Справа № 683/3617/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2023 року м. Старокостянтинів

Старокостянтинівський районний суд Хмельницької області

в складі: головуючого - судді Лугового О.М.,

з участю секретаря судового засідання Градомської Д.Р.,

представника відповідача Кравчука В.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Старокостянтинів в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу №683/3617/22, 2/683/226/2023 за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія» Фінтраст Україна» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

встановив:

13 грудня 2022 року адвокат Крюкова М.В. в інтересах ТОВ «Фінансова компанія» Фінтраст Україна» звернулася в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором №4543008 від 30.07.2021 року, яка утворилась станом на 13.12.2022 року в сумі 33 456 грн. 00 коп., 2 684 грн. судового збору та 8 000 грн. витрат на професійну правничу допомогу адвоката.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 30.07.2021 року між ТОВ «Авентус Україна» та ОСОБА_1 за допомогою Інформаційно-телекомунікаційної системи ТОВ «Авентус Україна» було укладено електронний договір №4543008 про надання споживчого кредиту.

Зазначений кредитний договір було укладено відповідно до Правил надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту ТОВ «Авентус Україна» затверджених наказом №53-ОД від 16 січня 2020 року та розміщених на їх сайті.

Відповідно до даного кредитного договору ОСОБА_1 отримав кредит в розмірі 10200 грн., строком на 30 днів (дата повернення 29.08.2021 року), зі сплатою 1,90 % в день та застосовується: у межах строку кредиту, вказаного в п.1.4 цього договору, якщо не виконані умови для застосування зниженої процентної ставки; у межах нового строку кредиту, якщо відбулася пролонгація за ініціативою Споживача, відповідно до п.4.2 Договору; у межах нового строку кредиту, якщо відбулася авто пролонгація, відповідно до п.4.3 Договору.

ТОВ «Авентус Україна» свої зобов`язання за кредитним договором перед відповідачем виконало повністю та надало грошові кошти в обумовленому Договором розмірі шляхом зарахування кредитних коштів на платіжну картку відповідача.

29.08.2021 року ОСОБА_1 здійснив оплату на рахунок Кредитора в розмірі нарахованих процентів за користування кредитом на суму 2 325 грн. В зв`язку з чим, у відповідності до п.1.4 та п.4.2 Кредитного договору відбулося продовження строку кредиту, ще на 30 днів (до 28.09.2021 року) з стандартною процентною ставкою 1,90 %.

28.09.2021 року ОСОБА_1 свої зобов`язання перед кредитором щодо повернення кредиту та нарахування процентів не виконав, а також не уклав угоду щодо пролонгації строку дії Кредитного договору, у зв`язку з чим, а також керуючись п.4.3 Кредитного договору, даний договір було авто пролонговано, а строк користування кредитом було продовжено на 90 (дев`яносто) календарних днів поспіль.

25.05.2022 року між ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» було укладено договір факторингу №25-05/2022, відповідно до якого ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» набуло право вимоги за кредитним договором № 4543008 від 30.07.2021 року укладеним між ТОВ «Авентус Україна» та ОСОБА_1 ..

Оскільки, ОСОБА_1 порушив умови договору, станом на 13.12.2022 року має заборгованість за кредитоним договором в розмірі 33 456 грн., з яких: 10 200 грн. - тіло кредиту, 23 256 грн. сума процентів за користування кредитом, яку позивач просить стягнути з відповідача на його користь.

Ухвалою Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 27 грудня 2022 року прийнято справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомлення (виклику) сторін.

Представник позивача - адвокат Крюкова М.В. будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи в судове засідання не з`явилась, однак подала до суду заяву, якою просить справу розглядати без участі позивача, позовні вимоги просить задовольнити в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, про день та час слухання справи повідомлений належним чином у порядку, передбаченому ч.7 ст.128 ЦПК України, будь-яких заяв, клопотань на адресу суду не подавав, а тому суд вирішив розгляд справи проводити за його відсутності.

Представник відповідача - адвокат Кравчук В.М. в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково, а саме в частині стягнення тіла кредиту, в решті позовних вимог просив відмовити, крім того заперечив щодо стягнення витрат на правничу правову допомогу.

Заслухавши представника відповідача, дослідивши надані докази, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Звертаючись до суду з даним позовом позивач посилається на ті обставини, що 30.07.2021 року між ТОВ «Авентус Україна» та ОСОБА_1 було укладено електронний договір № 4543008 про надання споживчого кредиту, відповідно до якого останній отримав кредит в розмірі 10 200 грн., шляхом зарахування кредитних коштів на платіжну картку ОСОБА_1 , строком на 30 днів (дата повернення 29.08.2021 року), зі сплатою 1,90 % від на кожен день користування кредитом.

29.08.2021 року ОСОБА_1 здійснив оплату на рахунок Кредитора в розмірі нарахованих процентів за користування кредитом на суму 2 325 грн. В зв`язку з чим, у відповідності до п.1.4 та п.4.2 Кредитного договору відбулося продовження строку кредиту, ще на 30 днів (до 28.09.2021 року) з стандартною процентною ставкою 1,90 %.

28.09.2021 року ОСОБА_1 свої зобов`язання перед кредитором щодо повернення кредиту та нарахування процентів не виконав, а також не уклав угоду щодо пролонгації строку дії Кредитного договору, у зв`язку з чим, а також керуючись п.4.3 Кредитного договору, даний договір було авто пролонговано, а строк користування кредитом було продовжено на 90 (дев`яносто) календарних днів поспіль.

Вищевказані умови кредитування визначені і в паспорті споживчого кредиту, інформація, яка надається споживачу до укладення договору про споживчий кредит (Стандартизована форма), який 30.07.2021 року підписано між ТОВ «Авентус Україна» та відповідачем електронним підписом одноразовим ідентифікатором.

Укладений між сторонами договір №4543008 від 30.07.2021 року, у тому числі і Додаток №1 до договору про надання споживчого кредиту №4543008 від 30.07.2021 року було також підписано ОСОБА_1 електронним підписом одноразовим ідентифікатором.

Факт перерахування відповідачеві коштів, обумовлених договором, підтверджено довідкою ТОВ «ФК «Контрактовий дім», відповідно до якої за транзакцією від 30.07.2021 на картковий рахунок № НОМЕР_1 було перераховано грошові кошти в сумі 10 200 грн., операція проведена успішно.

25.05.2022 року між ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» було укладено договір факторингу №25-05/2022, та Додаток №1 до даного договору факторингу, відповідно до якого ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» набуло право вимоги за кредитним договором №4543008 від 30.07.2021 року укладеним між ТОВ «Авентус Україна» та ОСОБА_1 , згідно якого вбачається, що в реєстрі боржників за порядковим №585, розмір заборгованості становить 33 456 грн., яка складається з: 10 200 грн. (тіло кредиту), 23 256 грн. (залишок по відсотках).

Про відступлення права вимоги ОСОБА_1 було повідомлено належним чином, а саме шляхом направлення на електронну пошту ІНФОРМАЦІЯ_1 , зазначену при укладенні кредитного договору, повідомлення про відступлення права вимоги.

Як вбачається з картки обліку Договору №4543008 від 30.07.2021 року, ОСОБА_1 порушив умови договору, в результаті чого має заборгованість за даним кредитним договором станом на 13.12.2022 року в розмірі 33 456 грн., з яких: 10 200 грн. - тіло кредиту, 23 256 грн. - нараховані проценти.

За змістом статтей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до статті 639 ЦК України, якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.

Правові відносини у сфері електронної комерції під час вчинення електронних правочинів в Україні регулюються Законом України «Про електронну комерцію», який визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції.

Статтею 3 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Відповідно до ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом:

- надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону;

- заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону;

- вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

Статтею 12 вказаного Закону встановлено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання:

- електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину;

- електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом;

- аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Також частиною 1 статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору; одноразовий ідентифікатор - алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію.

Згідно з частинами 1, 2 ст. 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», електронний підпис є обов`язковим реквізитом електронного документа, який використовується для ідентифікації автора та/або підписувача електронного документа іншими суб`єктами електронного документообігу. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа.

Лише наявність електронних підписів сторін підтверджує їх волю, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, забезпечує ідентифікацію сторін та цілісність документа, в якому втілюється воля останніх.

Відповідно до ч.3 ст. 207 ЦК України, використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.

Відповідно до положень ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); правонаступництва; виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); виконання обов`язку боржника третьою особою. Кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом. Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом.

Стаття 513 ЦК України передбачає, що правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні, яке виникло на підставі правочину, що підлягає державній реєстрації, має бути зареєстрований в порядку, встановленому для реєстрації цього правочину, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з положеннями ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Статтею 517 ЦК України визначено, що первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні.

Згідно ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Стаття 611 ЦК України визначає, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

За частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

У справах про стягнення кредитної заборгованості кредитор повинен довести виконання ним своїх обов`язків за кредитним договором, а саме надання грошових коштів (кредиту) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник - повернення грошових коштів у розмірі та на умовах, визначених договором.

У спірних правовідносинах саме на позивача покладено обов`язок довести факт укладення між сторонами кредитного договору та прострочення виконання позичальником взятих на себе зобов`язань, а на відповідача - спростувати розмір існуючої заборгованості.

Досліджуючи наявні у справі докази, суд доходить висновку про доведеність виникнення у позивача права вимоги до відповідача за кредитним договором № 4543008 від 30.07.2021 року. Отже, оскільки відповідачем прострочено виконання грошового зобов`язання в строки, передбачені умовами кредитного договору, доказів погашення заборгованості за укладеним кредитним договором в повному обсязі відповідачем суду не надано, суд вважає, що позивач має право на стягнення заборгованості за вищевказаним кредитним договором

Визначаючись щодо розміру заборгованості, яка підлягає стягненню, суд зазначає наступне.

З наявних матеріалів справи вбачається, що строк дії даного кредитного договору становить до 29.08.2021 року.

29.08.2021 року ОСОБА_1 здійснив оплату на рахунок Кредитора в розмірі нарахованих процентів за користування кредитом на суму 2 325 грн. В зв`язку з чим, у відповідності до п.1.4 та п.4.2 Кредитного договору відбулося продовження строку кредиту, ще на 30 днів (до 28.09.2021 року) з стандартною процентною ставкою 1,90 %.

28.09.2021 року ОСОБА_1 свої зобов`язання перед кредитором щодо повернення кредиту та нарахування процентів не виконав, а також не уклав угоду щодо пролонгації строку дії Кредитного договору, у зв`язку з чим, а також керуючись п.4.3 Кредитного договору, даний договір було авто пролонговано, а строк користування кредитом було продовжено на 90 (дев`яносто) календарних днів поспіль (тобто до 27.12.2021 року).

На підтвердження розміру заборгованості, позивачем надано витяг з реєстру боржників згідно Додатку №1 до договору Факторингу №25-05/2022 від 25.05.2022 року, відповідно до якого у ОСОБА_1 , за порядковим №585, існує заборгованості, у розмірі 33 456 грн., яка складається з: 10 200 грн. (тіло кредиту), 23 256 грн. (залишок по відсотках).

Як вбачається з картки обліку договору №4543008 від 30.07.2021 року наявного в матеріалах справи, станом на 24.05.2022 року сума нарахованих відсотків за кредитним договором складала 23 256 грн. При цьому, за період з 30.08.2021 року по 27.12.2021 року нараховано відсотки за процентною ставкою 1,90%.

Згідно витягу з послужного списку особової справи, судом встановлено, що ОСОБА_1 призваний на військову службу в Збройні Сили України з 28 липня 2009 року ІНФОРМАЦІЯ_2 , та згідно довідки №305 від 23.02.2023 року перебуває на військовій службі у військовій частині НОМЕР_2 на посаді капітана.

ОСОБА_1 є учасником бойових дій, що підтверджується довідкою №627 від 25.03.2021 року та посвідченням серії НОМЕР_3 від 26.02.2021 року. Дане посвідчення є безтерміновим і дійсне на всій території України.

З довідки №627 від 25.03.2021 року, слідує, що старший лейтенант ОСОБА_1 , на підставі витягу із наказу ГШ ЗСУ від 27.10.2020 №141/дск; витягу з наказу командира в/ч НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 21.11.2020 №296/дск; витягу із наказу ГШ ЗСУ від 12.02.2021 №17/дск; витягу з наказу командира в/ч НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 24.02.2021 №52/дск; посвідчення про відрядження в/ч НОМЕР_2 від 20.11.2020 №706, дійсно з 20.11.2020 року по 25.02.2021 року брав участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпечення їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та в період здійснення зазначених заходів на території Донецької та Луганської областей.

Відповідно до підпункту 3 пункту 4 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» від 20 травня 2014 року статтю 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» доповнено пунктом 15, згідно з яким військовослужбовцям з початку і до закінчення особливого періоду, а резервістам та військовозобов`язаним з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються.

Пунктом 1 Розділу ІІ Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» дію підпункту 3 пункту 4 цього Закону поширено на військовослужбовців з початку і до закінчення особливого періоду, а на резервістів та військовозобов`язаних з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду, на час проходження військової служби.

Особливий період відповідно до абзацу п`ятого статті 1 Закону України від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях, та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Вирішуючи питання щодо меж дії особливого періоду в розумінні Закону «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26 серпня 2020 року у справі № 813/402/17 (провадження № 11-609апп19) дійшла висновку, що за змістом наведених вище визначень, навіть за не введення у країні воєнного стану, особливий період, початок якого пов`язаний з моментом оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової чи прихованої), хоч і охоплює час мобілізації, однак не може вважатися закінченим лише зі спливом строку, протягом якого підлягали виконанню визначені у відповідному рішенні про мобілізацію заходи.

На підставі Указу Президента України від 17 березня 2014 року № 303/2014 «Про часткову мобілізацію», затвердженого Законом України від 17 березня 2014 року № 1126-VII, з 18 березня 2014 року в Україні розпочався особливий період, який триває на час розгляду справи.

За змістом ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період продовжується з моменту оголошення рішення про мобілізацію та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Мобілізацією, згідно з положеннями наведеної статті, є комплекс заходів, здійснюваних, серед іншого, з метою переведення Збройних Сил України на організацію і штати воєнного часу.

У ч. 4 ст. 3 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» зазначено, що зміст мобілізації становить переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій, а також адміністративно-територіальних одиниць України на роботу в умовах особливого періоду.

Таким чином, закінчення періоду мобілізації не є самостійною підставою для припинення особливого періоду. Законом не визначено чіткого порядку припинення особливого періоду.

Водночас ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» надано визначення поняттю демобілізації як комплексу заходів, спрямованих, серед іншого, на планомірне переведення Збройних Сил України, інших військових формувань, на організацію і штати мирного часу.

Системний аналіз наведених правових норм, а також загальновідомих обставин іноземної агресії щодо України дає суду підстави стверджувати, що у проміжки між періодами проведення мобілізації стан особливого періоду не припинявся.

Пункт 15 статті 14 Закону України «Про соціальний та правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» є самостійною нормою і будь-якого посилання про можливість застосування вказаного пункту лише при наявності у військовослужбовця відповідного статусу (учасника бойових дій) закон не передбачає. Крім цього, дія зазначеної норми поширюється на всіх військовослужбовців без виключення.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 26 грудня 2018 року у справі № 522/12270/15-ц, провадження № 61-21025св18.

Вказані правові висновки викладені також у постановах Верховного Суду від 25 вересня 2019 року у справі №521/9626/15-ц, провадження №61-33908св18, від 19 травня 2020 року у справі №263/15228/16-ц, провадження №61-39227св18., від 26 грудня 2018 року у справі № 522/12270/15-ц, провадження № 61-21025св18.

Враховуючи викладене, відповідачу ОСОБА_1 як військовослужбовцю, в силу положень пункту 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» не повинні нараховуватись проценти та штрафні санкції з початку і до закінчення особливого періоду.

Таким чином, з огляду на встановлені судом конкретні обставини справи, суд доходить висновку, що з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова компанія» Фінтраст Україна» необхідно стягнути заборгованість за кредитним договором за тілом кредиту у сумі 10 200 грн..

Відповідно до положень ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5 ст. 139 ЦПК України).

Згідно з ч. 3 ст. 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Такої правової позиції щодо застосування норм права дотримується Верховний Суд у постанові від 23 січня 2019 року по справі № 552/2145/16-ц.

Згідно зі ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суд виходить зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом, і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

За наявності заперечень учасника справи, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені, з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

При визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд виходить з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAlliance Limited» проти України» (п. 268), від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (п. 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Тобто, відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Подібні висновки щодо підтвердження витрат, пов`язаних із оплатою професійної правничої допомоги, зроблені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) та додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19).

Отже, підсумовуючи викладене, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи

На підтвердження понесених витрат, адвокат Крюкова М.В. надала суду копію договору про надання правової допомоги №07/07-2022 від 07.07.2022 року укладеного між адвокатом Крюковою М.В. та ТОВ «Фінансова компанія» Фінтраст Україна», звіт про надання правничої (правової) допомоги згідно договору №07/07-2022 від 07.07.2022 року, у якому зазначено детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних останньою, копію ордеру про надання правничої (правової) допомоги та свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю, а також копію платіжного доручення №15 від 01.12.2022 року, з якого вбачається, що на рахунок адвоката Крюкової М.В. від ТОВ «ФК» Фінтраст Україна» надійшли грошові кошти у розмірі 8000 грн., призначення платежу - оплата за послуги з аналізу, складання та подання позовної заяви.

Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, з урахуванням виконаної адвокатом роботи, зважаючи на категорію справи, яка є малозначною за ціною позову, розгляд справи проводився за правилами спрощеного позовного провадження, представник позивача у судове засідання не з`являвся, а також враховуючи виконання роботи адвокатом у відповідності до детального опису робіт (наданих послуг), суд доходить висновку, що стягненню з відповідача на користь позивача підлягають витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 4000 грн., який буде достатнім, співмірним і справедливим у даному випадку.

Судові витрати зі сплати судового збору підлягають стягненню з відповідача відповідно до ст.141 ЦПК України.

При розподілі судових витрат суд враховує пропорційність задоволених вимог. Позов заявлено з ціною 33 456 грн., а підлягає стягненню в сумі 10 200 грн., що складає 30,49 % (10 200 грн. х 100 : 33 456 грн.).

Тому з ОСОБА_1 на користь позивача слід стягнути 756 грн. 46 коп. судового збору (2481 х 30,49 %).

Враховуючи викладене, та керуючись ст.ст. 11, 207, 512-517, 525, 526, 530, 610-612, 628, 629, 638, 1054, 1055 ЦК України, ст.ст. 4-13, 76-81, 89, 137, 141, 229, 247, 259, 263-265, 268, 273, 352, 354 ЦПК України, суд,-

ухвалив:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія» Фінтраст Україна» заборгованості за кредитним договором №4543008 від 30.07.2021 року по тілу кредиту у розмірі 10 200 грн., яка утворилась станом на 13.12.2022 року.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія» Фінтраст Україна» судовий збір в сумі 756 грн. 46 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія» Фінтраст Україна» витрати на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 4000 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення може бути подана безпосередньо в Хмельницький апеляційний суд або через Старокостянтинівський районний суд Хмельницької області протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі проголошення в судовому засіданні лише вступної та резолютивної частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права, свободи чи обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія» Фінтраст Україна», місцезнаходження: 03150, вул.Загородня, 15, оф.118/2, м.Київ, .

Відповідач: ОСОБА_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 .

Повний текст рішення складено 03 квітня 2023 року.

Суддя: