Житомирський апеляційний суд
Справа №285/6392/22 Головуючий у 1-й інст. Літвин О. О.
Категорія 39 Доповідач Трояновська Г. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2023 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Трояновської Г.С.

суддів: Галацевич О.М., Павицької Т.М.

розглянувши у порядку письмового провадження (без повідомлення учасників) цивільну справу № 285/6392/22 за позовом Акціонерного товариства комерційного банку «Приват Банк» до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості,

за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційного банку "Приват Банк" на рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 27 квітня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Літвин О.О. у м. Звягелі

в с т а н о в и в:

У листопаді 2022 АТ КБ «Приват Банк» звернулась до суду із названим позовом, у якому просило стягнути з ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 1 578,21 доларів США, що за курсом 36,58 відповідно до службового розпорядження НБУ від 14.01.2022 складає 57 699,35 грн за кредитним договором №ZHNWGK00000010 від 07.08.2006.

Позов мотивовано тим, що 07.08.2006 між АТ КБ «Приват Банк та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №ZHNWGK00000010. Згідно вказаного договору відповідачка отримала кредит у розмірі 33 376 доларів США строком до 06.08.2021. Банк свої зобов`язання перед відповідачкою виконав в повному обсязі. Відповідачка своєчасно грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, комісією та іншими витратами не сплачувала, у зв`язку з чим банк звернувся до нотаріуса, яким 11.10.2019 було винесено виконавчий напис про звернення стягнення на предмет іпотеки. Винесення виконавчого напису не свідчить про припинення договірних правовідносин сторін, оскільки договір діє до повного виконання сторонами зобов`язань та не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов`язання.

Прострочена сума заборгованості ОСОБА_1 за тілом кредиту становить 23 331,13 доларів США. Так як з відповідача в рахунок погашення заборгованості було звернуто стягнення за кредитним договором за період з дати його укладання до дати поточної заборгованості, яка була вказана у виконавчому написі, тобто з 07.08.2006 по 21.02.2019, то за період після винесення виконавчого напису з 14.10.2019 по 14.01.2022 відповідачка має заборгованість у розмірі 1 578, 21 доларів США - 3% річних від простроченої суми.

Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 27 квітня 2023 року у задоволенні позову відмовлено. Стягнуто з акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 61 000 грн. витрат на правову допомогу.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням АТ КБ «Приват Банк» подало апеляційну скаргу у якій, посилаючись на порушенням норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 2-383/2010 зроблено висновок про те, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє привільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема за підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Вказує, що аналіз статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави дійти висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносини сторін цього договору, не звільняє боржника за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум передбачених ст. 625 ЦК України. Окрім того вказує, що сплата адвокату витрат на правничу допомогу підтверджена лише на суму 15 760 грн. Розмір витрат у сумі 45 240 грн не доведений та документально не підтверджений. При визначенні суми відшкодування суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат та критерію розумності їх розміру. При цьому з урахуванням конкретних обставин справи зокрема ціни позову, суд може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи. Вважає, що розмір витрат на правничу допомогу не співмірний зі складністю справи та з обсягом наданих послуг адвоката, а тому підлягає зменшенню. Отже, суд порушив порядок встановлений для вирішення питання, допустив однобічність та неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду, викладених у рішенні, фактичним обставинам справи, не встановив прав та обов`язків сторін які випливають з кредитного договору.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу АТ КБ «Приват Банк» залишити без задоволення, а рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 27 квітня 2023 року без змін.

Вказує, що Верховний Суд у постановах від 04.07.2018 у справі № 310/11534/13-ц та від 08.07.2020 у справі № 314/5407/16-ц дійшов висновку, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу стягнення змінює порядок, умови та строк дії кредитного договору. Велика Палата Верховного Суду вважає, що наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено у судовому рішенні. Отже, позивач звернувшись 10.04.2014 до Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області із позовом про стягнення з відповідача заборгованість за кредитним договором на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії кредитного договору , періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, а також неустойки, у зв`язку із чим право кредитора нараховувати передбачені договором проценти та неустойку припинилось у квітні 2014 році, пред`явленням позивачем до відповідача позову. Вважає, що твердження позивача, що виконавчий напис є чинний, ніким не оспорюється та не визнавався таким, який не підлягає виконанню з посиланням на постанову Верховного Суду від 23.12.2019 по справі № 572/1169/17 є необгрунтованим оскільки виконавчий напис не є правочином. Поняття правочину надано в ч. 1 ст. 202 ЦК України. Верховний Суд у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12.02.2020 у справі № 648/1102 дійшов висновку, що витрати за надання професійної правничої допомоги у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною, чи тільки має бути сплачено. Також позивач, отримавши відзив на позовну заяву, що містив розрахунок витрат на правову допомогу, не скористався наданою ЦПК України можливістю подати клопотання про зменшення витрат на правову допомогу, а тому підстав для самостійного зменшення витрат відсутні.

Перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та її вимог, суд приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що 07.08.2006 між АТ КБ «Приват Банк» та ОСОБА_3 (тепер ОСОБА_1 ) було укладено кредитний договір №ZHNWGK00000010, відповідно до умов якого банк зобов`язувався видати позичальнику кредитні кошти для купівлі квартири шляхом видачі через касу у вигляді не поновлювальної кредитної лінії у розмірі 33 376 доларів США на строк по 06.08.2021 зі сплатою відсотків у розмірі 1 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом і 0,21 % комісії від суми виданого кредиту щомісяця у період сплати (а.с.15-16 т.1).

Приватним нотаріусом 11.10.2019 на підставі заяви ПриватБанку було видано виконавчий напис про звернення на користь банку стягнення на нерухоме майно, а саме квартиру за адресою АДРЕСА_1 . що належить ОСОБА_1 , на підставі договору іпотеки №ZHNWGК00000010 від 08.08.2006 в рахунок погашення кредитної заборгованості в розмірі 95355,76 доларів США. Зазначена сума заборгованості складається з заборгованості за кредитом в сумі 24052,01 доларів США, заборгованості за відсотками в сумі 22121,91 доларів США, комісії в сумі 4081 доларів США та 45100,84 доларів США пені. Строк, за який проводилось стягнення з 07.08.2006 по 21.02.2019 (а.с.5 т.1).

Заочним рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду№285/15554/14-ц від 23.09.2014 з ОСОБА_1 на користь ПриватБанку стягнуто заборгованість за кредитним договором №ZHNWGK00000010 станом на 09.04.2014 в розмірі 32359,71 доларів США, що еквівалентно 384109,76 грн., яка складалась із: 27839,61доларів США заборгованість за кредитом; 2 399,75доларів США заборгованість по процентам за користування кредитом; 518 доларів США заборгованість за комісією та 1602,35 доларів США пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань. Рішення 10.11.2014 набрало законної сили (а.с.55-57 т.1).

На виконання вказаного рішення судом 11.11.2014 видано виконавчий лист, на підставі якого за заявою Приватбанку від 11.03.2018 відкрито виконавче провадження ВП№56076311 (постанова старшого державного виконавця від 29.03.2018) (а.с.60-62 т.1).

Постановою виконавчої служби від 14.01.2022 виконавче провадження ВП№56076311 було закінчено у зв`язку зі сплатою боржником ОСОБА_1 боргу в повному обсязі (а.с.64-65 т.1).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що вимога позивача про стягнення 3 % річних є незаконною, оскільки ним не було доведено достатніми та належними доказами наявність у відповідачки станом на 14.10.2019 заборгованості на суму 23331,13 доларів США, а тому в задоволенні позову слід відмовити.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Згідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно ст. 1048 цього кодексу.

За змістом ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Верховний Суд у своїх висновках неодноразового наголошував, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача, у такому випадку, забезпечуються ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Зважаючи на вказане, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивач, звернувшись 10.04.2014 до суду із позовом про стягнення з відповідачки заборгованості за кредитним договором, змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії кредитного договору, періодичність платежів, порядку сплати процентів, неустойки, у зв`язку з чим його право нараховувати останні припинилось у квітні 2014 року.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року в справі № 444/9519/12 (провадження № 14-1цс18), від 04 липня 2018 року в справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року в справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18) зроблено висновок, відповідно до якого, якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Відступу від вказаних правових висновків Велика Палата Верховного Суду не робила, тому суд першої інстанції обґрунтовано застосував їх до спірних правовідносин, встановивши, що АТ КБ «Приват Банк» використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати належних йому процентів та втратив право нараховувати відповідачу передбачені договором проценти за користування кредитом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі №310/11534/13-ц (провадження №14-154цс18) зроблено висновок, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні.

Проте, наданим позивачем розрахунком заборгованості за кредитним договором вбачається, що незважаючи на звернення з позовом до суду про стягнення кредитної заборгованості в повному обсязі, банком продовжувались нараховуватись проценти, неустойка.

Зазначене підтверджується і сумами, виставленими банком до стягнення, зазначеними в рішенні суду від 23.09.2014 і у виконавчому написі від 11.10.2019. Так, в рішенні суду, зокрема, зазначено заборгованість за процентами 2 399,75 дол. США, пеня -1602,35 дол. США., у виконавчому написі заборгованість за процентами 22 121,91 дол. США., пеня 45 100,84 дол. США.

Тому, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що сплачені відповідачкою кошти на погашення заборгованості по кредиту з 2014 року зараховувались банком на погашення нарахованих процентів та пені, що в результаті вплинуло на суму заборгованості по тілу кредиту.

З огляду на наведене, колегія суддів вважає вимоги позивача у цій справі про стягнення на підставі ч.2 ст.625 ЦК України трьох процентів річних від простроченої суми є необгрунтованими і задоволенню не підлягають.

Щодо стягнення витрат на правничу допомогу з АТ КБ «Приват Банк» на користь ОСОБА_1 у суді першої інстанції апеляційний суд зазначає наступне.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України).

Статтею 15 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України).

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Аналіз указаних норм права дає підстави для висновку, що сторона, на користь якої ухвалене судове рішення, має право на відшкодування понесених судових витрат, у тому числі витрат на професійну правничу допомогу.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд повинен врахувати положення ст. 141 ЦПК України, згідно якої у разі задоволення позову судові витрати, в тому числі витрати на професійну правничу допомогу, покладаються на відповідача.

Велика Палата Верховного Суду вказала, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, враховуючи конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19 та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, провадження № 12-171гс19).

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

Матеріалами справи підтверджується наявність відзиву на позовну заяву (а.с. 38-46 т. 1), клопотання про витребування доказів від 14.02.2023 (а.с.90-91, т 1), участь представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 у судових засіданнях 15.02.2023, 27.04.2023 (а.с. 96,239 т. 1).

В поданому клопотанні про стягнення судових витрат на правничу допомогу зазначено, що орієнтовний розмір витрат на правничу допомогу в суді першої інстанції становить 61 000 грн.

Згідно з частиною шостою статті 137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Позивач ПАТ КБ «Приват Банк» не заявив клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу у зв`язку з невідповідністю їх розміру критеріям співмірності.

Разом з тим із позовної заяви вбачається, що позивач просив стягнути з відповідача 1578,21 доларів США, зазначивши, що за курсом НБУ станом на 14.01.2022 ця сума складає 57 699,35 грн.

Адвокатом надано розрахунок про надання витрат на правничу допомогу у цій справі на суму 61 000грн, що більше ціни позову.

В ході розгляду справи відбулось два судових засідання, у яких брали участь адвокати Балійчук Л.І. та Гуріч О.В (15.02.2023) та адвокат Балійчук Л.І. (27.04.2023).

Окрім участі у судових засіданнях адвокати знайомилися з матеріалами справи, заявляли клопотання про витребування доказів, подали відзив на позовну заяву.

З огляду на встановлені обставини, колегія суддів вважає, що наявні підстави для самостійного зменшення витрат на правничу допомогу з урахуванням наведених обставин.

Отже, на підставі вищевикладеного, враховуючи характер виконаної представниками відповідача роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи, часом витраченим адвокатами на виконання робіт, апеляційний суд приходить до висновку про стягнення витрат на професійну правничу допомогу з позивача на користь відповідача в суді першої інстанції в розмірі 20 000грн.

У зв`язку з наведеним рішення суду першої інстанції в частині стягнення витрат на правничу допомогу підлягає зміні, стягнута з акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 сума витрат на правничу допомогу підлягає зменшенню з 61 000 грн до 20 000грн.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні з ОСОБА_1 1 578, 21 доларів США - 3% річних від простроченої суми підлягає залишенню без змін.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 просить стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу у суді апеляційної інстанції в розмірі 20 000 грн.

20.06.2023 на електронну адресу Житомирського апеляційного суду надійшло клопотання АТ КБ «Приват Банк», в якому останнє просило зменшити розмір витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції з 20 000 грн до 500 грн.

Згідно із положеннями частини першої статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України).

Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч. 2 ст. 141 ЦПК України).

З матеріалів справи вбачається, що на підтвердження наданих адвокатом послуг у суді апеляційної інстанції Кривошей Л.А. було додано акт прийому-передачі наданої правничої допомоги від 19.06.2023 та детальний опис наданої правової допомоги від 19.06.2023: а саме

-представництва інтересів Замовника в Житомирському апеляційному суді під час розгляду апеляційної скарги АТ КБ «Приват банк» на рішення Новоград-Волинському міськрайонному суді Житомирської області від 27.04.2023 у справі № 285/6392/22

-складання, підписання та подання до Житомирського апеляційного суду відзиву на апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Приват Банк» у справі № 285/6392/22

-складання клопотань про стягнення з позивача витрат на правову допомогу, подання його до Житомирського апеляційного суду.

-консультування замовника з усіх питань, які виникають у зв`язку з розглядом Житомирським апеляційним судом апеляційної скарги АТ КБ «Приват банк» на рішення Новоград-Волинському міськрайонному суді Житомирської області від 27.04.2023.

Вартість правової допомоги в договорі є фіксованою та не залежить від обсягу послуг та часу витраченого представником відповідача.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 зазначеного Закону).

Аналізуючи акт прийому-передачі наданої правничої допомоги від 19.06.2023 та детальний опис наданої правничої допомоги від 19.06.2023, колегія суддів зауважує, що:

- адвокат Балійчук Л.І. участі у судовому засіданні апеляційного суду не брала, оскільки справа розглянута без виклику сторін,

-складання клопотань про стягнення з позивача витрат на правову допомогу, подання його до Житомирського апеляційного суду не є послугами надання правничої допомоги,

-відзив на апеляційну скаргу по суті спору аналогічний викладеному в позовній заяві та рішенні суду першої інстанції, решта мотивів відзиву пов`язано з обгрунтуванням вимог надання правничої допомоги,

- надання консультацій, пов`язаних з розглядом апеляційної скарги не передбачає глибокого вивчення законодавства у цьому напрямку для підготовки до консультації замовника.

За наведених обставин, колегія суддів вважає за необхідне стягнути з позивача на користь відповідача витрати на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в розмірі 2 000гривень.

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «Приват Банк» задовольнити частково.

Зменшити стягнуту суму з Акціонерного товариства комерційного банку «Приват Банк» на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу з 61 000 гривень до 20 000 гривень.

В решті рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 27 квітня 2023 року залишити без змін.

Стягнути з Акціонерного товариства комерційного банку «Приват Банк» на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в розмірі 2 000гривень.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню у касаційному порядку не підлягає за винятками, передбаченими частиною 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий Судді