Дата документу 04.04.2023 Справа № 331/6929/21
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/807/919/23 Головуючий у 1-й інстанції: Світлицька В.М.
Є.У.№ 331/6929/21 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня2023 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Дашковської А.В.,

секретар: Рикун А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю, усунення від права на спадкування за законом,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 09 лютого 2023 року,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю, усунення від права на спадкування за законом.

Зазначала, що у 2001 році вона познайомилася із ОСОБА_3 та вони стали проживати однією сім`єю в належному йому будинку АДРЕСА_1 , мали спільний побут та бюджет, вели спільне господарство. В подальшому у ОСОБА_3 розвилися важкі захворювання: гіпертонія, кардіосклероз, цукровий діабет та синдром діабетичної стопи. Останні роки свого життя ОСОБА_3 був прикутий до ліжка та вона здійснювала за ним догляд, купувала ліки. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер та вона зі своїм сином взяли на себе організацію поховання та оплатили всі ритуальні послуги. Позивач вважає себе спадкоємцем четвертої черги, оскільки проживала разом із спадкодавцем майже 20 років та фактично прийняла спадщину. Донька спадкодавця ОСОБА_2 з ним не спілкувалася, допомоги йому не надавала. Посилаючись на зазначені обставини, просила суд встановити факт свого проживання однією сім`єю зі спадкодавцем ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою АДРЕСА_1 , понад п`ять років, а саме з 2001 року до 14.06.2021; усунути ОСОБА_2 від права на спадкування за законом.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 09 лютого 2023 року відмовлено у задоволенні позовних вимог.

В апеляційній скарзі про скасування судового рішення і ухвалення нового про задоволення позову ОСОБА_1 посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи. Вважає, що надала достатньо доказів як на підтвердження факту проживання однією сім`єю із спадкодавцем, так і факту його безпорадного стану та потреби у сторонньому догляді. Поза увагою суду залишилася та обставина, що донька з батьком не спілкувалася, ніякої допомоги йому не надавала. Додатково просила суд апеляційної інстанції допитати свідків, які можуть надати пояснення щодо відомостей, викладених у письмових доказах, долучених до матеріалів справи, а також щодо обставин, про які вона зазначала у своїх процесуальних документах та які підлягають доказуванню.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 зазначила, що апеляційна скарга є необґрунтованою та надуманою, її доводи не спростовують правильних висновків суду першої інстанції. Вказує, що відповідачка тривалий час страждає на хронічне психічне захворювання, з приводу якого постійно проходить стаціонарні курси лікування, є особою з інвалідністю другої групи, що фактично унеможливлювало її участь у догляді за спадкодавцем. Вважає недоведеним факт проживання позивачки однією сімією зі спадкодавцем та знаходження останнього у безпорадному стані. Просила відмовити у задоволені апеляційної скарги, а оскаржуване рішення залишити без змін.

В засіданні апеляційного суду ні ОСОБА_1 , ні її представник адвокат Сукліма С.Л. клопотання про допит свідків не підтримали, просили задовольнити апеляційну скаргу. Представник відповідачки адвокат Кравченко О.В. просила залишити скаргу без задоволення.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , після смерті якого залишився житловий будинок АДРЕСА_1 .

Спадкоємцем першої черги є донька померлого відповідачка ОСОБА_2 .

Відповідно до виписних епікризів ОСОБА_3 з 2010 року страждав на цукровий діабет 2 тип., який був ускладнений синдромом діабетичної стопи, протягом 2017-2019 років неодноразово (6 раз) лікувався в умовах стаціонару, йому було ампутовано стопи обох ніг.

Донька спадкодавця відповідачка ОСОБА_2 за висновком МСЕК від 02.08.2016 є особою з інвалідністю другої групи безстроково, з 2003 року перебуває на обліку у лікаря-психіатра, неодноразово перебувала на стаціонарному лікуванні в Обласному клінічному закладі з надання психіатричної допомоги, зокрема, з червня 2017 по грудень 2021 її було госпіталізовано до медичного закладу понад 20 разів.

24.06.2021 року ОСОБА_1 звернулася до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Тізенберг Д.Д. з заявою про прийняття спадщини за законом, в якій зазначила про те, що проживала із спадкодавцем ОСОБА_3 однією сім`єю, не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Постановою приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Тізенберг Д.Д. від 20.01.2022 року ОСОБА_1 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, у зв`язку з наявністю іншого спадкоємця першої черги після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 .

Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання особи за відомостями департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради від 01.07.2021 року, місце проживання ОСОБА_1 зареєстроване за адресою: АДРЕСА_2 з 14.06.2007 р. по теперішній час.

В матеріалах справи також наявні копії фотографій, з яких видно, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 спільно відпочивали.

ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом про встановлення факту проживання однією сім`єю, усунення від права на спадкування за законом.

Відмовляючи у задоволені позову, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 не надано, а судом не здобуто доказів, які б свідчили про факт проживання однією сім`єю ОСОБА_4 із спадкодавцем ОСОБА_3 та ухилення ОСОБА_2 від надання допомоги спадкодавцю, не доведено, що остання вчиняла умисні дії чи бездіяльність з метою ухилення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю.

Колегія суддів погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції.

Правовідносини, що виникли між сторонами спору, в основному регулюються главою 86 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) про спадщину.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Зокрема, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу) (частини перша та друга статті 1220 ЦК України).

Відповідно до глави 86 ЦК України за загальним правилом спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово та на підставі споріднення. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Однак, положення зазначеної глави ЦК України передбачають також спадкування не тільки на підставі споріднення, а й за фактом спільного проживання (статті 12581265). Зокрема, за положеннями статті 1264 і 1265 ЦК України передбачається, що у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини та інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно (п`ята черга спадкування), причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення.

При вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 Сімейного кодексу України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки.

Для набуття права на спадкування за законом на підставі

статті 1264 ЦК України необхідне встановлення двох юридичних фактів: проживання однією сім`єю із спадкодавцем; на час відкриття спадщини має сплинути щонайменше п`ять років, протягом яких спадкодавець та особа (особи) проживали однією сім`єю.

Вказані висновки викладено у постанові Верховного Суду від 12 січня

2023 року у справі № 754/6012/21.

Стаття 3 Сімейного кодексу України визначає, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

У постанові Верховного Суду від 05 жовтня 2022 року в справі № 686/15993/21 зазначено, що згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Таким чином, обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки.

За правилами частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У справі, яка переглядається суд першої інстанції правильно зазначив, що обставини спільного проживання та ведення спільного господарства ОСОБА_1 разом із спадкодавцем ОСОБА_3 в період з 2001 року до 14 червня 2021 року не доведені.

Обов`язковою умовою для визнання осіб членами сім`ї, крім факту спільного проживання, є наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Матеріали справи не містять доказів, які свідчили про факт проживання та ведення спільного господарства ОСОБА_1 разом із спадкодавцем ОСОБА_3 .

Посилання апелянта та формалізм суду першої інстанції під час дослідження доказів по справі не спростовує правильних висновків суду.

Так, допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_5 пояснила, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 познайомилися приблизно у 2001 році та згодом почали проживати разом за адресою: АДРЕСА_1 . ОСОБА_3 тяжко хворів, останні роки потребував сторонньої допомоги, яку надавала йому позивач та її син, здійснювали догляд та відвідували у лікарні. Про свою доньку ОСОБА_3 ніколи не розповідав, вона не турбувалася про батька.

Втім, свідок ОСОБА_5 не засвідчила фактів ведення ОСОБА_1 і спадкодавцем спільного господарства, наявності спільного бюджету, проведення спільних витрат.

Спільні фотографії ОСОБА_1 та ОСОБА_3 також не можуть підтвердити доводи позову ОСОБА_1 .

Що стосується вимог ОСОБА_1 про усунення ОСОБА_2 від спадкування, то апеляційний суд вважає за необхідне вказати про таке.

Відповідно до ч. 5 ст. 1224 ЦК України за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Як розяснено у п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» правило абзацу 2 ч. 3 ст. 1224 ЦК України стосується особи, яка зобов`язана була утримувати спадкодавця згідно з нормами СК України. Факт ухилення особи від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за заявою заінтересованої особи. При цьому слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов`язку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього та свідомого невиконання такою особою встановленого законом обов`язку.

Таким чином, під безпорадним станом слід розуміти безпомічність особи, неспроможність її своїми силами через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво фізично чи матеріально самостійно забезпечити умови свого життя, у зв`язку з чим ця особа потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребував допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Отже, ухилення характеризується умисною формою вини.

Ураховуючи наведене, вирішуючи такі справи, суд повинен установити як факт ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги, так і факт перебування спадкодавця в безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво та потребу спадкодавця в допомозі цієї особи.

Таким чином, лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів у їх сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові.

В основі спадкування за законом знаходиться принцип черговості, який полягає у встановленні пріоритету прав одних спадкоємців за законом перед іншими. Кожна черга це визначене коло осіб, з урахуванням ступеня їх близькості спадкодавцеві, яке встановлене законом на підставі припущення про те, що спадкодавець залишив би своє майно найближчим родичам, членам сім`ї, утриманцям і (або) іншим родичам до шостого ступеня споріднення (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 травня 2018 року в справі № 304/1648/14-ц (провадження № 61-6953св18).

Системне тлумачення положень статей 1258, 1259 та інших положень книги 6 ЦК України дозволяє стверджувати про необхідність розмежовувати такі правові конструкції як «одержання права на спадкування наступною чергою» (частина друга статті 1258 ЦК України) та «зміну суб`єктного складу осіб, які набувають право на спадкування за законом». «Одержання права на спадкування наступною чергою» (частина друга статті 1258 ЦК України) стосується другої п`ятої черг і пов`язується із такими негативними юридичними фактами як: відсутність спадкоємців попередньої черги; усунення спадкоємців попередньої черги від права на спадкування; неприйняття спадкоємцями попередньої черги спадщини; відмова від прийняття спадщини (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 травня 2018 року в справі № 304/1648/14-ц (провадження № 61-6953св18).

Вимога про усунення спадкоємця від права на спадкування може бути пред`явлена особою, для якої таке усунення зумовлює пов`язані зі спадкуванням права та обов`язки (збільшення частки у спадщині, зміна черговості одержання права на спадкування), одночасно з її позовом про одержання права на спадкування з підстав, визначених у частині другій статті 1259 ЦК України (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 березня 2018 року в справі № 206/68/15-ц (провадження № 61-2254св18), постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 жовтня 2018 року в справі № 441/509/16 (провадження № 61-27049св18).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 вересня 2020 року у справі № 534/1318/17 (провадження № 61-1821св19) зазначено, що: «вимога про усунення спадкоємця від права на спадкування може бути пред`явлена особою, для якої таке усунення породжує пов`язані зі спадкуванням права та обов`язки, одночасно з її позовом про одержання права на спадкування з підстав, визначених у частині другій статті 1259 ЦК України. Оскільки позивач не довела в установленому законом порядку, що вона є особою, для якої таке усунення породжує пов`язані зі спадкуванням права та обов`язки, а також не зверталася з позовом про одержання права на спадкування, суди першої та апеляційної інстанцій зробили правильний висновок про безпідставність такої вимоги».

Таким чином, оскільки ОСОБА_1 не довела, що вона є особою, для якої таке усунення породжує пов`язані зі спадкуванням права та обов`язки, тож її вимоги про усунення ОСОБА_2 від спадкування є також безпідставними.

Крім того, ОСОБА_2 як особа з інвалідністю другої групи, яка тривалий час перебуває на стаціонарному лікуванні з приводу хронічного психічного захворювання з об`єктивної, незалежної від неї причини фактично не могла здійснювати догляд зо своїм батьком.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 пояснювала, що спадкодавець ніколи не спілкувався зі своєю дочкою, а вона не знала про її існування і за допомогою до останньої не зверталася.

Таким чином, у ході розгляду справи не встановлено наявність умисних дій чи бездіяльності відповідачки, спрямованої на ухилення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу своєму батькові.

Участь ОСОБА_1 у похованні ОСОБА_3 не є підставою для усунення відповідачки від спадкування.

Позивачка не позбавлена можливості відшкодувати свої витрати на догляд і поховання спадкодавця у передбаченому законом порядку за рахунок спадкового м айна.

Аналіз викладеного свідчить про те, що доводи апеляційної скарги є безпідставними та не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, а отже апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 263,374,375,381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 09 лютого 2023 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови складено 05 квітня 2023 року.

Головуючий: І.В. Кочеткова

Судді: А.В. Дашковська

О.М. Кримська