Провадження № 2/466/316/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 березня 2023 року Шевченківський районний суд м. Львова

в складі: головуючої судді Баєвої О.І.

секретаря судових засідань Губач Х.Б.

за участю представника позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до Львівської міської ради, Головного управління держкадастру у Львівській області, Департаменту містобудування Львівської міської ради, ОСОБА_2 , за участю третіх осіб: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 про визнання ухвали та державного акту недійсним та зобов`язання до вчинення дій, -

у с т а н о в и в :

позивач звернулася до суду із позовною заявою, в якій просить визнати недійсною приватизацію земельної ділянки 0,0414 га та 0,0025 га за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 ; визнати п.52 до ухвали Львівської міської ради від 15.12.2021 року та ухвалу про передачу земельної ділянки у власність ОСОБА_2 недійсними, визнати державні акти №0583307 та №058806 на земельні ділянки 0,0025 га та 0,0414 га недійсними.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що в провадженні Шевченківського районного суду м.Львова перебувала цивільна справа №466/2699/18 про визнання ухвали, державного акту недійсними та зобов`язання до вчинення дій.

Ухвалою Шевченківського районного суду м.Львова від 12.02.2021 року вказана позовна заява залишена без розгляду. Дану ухвалу вона отримала лише 28.07.2021 року.

Рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від 23.07.2008 року було задоволено позов ОСОБА_2 до ШРА ЛМР про визнання права власності на самочинне будівництво.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 24.10.2016 року рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 23.07.2008 року скасовано та ухвалено нове, яким відмовлено у задоволенні позову.

Позивач стверджує, що здійснення ОСОБА_2 самочинного будівництва привело до захоплення прибудинкової території будинку, заїзду до будинку, грубого порушення будівельних та санітарних норм.

Ухвалою Львівської міської ради від 15.12.2011 року №1049 за ОСОБА_2 виділено у приватну власність 0,0414 га для обслуговування житлового будинку.

Із вказаною ухвалою Львівської міської ради позивач не погоджується, у зв`язку із чим змушена звернутися до суду.

У відзиві на позовну заяву представник відповідача Департаменту містобудування Львівської міської ради позовні вимоги заперечила, просила відмовити у їх задоволенні. Покликається на те, що Департамент містобудування Львівської міської ради не є власником спірної земельної ділянки та немає повноважень для прийняття рішень про передачу у власність чи користування земельних ділянок. А тому, представник відповідача вважає Департамент містобудування Львівської міської ради є неналежним відповідачем по справі.

У відзиві на позовну заяву представник відповідача Львівської міської ради позовні вимоги заперечила, просила відмовити у їх задоволенні. Зазначила, що ухвала ЛМР від 15.12.2011 року №1049 прийнята правомірно, підстав для її скасування не вбачає.

Відповідач ОСОБА_2 у відзиві на позовну заяву просив відмовити у задоволенні позовних вимог та подав заяву, в якій просив застосувати позовну давність та відмовити у задоволенні позовних вимог.

Представник позивача ОСОБА_1 у судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила задовольнити, надавши пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві.

Представник відповідача ОСОБА_3 у судовому засіданні позовні вимоги заперечила, просила відмовити у їх задоволенні.

Представник відповідача ОСОБА_4 у судовому засіданні позовні вимоги заперечила, просила застосувати строки позовної давності до спірних правовідносин.

Відповідача ОСОБА_10 позовній вимоги позивача заперечив, просив відмовити у їх задоволенні, вважає, що позивачем по справі пропущено строк позовної давності звернення до суду.

Інші учасники в судове засідання не з`явилися, хоча належним чином повідомлялися про дату, час та місце розгляду справи.

Заслухавши учасників справи, з`ясувавши дійсні обставини справи, права та обов`язки сторін, дослідивши зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 слід відмовити з наступних підстав.

Судом встановлено, що Ухвалою Львівської міської ради від 08.07.2010 року №3792 «Про надання громадянам дозволу на виготовлення технічних документацій із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельні ділянки» ОСОБА_2 надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 .

15.12.2011 року Львівською міською радою прийнято ухвалу №1049 «Про затвердження громадянам дозволу на виготовлення технічних документацій із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельні ділянки, і передачу громадянам у власність, спільну сумісну власність та оренду земельних ділянок». Відповідно до п.52 додатку до ухвали ОСОБА_2 передано земельну ділянку у власність для обслуговування житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майна, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на будинок АДРЕСА_1 на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Львівської області Юзва Н.Б., а також право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :02:005:0019, площею 0,0414 га за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору дарування земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Львівської області Юзва Н.Б.

На підставі ухвали 5 сесії 6 скликання від 15.12.2011 року №1049 Львівської міської ради ОСОБА_2 видано Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯМ №058366 та Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯМ №058367.

ОСОБА_5 вважає ухвалу Львівської міської ради №1049 від 15.12.2011 року протиправною, оскільки такою порушено її права на вільне право користування нею земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 .

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 19 Конституції України регламентовано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтями 142-145 Конституції України до матеріальної основи органів місцевого самоврядування, крім інших об`єктів, належить земля, управління якою здійснюють територіальні громади через органи місцевого самоврядування в межах наданих їм повноважень шляхом прийняття рішень.

Сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами, що передбачено ст.10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».

Відповідно до п.30 ч.1 ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються такі питання: прийняття рішень щодо відчуження відповідно до закону комунального майна; затвердження місцевих програм приватизації, а також переліку об`єктів комунальної власності, які не підлягають приватизації; визначення доцільності, порядку та умов приватизації об`єктів права комунальної власності; вирішення питань про придбання в установленому законом порядку приватизованого майна, про включення до об`єктів комунальної власності майна, відчуженого у процесі приватизації, договір купівлі-продажу якого в установленому порядку розірвано або визнано недійсним, прийняття рішення про здійснення державно-приватного партнерства щодо об`єктів комунальної власності, у тому числі на умовах концесії, про створення, ліквідацію, реорганізацію та перепрофілювання підприємств, установ та організацій комунальної власності відповідної територіальної громади.

Згідно з ст.40 Земельного кодексу України громадянам України за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть передаватися безоплатно у власність або надаватися в оренду земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і гаражного будівництва в межах норм, визначених цим Кодексом. Понад норму безоплатної передачі громадяни можуть набувати у власність земельні ділянки для зазначених потреб за цивільно-правовими угодами.

Статтею 116 Земельного кодексу України передбачено, що громадянин, заінтересований у приватизації земельної ділянки у межах норм безоплатної приватизації, що перебуває у його користуванні, у тому числі земельної ділянки, на якій розташовані жилий будинок, господарські будівлі, споруди, що перебувають у його власності, подає клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, що передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

Відповідно до ст.118 Земельного кодексу України громадянин, заінтересований у приватизації земельної ділянки у межах норм безоплатної приватизації, що перебуває у його користуванні, у тому числі земельної ділянки, на якій розташовані жилий будинок, господарські будівлі, споруди, що перебувають у його власності, подає клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, що передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

ОСОБА_2 скористався своїм правом, звернувся до Львівської міської ради спершу із заявою про надання дозволу на виготовлення технічної документації, а в подальшому із заявою про затвердження виготовленої технічної документації.

На підставі звернення ОСОБА_2 , у відповідності до ст.144 Конституції України, п.34 ч.1 ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», Земельного кодексу України Львівською міською радою 15.12.2011 року прийнято ухвалу №1049 «Про затвердження громадянам технічних документацій із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельні ділянки, і передачу громадянам у власність, спільну сумісну власність та оренду земельних ділянок».

Відповідно до ч.10 ст.59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Згідно з ч.1 ст.21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Дослідивши матеріали справи, суд не вбачає підстав для визнання ухвали Львівської міської ради №1049 від 15.12.2011 року такою, що суперечить Конституції України та законам України.

Разом з тим, ухвалюючи рішення по справі суд також виходить з поняття нормативно правових актів, зокрема індивідуального акту. Так, поняття індивідуального акту зазначено у п.19 ч.1 ст.4 КАС України, де вказано, що це акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який (яке) стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.

Акт застосування норм права (індивідуальний акт) містить індивідуально-конкретні приписи, що є результатом застосування норм права; вимоги нормативно-правового акта стосуються всіх суб`єктів, які опиняються в нормативно регламентованій ситуації, а акт застосування норм права адресується конкретним суб`єктам і створює права та/чи обов`язки лише для цих суб`єктів; нормативно-правовий акт регулює певний вид суспільних відносин, а акт застосування норм права - конкретну життєву ситуацію; нормативно-правовий акт діє впродовж тривалого часу та не вичерпує свою дію фактами його застосування, тоді як дія індивідуального акта закінчується у зв`язку з припиненням існування конкретних правовідносин.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 1 грудня 2004 року №18-рп/2004 поняття "порушене право", за захистом якого особа може звертатися до суду і яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття "охоронюваний законом інтерес".

Щодо останнього, то в цьому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття "охоронюваний законом інтерес" означає правовий феномен, який: виходить за межі змісту суб`єктивного права; є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом.

Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

У постанові від 18 вересня 2019 року Велика Палата Верховного Суду у рішенні у справі №9901/284/19 зазначила, що право на оскарження індивідуального акта суб`єкта владних повноважень надано особі, щодо якої цей акт прийнятий або прав, свобод та інтересів якої він безпосередньо стосується.

Беручи до уваги те, що ОСОБА_5 не доведено, що ухвалою Львівської міської ради №1049 від 15.12.2011 року порушено її особисті права та інтереси, її покликання про те, що ОСОБА_2 обмежено їй доступ до її прибудинкової території, жодним чином не стосуються законності прийнятої Львівською міською радою ухвали.

Судом досліджено матеріали цивільної справи №466/2699/18 та встановлено, що рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від 23.07.2008 року визнано за ОСОБА_2 право власності на житловий будинок в цілому, загальною площею 188,4 кв.м, який позначений в технічному паспорті під літерою «А-1», гараж під літерою «Г» та сарай під літерою «В», які розташовані на АДРЕСА_1 .

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 24.10.2016 року рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 23.07.2008 року скасовано та ухвалено нове, яким відмовлено ОСОБА_2 у задоволенні його позовних вимог.

Постановою Верховного Суду від 05.02.2018 року рішення апеляційного суду Львівської області від 24.10.2016 року залишено без змін.

ОСОБА_5 покликається на вказані рішення, як на докази в обґрунтування її вимог про визнання ухвали Львівської міської ради від 15.12.2011 року недійсною.

Проте, суд не вбачає підстав для скасування ухвали Львівської міської ради №1049 від 15.12.2011 року з підстав відмови ОСОБА_2 у задоволенні його позовних вимог про визнання за ним права власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки оскаржуваною ухвалою Львівської міської ради лише передано ОСОБА_2 земельну ділянку у власність для обслуговування житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , що є його правом. Саме по собі отримання ОСОБА_2 прав власності на земельну ділянку жодним чином не порушує права позивача.

Одночасно суд зазначає, що будь-яких перешкод чи заборон на час прийняття Львівською міською радою оскаржуваної ухвали не було та така діяла виключно в межах своїх повноважень.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 до Львівської міської ради, Головного управління держкадастру у Львівській області, Департаменту містобудування Львівсьої міської ради, ОСОБА_2 , за участю третіх осіб: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 про визнання ухвали та державного акту недійсним та зобов`язання до вчинення дій слід відмовити.

Керуючись ст. 5, 12, 13, 81, 247, 259, 263, 264, 265, 268, 354 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

у задоволенні позову ОСОБА_5 до Львівської міської ради, Головного управління держкадастру у Львівській області, Департаменту містобудування Львівської міської ради, ОСОБА_2 , за участю третіх осіб: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 про визнання ухвали та державного акту недійсним та зобов`язання до вчинення дій відмовити.

Апеляційна скарга на рішення подається протягом тридцяти днів з моменту складання повного тексту до Львівського апеляційного суду.

Повний текст рішення складено 06.04.2023 року.

Позивач: ОСОБА_5 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідач: Львівська міська рада, , місцезнаходження: 79008, м.Львів, пл.Ринок, 1.

Відповідач: Головне управління держкадастру у Львівській області, , місцезнаходження: м.Львів, вул.Донецька, 3.

Відповідач: Департамент містобудування Львівської міської ради, , місцезнаходження: м.Львів, пл.Ринок, 1.

Відповідач: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 .

Третя особа: ОСОБА_6 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

Третя особа: ОСОБА_7 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

Третя особа: ОСОБА_8 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

Третя особа: ОСОБА_9 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

Суддя О. І. Баєва