015 біля 02.45 годин на перегоні «ст. Гаврилівка-Язикове» на 981 км пк-2 пасажирським поїздом №,91 сполученням «Одеса-Костянтинівка», стався наїзд електровозом № ЧС-7 314 під керуванням ОСОБА_4 на трьох осіб, однією з яких була громадянка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Внаслідок указаної транспортної події, ОСОБА_3 загинула на місці. Електропоїзд № ЧС-7 314, який належить AT «Українська залізниця», є джерелом підвищеної небезпеки. Позивач згідно свідоцтва про народження є рідною матір`ю загиблої ОСОБА_3 (а.с.1).

Електропоїзд, ЧС-7 № 314, який здійснив наїзд на загиблу, згідно з інформацією, наданою у відповіді на адвокатський запит AT «Укрзалізниця» від 07.12.2020р., перебуває на балансі структурного підрозділу «Дніпровське локомотивне депо» регіональної філії «Придніпровська залізниця» AT «Укрзалізниця».

У зв`язку з фактом смертельної дорожньо-транспортної пригоди слідчим відділу Барвінківського відділення поліції (м. Барвінкове) Ізюмсього відділу поліції (м. Ізюм) ГУ НП в Харківській області було відкрито кримінальне провадження №0000303 від 09 липня 2015 року за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.3 ст. 276 КК України.

Постановою слідчого відділу Барвінківського відділення поліції (м. Барвінкове) Ізюмсього відділу поліції (м. Ізюм) ГУ НП в Харківській області кримінальне провадження №0000303 від 09 липня 2015 року закрито у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення в діях машиніста електровозу ОСОБА_4 та його помічника машиніста ОСОБА_5 складу кримінального правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 276 КК України (а.с.28).

Частково задовольняючі позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачка відноситься до категорії осіб, які відповідно до ч. 2 ст. 1168 ЦК України мають право на відшкодування моральної шкоди.

Апеляційний суд погоджується з даним висновком суду першої інстанції.

За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання або оспорювання.

Положеннями статті 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, в тому числі, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною першою статті 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

За змістом пункту 1 частини другої статті 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Відповідно до частини другої статті 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

Частиною першою статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (обов`язків).

Відповідно до вимог частин другої та п`ятої статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Отже, обов`язок доведення вини, власника або володільця джерела підвищеної небезпеки покладено саме на власника або володільця джерела підвищеної небезпеки.

Така правова позиція висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року № 14-463цс18 (справа № 210/5258/16-ц) та постановах Верховного Суду від 08 листопада 2018 року № 61-44173св18 (справа № 336/3665/16-ц), в ід 26 жовтня 2022 року у справі № 243/6516/21.

Відповідно до частини другої статті 1193 ЦК України, якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом.

Отже, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що обставини, щодо спричинення шкоди не з вини відповідача, а з необережності самою потерпілою, не є підставою для відмови у захисті порушеного права, оскільки за змістом зазначених норм матеріального права власник (володілець джерела підвищеної небезпеки) відповідає за шкоду без врахування вини та може бути звільнений від такої відповідальності лише за спричинення шкоди за наслідками непоборної силі або умислу потерпілого на завдання самому собі цієї шкоди.

Верховний Суд у постанові від 21 квітня 2021 року у справі № 450/4163/18 зазначив, що особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки (крім випадку відшкодування шкоди, завданої внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки), є те, що володілець такого джерела зобов`язаний відшкодувати завдану шкоду незалежно від його вини. Разом із цим, відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого. Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди. У той же час, чинне законодавство не передбачає такої підстави для звільнення від відповідальності в частині відшкодування моральної шкоди власника джерела підвищеної небезпеки, як вина потерпілого.

У справі, яка є переглядається, суд першої інстанції встановив, що смерть ОСОБА_3 настала від тяжких тілесних ушкоджень, отриманих при зіткненні з джерелом підвищеної небезпеки - електровозом, належним позивачу, вина та протиправність дій АТ «Українська залізниця» відсутні, а смерті потерпілої, сприяла її власна груба необережність.

При цьому обставин непереборної силі або умислу потерпілого суди не встановили.

За таких обставинах, врахувавши фактичні обставини справи, поведінку потерпілого, характер, глибину і тривалість душевних страждань позивачки, суд першої інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди.

Визначаючи розмір моральної шкоди, суд правильно врахував факт наявності грубої необережності потерпілої від нещасного випадку, характер та обсяг страждань позивачки з урахуванням їх тривалості, істотності вимушених змін у її життєвих стосунках. При цьому, суд виходив із засад розумності, пропорційності та справедливості.

Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, § 62, ЄСПЛвід 12 липня 2007 року).

Висновки суду відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, та не суперечать правовим позиціям Верховного Суду, викладеним у постановах, що зазначені заявником в апеляційній скарзі.

Докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційні скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують.

Інші наведені в апеляційній скарзі аргументи не спростовують висновків суду першої інстанції і не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у скарзі заявник, а доводи щодо розміру відшкодування моральної шкоди зводяться до переоцінки судом доказів.

Отже, при вирішенні справи суд першої інстанції правильно визначив характер правовідносин сторін, застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідив матеріали справи та надав належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись статтями 374, 375, 382, 383 ЦПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 26 квітня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді: О.В. Халаджи

О.Д. Канурна

Т.В. Космачевська

Повний текст судового рішення складено 07 вересня 2023 року.

Головуючий - суддя О. В. Халаджи