Номер провадження: 22-ц/813/594/23
Справа № 520/4963/17
Головуючий у першій інстанції Чернявська Л. М.
Доповідач Сєвєрова Є. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.03.2023 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого - Сєвєрової Є.С.,

суддів: Вадовської Л.М., Цюри Т.В.,

за участю секретаря Малюти Ю.С.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17 серпня 2020 року у складі судді Чернявської Л.М.,

в с т а н о в и в:

В квітні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за розпискою від 25.05.2006 в розмірі 70464, 66 доларів США, що еквівалентно 1 894 090,06 грн.

У позовній заяві посилається на те, що 25 травня 2006 року між сторонами укладено договір позики, відповідно до умов якого відповідач позичив у позивача грошову суму у розмірі 60 000 доларів США, що на момент укладання договору було еквівалентно 303 000 грн для придбання нерухомого майна у строк до 25 травня 2011 року, про що було складено розписку. Отримавши гроші, відповідач придбав нежилі приміщення №204 та №304 за адресою: АДРЕСА_1 . У визначений строк відповідач грошей не повернув та ухиляється від виконання зобов`язання, через що завдав шкоду позивачу, так як він мав намір використати гроші та проценти за користування ними. Також, в ході розгляду справи, позивач збільшив розмір позовних вимог, обґрунтовуючи тим, що первісна сума боргу була розрахована на дату подачі позову, але минуло більше року, а тому сума процентів за користування грошовими коштами збільшилась.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 17 серпня 2020 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким позов задовольнити. Апеляційна скарга обґрунтована тим, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Судове рішення ґрунтується на свідченнях ОСОБА_3 щодо повернення боргу ОСОБА_2 ОСОБА_1 за договором позики, що суперечить правовим нормам встановленим ЦК України, оскільки свідчення свідків не можуть бути підтвердженням повернення боргу за договором позики. Крім того, копія протоколу допиту ОСОБА_3 у кримінальному провадженні не є належним доказом. У рішенні суду не правильно застосовано строк позовної давності. Після переривання строку позовної давності у березні 2017 року з подачею відповідного позову ОСОБА_1 та діями відповідачів (подання заяв суду про визнання боргу та позову), справа розглядалася до березня 2017 року, у березні 2017 році перебіг позовної давності почався заново та становить три роки до березня 2020 року. Строк позовної давності на час пред`явлення вимог ОСОБА_1 не сплив, оскільки переривалася зверненням до суду та вчиненням відповідачами дій з виконання обов`язку за договором, а тому боржники не звільняються від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання відповідно до умов договору.

В судове засідання учасники справи не з`явилися, повідомлені про час та місце її розгляду, від ОСОБА_1 надійшла заява про відкладення розгляду справи з посиланням на хворобу адвоката Рабзі О.Ю. Однак справа перебуває в провадженні суду з 2017 року, заява представника про відкладення розгляду справи є четвертою, докази поважних причин неможливості взяти участь у справі до заяви не долучені, доводи сторін викладені письмово, тому з метою дотримання розумного строку справу вирішено за відсутності учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи, наведенні в апеляційній скарзі, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Встановлено, що згідно розписки від 25 травня 2006 року, оригінал якої оглянуто судом першої інстанції, ОСОБА_2 отримав у борг у ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 60 000 доларів США.

В розписці зазначено, що у разі невиконання грошового зобов`язання ОСОБА_2 передає ОСОБА_1 право власності на нежитлові приміщення №204 та № 304 за адресою: АДРЕСА_1 .

На праві власності ОСОБА_2 належали: нежитлове приміщення №204 за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 07.07.2006, зареєстрованого в КП ОМБТІ та РОН 09.08.2006 за №220 в книзі 54неж-195; нежитлове приміщення №304 за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 07.07.2006, зареєстрованого в КП ОМБТІ та РОН 09.08.2006 за №220 в книзі 54неж-196.

В листопаді 2012 року ОСОБА_1 звернувся із позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на нежиле приміщення № 210, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , в рахунок погашення боргу за спірною розпискою. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 30.11.2012 у справі № 1522/26678/12 позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено та визнано за ним право власності на вказане нежиле приміщення.

Однак 25.11.2013 Апеляційним судом Одеської області рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30.11.2012 скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності відмовлено.

23.04.2013 ОСОБА_1 продав зазначене нерухоме майно ОСОБА_3 , про що уклав договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А., за реєстром № 3088.

Рішенням Приморського районного суду від 19.08.2015 у справі № 522/11737/14 з чужого незаконного володіння ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 витребувано квартиру АДРЕСА_2 , рішення набрало законної сили. Щодо дій ОСОБА_1 Приморським РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області відкриті кримінальні провадження № 0002566 та № 0002110, в яких ОСОБА_1 був допитаний як свідок в березні 2013 року. Під час допиту ОСОБА_1 заявляв про те, що у нього немає оригіналу розписки.

Судом приєднано до матеріалів справи протокол допиту свідка ОСОБА_3 від 24.10.2017 року, з якого видно, що ОСОБА_3 зазначила, що в квітні 2013 року вона придбала у позивача квартиру АДРЕСА_3 та в приміщенні нотаріальної контори передала позивачу грошові кошти в розмірі 65 000 доларів США.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд зазначив, що сплив строк позовної давності, проте не визначив те, чи слід вважати право ОСОБА_1 порушеним, та послався на обставини отримання позивачем прибутку, який перевищує суму боргу, хоча такі обставини не мають правового значення для вирішенні цієї справи.

Зважаючи на викладене, рішення суду підлягає зміні шляхом викладення мотивувальної частини в редакції цієї постанови виходячи з наступного.

Встановлено, що між сторонами виникли боргові зобов`язання, відомості, викладені в розписці, відповідачем ОСОБА_2 не спростовані, під час вирішення справи № 1522/26678/12 борг відповідачем визнавався.

Судом першої інстанції оглянутий оригінал розписки, наявність у кредитора оригіналу розписки без зазначення на ній про повернення оспорюваних сум є ознакою невиконання зобов`язання боржником, докази погашення боргу не надані, умови розписки про передачу майна у власність на погашення боргу не виконані, відтак зобов`язання відповідачем не виконане.

Обставини реалізації майна третім особам на обставини справи не впливають, оскільки не є ознакою погашення боргу ОСОБА_2 ОСОБА_1 .

Отже, право на повернення боргу ОСОБА_1 порушене, проте не може бути відновлене через пропуск ним строку звернення до суду.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до частини п`ятої статті 261 ЦК України за зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

За частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Про застосування строку позовної давності заявлено відповідачем у справі (а.с. 106-109).

В розписці зазначено, що кошти ОСОБА_2 мають бути повернені в строк до 25.05.2011, тобто з того часу ОСОБА_1 знав про порушення права, та до суду мав звернутися до 25.05.2014.

З рішень у справі 1522/26678/12 видно, що ОСОБА_2 в суді першої інстанції 30.11.2012 визнав борг, підтвердженням цієї обставини є і те, що рішення суду він не оспорив, а скасоване воно за апеляційною скаргою особи, яка не брала участь у справі.

Визнання боргу відповідно до правил статі 264 ЦК України перериває строк позовної давності, проте і з цього часу ОСОБА_1 звернувся до суду з пропуском позовної давності, оскільки мав звернувся з позовом до 30.11.2016, а позов поданий лише 27.04.2017.

З огляду на це неможна погодитися з висновками суду першої інстанції про те, що про порушене право позивач дізнався 25.11.2013 з часу набрання рішенням у справі 1522/26678/12 законної сили, оскільки як видно з рішень суду щодо визнання права власності на нерухоме майно, такі вимоги не підлягають захисту в судовому порядку, відтак і обчислення строку позовної давності в зв`язку з пред`явленням таких вимог неможливе.

З цих же підстав не приймаються до уваги доводи ОСОБА_1 про необхідність розрахунку строку переривання позовної давності, виходячи з дати остаточного рішення касаційного суду у справі №1522/26678/12 21.03.2014.

Звернення до суду про визнання права власності на майно також не може бути підставою для поновлення строку позовної давності, оскільки обрання невірного способу захисту прав не є поважною причину пропуску строку, оскільки кредитор, який обрав саме такий спосіб захисту порушеного права має усвідомлювати й наслідки такого порушення.

Тривалий розгляд спорів за участі сторін, не позбавляв позивача можливості звернутися до суду із позовом про стягнення боргу раніше та захистити своє порушене право.

Інших обставин, які виникли та унеможливили своєчасне звернення до суду з позовом, позивач не навів.

Пунктом першим статті 6 Європейської конвенції з прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт перший статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення.

Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Зважаючи на викладене, суд дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні позову, проте частково шляхом невірного обґрунтування, невірно визначив час, з якого обчислюється строк позовної давності, в зв`язку з чим рішення в цій частині підлягає зміні шляхом викладення мотивувальної частини в редакції цієї постанови, в решті підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 17 серпня 2020 року змінити, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови, в решті залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складений 07.04.2023

Головуючий:

Судді: