КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 квітня 2023 року

м. Київ

справа №761/27515/13

провадження №22-ц/824/6431/2023

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кравець В.А. (суддя-доповідач)

суддів - Желепи О.В., Мазурик О.Ф.

за участю секретаря судового засідання - Шевчук А.В.

учасники справи:

заявник - приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Бандола Олександр Олексійович

заінтересовані особи - ОСОБА_1 , товариство з обмеженою відповідальністю «Інтервіамонт», товариство з обмеженою відповідальністю «Інтерінвестброк»

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - Добрянської Наталії Іванівни

на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 07 лютого 2023 року у складі судді Притули Н.Г.

у цивільній справі за поданням приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Бандоли Олександра Олексійовича про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_1 ,-

В С Т А Н О В И В:

У січні 2023 року приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Бандола О.О. звернувся до суду з поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_1 без вилучення паспортного документа до погашення заборгованості за виконавчим документом у виконавчому провадженні НОМЕР_2.

Подання мотивовано тим, що у приватного виконавця на виконанні перебуває виконавче провадження НОМЕР_2, відкрите на підставі виконавчого листа Шевченківського районного суду м. Києва у справі №761/27515/13-ц про стягнення з ОСОБА_1 грошових коштів, за яким з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Інтервіамонт» стягнуто заборгованість за Договором №Б249-1 купівлі-продажу цінних паперів від 18 березня 2011 року у сумі 2 139 000 грн, пеню у розмірі 3 084 350,09 грн, 3% річних в сумі 363 220 грн, інфляційну складову у розмірі 2 169 782,45 грн та 3 441 грн судового збору. Відповідно до рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, вказану постанову боржник отримав 01 серпня 2018 року.

Приватним виконавцем вжито низку заходів, спрямованих на примусове виконання виконавчого листа, а саме направлені запити до Державної фіскальної служби України, Регіонального сервісного центру в м. Києві МВС України, Держпродспоживслужби, Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку, КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації», зроблено витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності та нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, а також винесені постанови про арешт майна та арешт коштів боржника.

Однак, вжиті приватним виконавцем заходи, відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження», спрямовані на виконання рішення, фактично не досягли бажаного результату.

Оскільки жодних дій для виконання рішення суду боржником вчинено не було, а також у зв`язку з тим, що останній ухиляється від виконання судового рішення, приватний виконавець звернувся до суду з даним поданням.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 07 лютого 2023 року подання задоволено.

Тимчасово обмежено боржника ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України шляхом заборони перетинати державний кордон, без вилучення паспортного документа, що надає право виїзду за межі України, до виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 19 березня 2018 року у цивільній справі №761/27515/13-ц про стягнення з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтервіамонт» заборгованості за Договором №Б249-1 купівлі-продажу цінних паперів від 18 березня 2011 року в сумі 2 139 000 грн, пені у розмірі 3 084 350,09 грн, 3% річних в сумі 363 220 грн, інфляційну складову у розмірі 2 169 782,45 грн та 3 441 грн судового збору.

Не погоджуючись з указаною ухвалою, 17 лютого 2023 року представник ОСОБА_1 - Добрянська Н.І. звернулася до Київського апеляційного суду з апеляційною скаргою, в якій просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні подання приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Бандоли О.О. про накладення тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України без вилучення паспортного документа боржника у виконавчому провадженні НОМЕР_2 ОСОБА_1 .

Апелянт вважає, що права ОСОБА_1 , як сторони по справі, були порушені, оскільки місцевим судом допущено неповне встановлення обставин справи та неправильне застосування норм права, а також не надано належної правової оцінки обставинам справи, оскільки скаржник не здійснював умисного ухилення від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням суду.

Наголошує на тому, що боржник ОСОБА_1 не ухилявся від виконання рішення суду та, більше того, має достатні докази на підтвердження своїх дій.

02 березня 2023 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника приватного виконавця Бандоли О.О. - Коваленка О.Д. , в якому останній просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду першої інстанції - без змін.

Зазначає, що рішення суду станом на день звернення приватного виконавця з відповідним поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду ОСОБА_1 за межі України до суду боржником не виконано, декларацію не надано, будь-яких дій, спрямованих на його виконання, не здійснено, що суперечить вимогам частини п`ятої статті 19 Закону України «про виконавче провадження».

Посилається на те, що боржник має можливість фінансову та фізичну перебувати у закордонних поїздках, натомість на виклики виконавця не з`являється та не здійснив жодної сплати в рахунок погашення боргу.

29 березня 2023 року на електронну адресу апеляційного суду надійшли додаткові письмові пояснення представника ОСОБА_1 - Добрянської Н.І. , в яких остання просить ухвалу суд першої інстанції скасувати, у задоволенні подання приватного виконавця відмовити.

Зокрема, зазначає, що виконавче провадження НОМЕР_2 відкрито 26 липня 2018 року, у той час, як ухвалою Верховного Суду від 23 липня 2018 року у справі №761/27515/13 виконання рішення Шевченківського районного суду м. Києва та постанову Апеляційного суду міста Києва від 03 липня 2018 року було зупинено до закінчення перегляду в касаційному порядку.

Вказує, що ОСОБА_1 є учасником ТОВ «ТРК «Горизонт», ТОВ «Білдинг Плюс», ТОВ «Будтехнології Прикарпаття», ТОВ «Фіделіс-Груп», ТОВ «Самурай Груп», РГ «Вечірній Івано-Франківськ-Плюс», ТОВ «Телерадіокомпанія «Надежда» з приблизною загальною вартістю корпоративних прав на момент їх придбання - 1 160 000 грн.

Зауважує, що апелянт є громадянином України, проживає і в переважній більшості перебуває на території України, не переховується, отримує кореспонденцію, має діючий номер телефону. В силу своєї професії періодично відбуває за межі території України у відрядження, з 17 березня 2023 року офіційно зарахований до штату ПрАТ «ТД «Україна - Узбекістан» на посаду консультанта з зовнішньоекономічних питань.

Інші учасники справи не скористалися своїм процесуальним правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту та вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направили.

30 березня 2023 року на електронну адресу апеляційного суду надійшло клопотання представника приватного виконавця Бандоли О.О. - Коваленка О.Д. про відкладення розгляду справи з огляду на неможливість адвоката прийняти участь у судовому засіданні з підстав перебування в іншому судовому засіданні.

Разом з тим, вказане клопотання задоволенню не підлягає, оскільки на підтвердження викладених адвокатом обставин щодо неможливості прибути в судове засідання будь-яких доказів не надано. Долучений до клопотання прінт-скрін інформації з ЄДРСР є нечитабельним та жодним чином не підтверджує перебування адвоката Коваленка О.Д. в іншому судовому засіданні.

Представник ОСОБА_1 у судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримала та просила задовольнити з підстав, наведених у скарзі.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, своїх представників не направили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, клопотання про відкладення розгляду справи до апеляційного суду не надходили.

Відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому колегією суддів вирішено розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися.

Заслухавши доповідь судді-доповідача Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленої ухвали, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Задовольняючи подання державного виконавця, суд першої інстанції виходив з обізнаності боржника про існування заборгованості, врахував тривале невиконання боржником судового рішення щодо стягнення значної суми грошових коштів як заборгованості за договором купівлі-продажу цінних паперів, умисне ухилення боржника від його виконання, а також прийняв до уваги, що боржник, не виконуючи рішення суду, має можливість здійснювати виїзди за межі України.

Висновок суду відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом установлено, що у приватного виконавця на виконанні перебуває виконавче провадження НОМЕР_2, відкрите на підставі виконавчого листа Шевченківського районного суду м. Києва у справі №761/27515/13-ц про стягнення з ОСОБА_1 грошових коштів, за яким з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Інтервіамонт» стягнуто заборгованість за Договором №Б249-1 купівлі-продажу цінних паперів від 18 березня 2011 року у сумі 2 139 000 грн, пеню у розмірі 3 084 350,09 грн, 3% річних в сумі 363 220 грн, інфляційну складову у розмірі 2 169 782,45 грн та 3 441 грн судового збору.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначені у Законі України «Про виконавче провадження».

Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Відповідно до пункту 19 частини третьої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

Статтею 441 ЦПК України передбачено, зокрема, що тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом». Тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України застосовується в порядку, визначеному цим Кодексом для забезпечення позову, із особливостями, визначеними цією статтею. Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні. Ухвала про тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути постановлена судом за місцем виконання відповідного рішення за поданням державного або приватного виконавця. Суд негайно розглядає таке подання без повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного (приватного) виконавця.

Статтею 33 Конституції України встановлено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно статті 13 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право вільно пересуватися і обирати собі місце проживання в межах кожної держави. Кожна людина має право покинути будь-яку країну, включаючи й свою власну, і повертатися у свою країну.

Свобода пересування гарантована статтею 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав і основоположних свобод (далі Конвенції), частина друга якої передбачає: «Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною». При чому згідно ч. 3 указаної статті на здійснення цього права не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Закон України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» регулює порядок здійснення прав громадян України на виїзд з України і в`їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв`язання спорів у цій сфері.

Згідно статті 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» громадянинові України, який має паспорт, може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон у випадках, в тому числі, якщо він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням, - до виконання цих зобов`язань (п.5 ч.1 ст.6).

Статтею 6 вказаного Закону встановлено перелік підстав для тимчасового обмеження у праві виїзду громадян України за кордон, зокрема, якщо громадянин України ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи), - до виконання зобов`язань.

Статтею 18 Закону України «Про виконавче провадження» (положення статті, які діяли на момент здійснення виконавчих дій) передбачено, що державний виконавець зобов`язаний вжити заходів примусового виконання рішень, встановлених вищезазначеним законом, неупереджено, своєчасно, повно вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення постанову про відкриття виконавчого провадження від 26 липня 2018 року боржник отримав 01 серпня 2018 року.

Проте, у строк, вказаний в постанові про відкриття виконавчого провадження, боржником рішення суду в добровільному порядку виконано не було.

Приватним виконавцем вжито низку заходів, спрямованих на примусове виконання виконавчого листа, а саме направлені запити до Державної фіскальної служби України, Регіонального сервісного центру в м. Києві МВС України, Держпродспоживслужби, Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку, КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації», а також зроблено витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності та нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна.

Окрім того, приватним виконавцем для забезпечення реального виконання рішення винесені постанови про арешт майна та арешт коштів боржника.

Однак, вжиті приватним виконавцем заходи, відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження», спрямовані на виконання рішення, фактично не досягли бажаного результату.

З відповіді Державної міграційної служби України № 6.3-6346/6-20 від 26 червня 2020 року, наданої на запити приватного виконавця, вбачається, що боржник ОСОБА_1 має паспорт громадянина України для виїзду за кордон.

При цьому, відповідно до матеріалів виконавчого провадження, боржник переміщувався через державний кордон України, а саме 23 серпня 2021 року, 06 липня 2022 року, 09 листопада 2022 року.

Також, як убачається з матеріалів виконавчого провадження, ОСОБА_1 після ухвалення судом рішення про стягнення заборгованості за договором здійснив відчуження належного йому на праві власності майна.

Отже, станом на час звернення державного виконавця до суду з відповідним поданням про обмеження у праві виїзду за межі України боржника, рішення Шевченківського районного суду м. Києвавід 19 березня 2018 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Інтервіамонт» заборгованості за Договором купівлі-продажу цінних паперів №Б249-1 від 18 березня 2011 року у сумі 2 139 000 грн, пені у розмірі 3 084 350,09 грн, 3% річних в сумі 363 220 грн, інфляційної складової у розмірі 2 169 782,45 грн та 3 441 грн судового збору - не виконано.

Посилання представника ОСОБА_1 - Добрянської Н.І. щодо недоведеності факту ухилення боржника від виконання рішення, викладені у додаткових письмових поясненнях, а також долучені до пояснень докази, не заслуговують на увагу суду та не можуть бути підставою для скасування оскаржуваної ухвали з огляду на наступне.

У додаткових письмових поясненнях від 29 березня 2023 року представник ОСОБА_1 - Добрянська Н.І. звертає увагу на те, що виконавче провадження НОМЕР_2 відкрито 26 липня 2018 року, у той час, як ухвалою Верховного Суду від 23 липня 2018 року у справі №761/27515/13 виконання рішення Шевченківського районного суду м. Києва та постанову Апеляційного суду міста Києва від 03 липня 2018 року було зупинено до закінчення перегляду в касаційному порядку.

Вказує, що ОСОБА_1 є учасником ТОВ «ТРК «Горизонт», ТОВ «Білдинг Плюс», ТОВ «Будтехнології Прикарпаття», ТОВ «Фіделіс-Груп», ТОВ «Самурай Груп», РГ «Вечірній Івано-Франківськ-Плюс», ТОВ «Телерадіокомпанія «Надежда» з приблизною загальною вартістю корпоративних прав на момент їх придбання - 1 160 000 грн.

Зауважує, що апелянт є громадянином України, проживає і в переважній більшості перебуває на території України, не переховується, отримує кореспонденцію, має діючий номер телефону. В силу своєї професії періодично відбуває за межі території України у відрядження, з 17 березня 2023 року офіційно зарахований до штату ПрАТ «ТД «Україна - Узбекістан» на посаду консультанта з зовнішньоекономічних питань.

Вказує, що у матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що ОСОБА_1 отримував виклики приватного виконавця.

Скаржник не ухиляється від виконання рішення суду та має у власності достатньо активів для того, щоб рішення суду було виконано, проте приватним виконавцем не здійснено жодних дій по встановленню таких фактів.

Для апелянта важливою є можливість перетину кордону України, оскільки так він може виконувати свої трудові функції, за які з 17 березня 2023 року отримує заробітну плату, з якої приватний виконавець може здійснювати відрахування.

Разом з тим, матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_1 01 серпня 2018 року отримав постанову про відкриття виконавчого провадження від 26 липня 2018 року, в якій зазначено про зобов`язання боржника подати декларацію про доходи та майно, попереджено про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей (а.с. 20).

Отже, посилання адвоката Добрянської Н.І. на відсутність у матеріалах справи доказів обізнаності ОСОБА_1 про його обов`язок подавати таку декларацію приватному виконавцю є безпідставними.

У липні 2018 року ОСОБА_1 подав касаційну скаргу на рішення Шевченківського районного суду м. Києвавід 19 березня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 03 липня 2018 року, якою було залишено без змін указане рішення суду першої інстанції.

Постановою Верховного Суду від 09 червня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 19 березня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 03 липня 2018 року залишено без змін.

У той же час, у серпні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою про визнання дій неправомірними та скасування постанов приватного виконавця Бандоли О.О., в якій просив визнати дії приватного виконавця неправомірними; визнати незаконною та скасувати постанову приватного виконавця від 26 липня 2018 року про арешт коштів боржника; визнати незаконною та скасувати постанову приватного виконавця від 26 липня 2018 року про арешт майна боржника; визнати незаконною та скасувати постанову приватного виконавця від 27 липня 2018 року про арешт корпоративних прав; визнати незаконною та скасувати постанову приватного виконавця від 02 серпня 2018 року про арешт корпоративних прав; визнати незаконною та скасувати постанову приватного виконавця від 02 серпня 2018 року про арешт коштів боржника.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 23 жовтня 2018 року у задоволенні скарги відмовлено.

Постановою Київського апеляційного суду від 13 лютого 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 23 жовтня 2018 року залишено без змін.

Судами встановлено, що ОСОБА_1 лише 06 серпня 2018 року звернувся до приватного виконавця з клопотанням про зупинення виконавчого провадження.

09 серпня 2018 року приватним виконавцем винесено постанову про зупинення вчинення виконавчих дій у виконавчому провадженні НОМЕР_2.

Будь-яких доказів на підтвердження того, що приватному виконавцю до 06 серпня 2018 року було відомо про наявність ухвали Верховного Суду від 23 липня 2018 року, матеріали справи не містять.

У період з 06 серпня 2018 року по 09 серпня 2018 року приватним виконавцем не виносилася жодна постанова та дії щодо примусового виконання судового рішення не вчинялися.

Порушень прав скаржника не відбулося, а дії приватного виконавця Бандоли О.О. відповідають вимогам Закону України «Про виконавче провадження».

Таким чином, доводи апелянта щодо вчинення виконавчих дій приватним виконавцем під час зупинення виконання рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 19 березня 2018 року та постанови Апеляційного суду міста Києва від 03 липня 2018 року по справі №761/27515/13-ц є неспроможними.

Всі докази, долучені до додаткових пояснень, якими представник ОСОБА_1 обґрунтовує не доведення факту його ухилення від виконання судового рішення та наявність підстав для скасування ухвали суду першої інстанції, як на час звернення приватного виконавця з поданням про обмеження у праві виїзду за межі України та прийняття ухвали судом першої інстанції, так і на час подання апеляційної скарги, не існували, а з`явилися через місяць після звернення представника ОСОБА_1 - Добрянської Н.І. з апеляційною скаргою.

Вказані обставини додатково свідчать про ухилення боржника від виконання рішення суду першої інстанції про стягнення з нього заборгованості, розмір якої є значним.

При цьому, розмір заробітної плати ОСОБА_1 на посаді штатного працівника ПрАТ «Торговий Дім «Україна-Узбекистан» (на якій останній працю з 17 березня 2023 року) за березень місяць склала 1 470,95 грн.

Жодних доказів виконання ОСОБА_1 рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 19 березня 2018 року матеріали справи не містять.

Законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявність факту невиконання зобов`язань, а за ухилення від їх виконання. У зв`язку з цим з метою всебічного і повного з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин, суду належить з`ясувати, чи дійсно особа свідомо не виконувала належні до виконання зобов`язання в повному обсязі або частково.

Слід зазначити, що чинне законодавство не містить визначення поняття «ухилення» і практика Конституційного Суду України щодо його офіційного тлумачення відсутня.

У сучасній українській мові слово «ухилення» тлумачиться так: - відступати, відхилятися, вивертатися; - намагатися не робити чого-небудь, не брати участі в чомусь; уникати; - навмисно не давати відповіді на запитання або говорити про щось інше.

Отже, з огляду на викладене, значення словосполучення «ухилення від виконання зобов`язань, покладених судовим рішенням», означає з об`єктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні нею зазначених обов`язків. У зв`язку з цим і здійснюється примусове виконання. Це також є підставою для звернення з поданням до суду щодо вирішення питання про застосування до такої особи тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

Про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов`язків у виконавчому провадженні може свідчити невиконання ним своїх обов`язків, передбачених частиною шостою статті 12 Закону України «Про виконавче провадження», як то утримуватися від вчинення дій, які унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення; надавати у строк, установлений державним виконавцем, достовірні відомості про свої доходи та майно, у тому числі про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах; своєчасно з`являтися за викликом державного виконавця; письмово повідомляти державному виконавцю про майно, що перебуває в заставі або в інших осіб, а також про кошти та майно, належні боржникові від інших осіб.

Законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявність факту невиконання зобов`язань, а за ухилення від їх виконання. У зв`язку з цим з метою всебічного і повного з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин, суду належить з`ясувати, чи дійсно особа свідомо не виконувала належні до виконання зобов`язання в повному обсязі або частково.

Ухилення боржника від виконання своїх зобов`язань є оціночним поняттям. Теоретично їх невиконання може бути зумовлене об`єктивними причинами, наприклад, внаслідок відсутності майна, роботи, незадовільного фінансового стану, тривалого відрядження, важкої хвороби тощо. Однак воно може мати й принципово інше походження, суб`єктивне, коли боржник свідомо ухиляється від виконання - має змогу виконати зобов`язання у повному обсязі або частково, але не робить цього без поважних причин.

Вирішуючи питання чи є ухилення боржника від виконання зобов`язань свідомим, суд має враховувати комплекс процесуальних дій, які були вжиті державним виконавцем для виконання рішення суду.

На момент звернення до суду з поданням факт ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, повинен вже відбутися і бути об`єктивно наявним та підтвердженим матеріалами виконавчого провадження.

Встановлення наявності зобов`язання у боржника, в даному випадку грошового зобов`язання щодо сплати заборгованості, та факту ухилення останнього від його виконання (бездіяльність, свідоме невиконання зобов`язання), дозволяють при вирішенні подання керуватись положеннями частини другої статті 6 Закону України «Про порядок виїзду з України та в`їзду в Україну громадян України», згідно з якою громадянинові України, який має паспорт для виїзду за кордон, може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон у випадках, якщо такий громадянин ухиляється від виконання зобов`язань покладених на нього судовим рішенням, - до виконання цих зобов`язань.

З матеріалів справи вбачається, що рішення суду не виконується з 2018 року всупереч нормам статті 129-1 Конституції України, якою визначено, що рішення суду є обов`язковим до виконання, з урахуванням того, що боржнику відомо про наявність виконавчого провадження та вчинення виконавчих дій щодо виконання рішення суду про стягнення з нього заборгованості, про що, зокрема, свідчить оскарження ним такого рішення до судів апеляційної та касаційної інстанції.

Проте, матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_1 вчиняв будь-які дії щодо сплати заборгованості та виконання зобов`язання, покладеного на нього судовим рішенням, при цьому відсутні також і докази наявності об`єктивних причин, що унеможливлюють виконання боржником рішення суду повністю або частково або наявності непереборної сили, що унеможливлює виконання судового рішення.

Натомість, матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_1 , будучи достеменно обізнаним про відкриття виконавчого провадження відносно нього, до приватного виконавця не з`являвся, будь-яких заяв клопотань чи інших документів від нього не надходило, пояснень за фактом невиконання вимог виконавчого документа боржник не надавав та не повідомляв про заходи, що вживаються ним з метою його виконання, а також не надавав відомості про свої доходи та місце роботи, про майно та майнові права, про грошові кошти на рахунках у банках та фінансових установах, не подав декларацію про доходи та майно.

Окрім того, звернення до суду з поданням про обмеження боржника у праві виїзду за межі України є лише одним з механізмів, який державний виконавець може застосувати для забезпечення примусового виконання рішення суду з огляду на ухилення боржника від виконання такого, якому достеменно відомо про існування відносно нього виконавчого провадження та значного розміру заборгованості.

На підставі викладеного, колегія погоджується з висновками суду першої інстанції, що ОСОБА_1 ухиляється від виконання зобов`язань, покладених судовими рішеннями, оскільки його бездіяльність полягає в умисному, свідомому невиконанні ним зазначених обов`язків по сплаті боргу, розмір якого становить 2 139 000 грн, пені у сумі 3 084 350,09 грн, 3% річних у розмірі 363 220 грн, інфляційної складової у розмірі 2 169 782,45 грн та 3 441 грн судового збору.

Приписами статті 18 ЦПК України встановлено, що судові рішення, які набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових та службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Оскільки право на звернення до суду гарантоване статтею 6 Конвенції, таке право передбачає практичне виконання остаточних судових рішень, які в державах, що поважають принцип верховенства права, не можуть залишатися невиконаними на шкоду стороні у провадженні.

Жодних доказів того, що ОСОБА_1 не ухилявся від виконання рішення суду боржником суду не надано.

Таким чином, доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки вони не спростовують правильність висновків місцевого суду, яким у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка.

Докази та обставини, на які посилається апелянт, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Разом з тим, як убачається з матеріалів справи та на це посилається представник ОСОБА_1 - Добрянська Н.І. у своїй апеляційній скарзі та додаткових письмових поясненнях, судом першої інстанції постановлено ухвалу за відсутності ОСОБА_1 , про розгляд подання про обмеження у праві виїзду за межі України останньому відомо не було, у зв`язку з чим останній був позбавлений можливості надати свої пояснення, заперечення та докази.

У матеріалах справи містяться докази повідомлення приватного виконавця Бандоли О.О., натомість ОСОБА_1 про розгляд подання не повідомлявся.

Згідно частини четвертої статті 441 ЦПК України ухвала про тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути постановлена судом за місцем виконання відповідного рішення за поданням державного або приватного виконавця. Суд негайно розглядає таке подання без повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного (приватного) виконавця.

Разом з тим, відповідно до частини п`ятої статті 4 ЦПК України жодна особа не може бути позбавлена права на участь у розгляді своєї справи у визначеному цим Кодексом порядку.

Таким чином, 07 лютого 2023 року суд першої інстанції розглянув справу за відсутності боржника ОСОБА_1 , не повідомивши останнього щодо розгляду подання про обмеження його у праві виїзду за межі України, чим позбавив останнього права на висловлення своєї позиції та подання відповідних заперечень та доказів.

Нормами пункту 3 частини третьої статті 376 ЦПК України встановлено, що порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Виходячи з наведеного, колегія суддів доходить висновку, що розглянувши справу за відсутності ОСОБА_1 , місцевий суд порушив норми процесуального права, що відповідно до пункту 3 частини третьої статті 376 ЦПК України є обов`язковою підставою для скасування судового рішення.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги про неналежне повідомлення боржника про розгляд справи, що позбавило його права на участь у судовому засіданні, є обґрунтованими, а порушення судом норм процесуального права є підставами для скасування оскаржуваного судового рішення і ухвалення нового.

Статтею 6 Конвенції встановлено, що справедливість судового рішення вимагає аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючі докази, мають обов`язок обґрунтовувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити: основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документи, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією.

Відповідно до статті 374 ЦК України суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Таким чином, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а ухвала місцевого суду - скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення подання приватного виконавця про обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Разом з тим, ураховуючи, що скасування ухвали суду першої інстанції зумовлено порушенням норм процесуального права, а саме, постановлення ухвали за відсутності боржника без його належного повідомлення, та не призвело до ухвалення іншого по суті рішення, ніж оскаржуване, підстави для зміни розподілу судових витрат відсутні. Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги на рішення суду слід покласти на скаржника.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - Добрянської Наталії Іванівни - задовольнити частково.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 07 лютого 2023 року - скасувати.

Подання приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Бандоли Олександра Олексійовича про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_1 - задовольнити.

Тимчасово обмежити боржника ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , у праві виїзду за межі України шляхом заборони перетинати державний кордон, без вилучення паспортного документа, що надає право виїзду за межі України, до виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 19 березня 2018 року у цивільній справі №761/27515/13-ц про стягнення з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтервіамонт» заборгованості за Договором купівлі-продажу цінних паперів №Б249-1 від 18 березня 2011 року у розмірі 2 139 000 грн, пені в сумі 3 084 350,09 грн, 3% річних у розмірі 363 220 грн, інфляційної складової в сумі 2 169 782,45 грн та 3 441 грн судового збору.

Виконання заходів щодо обмеження права виїзду за межі України боржника ОСОБА_1 покласти на Державну прикордонну службу України.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено «04» квітня 2023 року.

Головуючий В.А. Кравець

Судді О.В. Желепа

О.Ф. Мазурик