Справа №489/2387/23
Провадження № 22-ц/812/803/23
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

08 вересня 2023 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - Яворської Ж.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Царюк Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи

апеляційну скаргу

ОСОБА_1

на ухвалу Ленінського районного суду міста Миколаєва від 16 червня 2023 року, постановлену у приміщенні цього ж суду головуючим суддею Кокорєвим В.В., повний текст складено того ж дня, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору- Державна міграційна служба України Інгульський районний відділ в м. Миколаєві, про позбавлення права власності на будинок, визнання майнових прав як об`єкт права власності на будинок та зняття з реєстрації

В С Т А Н О В И В:

23 травня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Державна міграційна служба України Інгульський районний відділ в м. Миколаєві, про позбавлення права власності на будинок, визнання майнових прав як об`єкт права власності на будинок та зняття з реєстрації.

Обґрунтовуючи позовні вимоги вказував, що 15 вересня 2005 року за договором дарування його батько ОСОБА_3 передав його рідному брату ОСОБА_2 безоплатно будинок АДРЕСА_1 у власність, який зареєстрований в державному реєстрі за № 5-801 та був посвідчений державним нотаріусом Другої миколаївської державної нотаріальної контори І.М. Савченко.

Вказує, що будинок знаходився у придатному для використанні житла стані за цільовим призначення і відповідав санітарним та технічним нормам щодо житлових приміщень. На даний час будинок псується, руйнується, відповідач там не проживає 18 років, тобто з 2005 року.

В зв`язку з тим, що його брат відсутній 13 років, будинок в аварійному стані та непридатний до проживання, 03 квітня 2023 року він звернувся із заявою до райдержадміністрації Інгульського району м. Миколаєва в якій просив провести огляд будинку та скласти відповідний акт з метою виявлення деформації конструкцій і несправності інженерного обладнання, що порушують умови нормальної експлуатації будинку.

Зазначає, що цей Акт він мав надати суду як доказ з метою позбавлення відповідача права власності за рішенням суду.

Проте, отримав відмову, яку вважає такою, що порушує положення п.8 ч.1 ст.14, ст.154 ЖК України стосовно здійснення контролю за утриманням будинків (квартир), що належать громадянам.

Звертає увагу, що будинок який збудували його батьки знищується в результаті відмови від нього його братом який його отримав в дар за договором дарування. Таким чином, його протиправні дії свідчать про його відмову від права власності на будинок, відповідно до п.п. 2,4 ч.1 ст.346, ч.1 ст.347 та ст.349 ЦК України.

Вказує, що його інтерес полягає в тому, щоб отримати право власності на майнове право на спірний батьківський будинок для захисту йог прав та законних інтересів.

Враховуючи вищевикладене, просив позбавити відповідача права власності на будинок, визнати за ним майнові права як об`єкт права власності на будинок АДРЕСА_1 , зняти відповідача з реєстрації за вказаною адресою.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 24 травня 2023 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків.

Наступною ухвалою того ж суду від 16 червня 2023 року вказану позовну заяву повернуто позивачу.

Постановляючи ухвалу суд першої інстанції вказав, що з повідомлення про вручення поштового відправлення вбачається отримання копії ухвали позивачем 01 червня 2021 року. До цього часу недоліки позивачем не усунуто, хоча семиденний строк (з урахуванням права позивача усунути недоліки шляхом направлення документів поштою) з моменту отримання ухвали сплинув.

Суд виходить з того, що не зазначення позивачем обґрунтування позовних вимог, а саме підстав для визнання майнових прав, унеможливлює подачу відповідачем відзиву та право обґрунтовано захищатись від позову. Крім цього, суд позбавлений можливості відкрити провадження, оскільки якщо позивач обґрунтовує позов порушенням спадкових прав і як підставу для визнання за ним майнових прав зазначив би спадкування після батька, то суд зобов`язаний відкрити провадження за правилами загального позовного провадження. У випадку обґрунтування вимог про визнання майнових прав, наприклад, набувальною давністю, суд може відкрити провадження в порядку спрощеного провадження (виходячи з ціни позову).

Враховуючи те, що позивачем у встановлений строк недоліки не усунуто, суддя вважає, що позовна заява підлягає поверненню позивачу.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 не погоджується з ухвалою суду першої інстанції та просить її скасувати, як таку, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції на підставі неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи.

Так, вказує, що в ухвалі від 24 травня 2023 року суд відзначив, що позивачем не зазначені які його права і яким чином їх порушив відповідач, позивач не визначив підставу для визнання права власності на будинок.

Крім того, він зазначає щоб позивач просив суд визначити у рішенні спосіб захисту прав чи інтересів передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав чи інтересів який не суперечить закону.

В ухвалі від 16 червня 2023 року вказано, що позивач не обґрунтував підстави для визнання майнових прав, про спадкові права і набувальну давність, які не являються предметом доказування з боку позивача, як обставини на які він посилається.

Зазначає, що в своєму позові він просив позбавити права власності на будинок рідного старшого брата та зняти його з реєстрації.

Суд першої інстанції не дослідив, не встановив всебічно повно та об`єктивно всі докази та обставини справи в їх сукупності, які мають суттєве значення для правильного вирішення спору.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Відповідно до пункту 9 частини 1 статті 353 ЦПК України, окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду щодо передачі справи на розгляд іншого суду.

Згідно частини 2 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Оскільки, в даній справі оскаржується ухвала про повернення позовної заяви, то її розгляд слід проводити без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до частини 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 стаття 2 ЦПК України).

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина 1 стаття 4 ЦПК України).

Згідно зі статтею 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Зі змісту ст.367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону оскаржувана ухвала суду першої інстанції в повній мірі не відповідає.

Як вбачається з матеріалів справи, у травні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом.

Обґрунтовуючи позовні вимоги вказував, що будинок який збудували його батьки знищується в результаті відмови від нього його братом який його отримав в дар за договором дарування. Таким чином, його протиправні дії свідчать про його відмову від права власності на будинок, відповідно до пунктів 2,4 частини 1 статті 346, частини 1 статті 347 та статті 349 ЦК України. А відтак його інтерес полягає в тому, щоб отримати право власності на майнове право на спірний батьківський будинок для захисту його прав та законних інтересів.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 24 травня 2023 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків, а саме сім днів з дня отримання позивачем копії ухвали.

Залишаючи позовну заяву без руху суд першої інстанції вказав, що з поданої позивачем позовної заяви вбачається, що ним не зазначено обґрунтування позовних вимог, не зазначено які права позивача і яким чином порушив відповідач. Крім того, позивач просить визнати за ним майнові права як об`єкт права власності на будинок АДРЕСА_1 , але при цьому не зазначає підставу для визнання за ним права власності. Тому, позивачу необхідно подати до суду нову позовну заяву (до нової позовної заяви додати її копії відповідно до кількості відповідачів та третіх осіб), де зазначити які конкретно права позивача і яким чином були порушені відповідачем, а також зазначити підставу для визнання за позивачем ( ОСОБА_1 ) права власності на будинок АДРЕСА_1 .

Згідно супровідного листа, копію ухвали суду першої направлено позивачу 24 травня 2023 року (а.с.15).

Повідомленням про вручення поштового відправлення підтверджується отримання ухвали Ленінського районного суду м. Миколаєва від 24 травня 2023 року у справі №489/2387/23 01 червня 2023 року, вказане не заперечується і самим позивачем в апеляційній скарзі (а.с.16).

Наступною ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 16 червня 2023 року вказану позовну заяву повернуто позивачу.

Постановляючи ухвалу суд першої інстанції вказав, що з повідомлення про вручення поштового відправлення вбачається отримання копії ухвали позивачем 01 червня 2021 року. До цього часу недоліки позивачем не усунуто, хоча семиденний строк (з урахуванням права позивача усунути недоліки шляхом направлення документів поштою) з моменту отримання ухвали сплинув.

Суд виходить з того, що не зазначення позивачем обґрунтування позовних вимог, а саме підстав для визнання майнових прав, унеможливлює подачу відповідачем відзиву та право обґрунтовано захищатись від позову. Крім цього, суд позбавлений можливості відкрити провадження, оскільки якщо позивач обґрунтовує позов порушенням спадкових прав і як підставу для визнання за ним майнових прав зазначив би спадкування після батька, то суд зобов`язаний відкрити провадження за правилами загального позовного провадження. У випадку обґрунтування вимог про визнання майнових прав, наприклад, набувальною давністю, суд може відкрити провадження в порядку спрощеного провадження (виходячи з ціни позову).

Враховуючи те, що позивачем у встановлений строк недоліки не усунуто, суддя вважає, що позовна заява підлягає поверненню позивачу.

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду в повні мірі не погоджується з огляду на наступні обставини.

Так, процесуальні вимоги до змісту позовної заяви визначені статтею 175 ЦПК України.

Відповідно до частини першої статті 175 ЦПК України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування.

Згідно з пунктами 4 і 5 частини третьої статті 175 ЦПК України позовна заява повинна містити зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.

З викладеного вбачається, що предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Тобто, правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

При цьому незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для визнання позовної заяви неподаною і повернення позивачу.

З аналізу наведених норм процесуального права колегія суддів зазначає, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для ухвалення рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

Отже, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожній фізичній або юридичній особі гарантовано право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також, справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною.

У такий спосіб здійснюється "право на суд", яке відповідно до практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати "вирішення" спору судом (рішення у справі "Кутіч проти Хорватії", заява № 48778/99).

Україна як учасниця Конвенції повинна створювати умови для забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

Рішеннями ЄСПЛ визначено, що право на доступ до суду має "застосовуватися на практиці і бути ефективним" (рішення у справі "Белле проти Франції" від 4 грудня 1995 року). Для того, щоб право на доступ було ефективним, особа "повинна мати реальну можливість оскаржити дію, що порушує його права" (рішення у справі "Белле проти Франції" від 4 грудня 1995 року та "Нун`єш Діаш проти Португалії" від 10 квітня 2003 року).

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України та статтею 15 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Однак суд першої інстанції, повертаючи позовну заяву ОСОБА_1 з мотивів невиконання ним вимог ухвали суду про залишення цієї заяви без руху, зазначеного до уваги не взяв, та дійшов помилкового висновку про наявність підстав для повернення позову.

Як вбачається з матеріалів справи, в ухвалі про залишення позовної заяви без руху суд першої інстанції фактично вдався до дослідження обставин, на які позивач посилався як на підставу своїх позовних вимог, та здійснив оцінку доказів, наданих позивачем на їх підтвердження.

Колегія суддів вважає, що залишення позовної заяви без руху та її подальше повернення позивачу з наведених вище підстав є неприйнятним виявом надмірного формалізму на стадії вирішення питання про відкриття провадженні у справі.

ЄСПЛ зауважив, що внутрішньодержавним судам при застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом (пункт 110 рішення ЄСПЛ від 20 лютого 2014 року у справі "Шишков проти Росії").

Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду (рішення ЄСПЛ у справі "Перес де Рада Каванил`ес проти Іспанії" від 28 жовтня 1998 року).

Не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним але і реальним (рішення ЄСПЛ від 16 грудня 1992 року у справі "Жоффр де ля Прадель проти Франції").

Надмірний формалізм у трактуванні національного процесуального законодавства, згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, визнається ним неправомірним обмеженням права на доступ до суду (як елемента права на справедливий суд згідно зі статтею 6 Конвенції.

За змістом статей 13, 175 ЦПК України позивач на власний розсуд обґрунтовує свої вимоги з викладом відповідних обставин та зазначенням доказів, що підтверджують такі обставини. Невідповідність зазначених у заяві обставин чи доказів на підтвердження позовних вимог не перешкоджає розгляду справи, оскільки може бути підставою для відмови у задоволенні позову по суті, а не для визнання позовної заяви неподаною.

При вирішенні питання про прийняття позовної заяви суддя лише перевіряє, чи має заявник, відповідно до статті 4 ЦПК України право на порушення справи, чи відповідають форма і зміст заяви вимогам, чи дотримані правила підсудності та чи не має інших, встановлених законом перешкод для порушення справи в суді.

За частиною першою статті 229 ЦПК України суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.

Відповідно до положень статей 5, 12, 81, 83 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, зокрема, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Таким чином, висновки суду першої інстанції не вказують на недоліки позовної заяви, а фактично містять судження, що стосуються суті позовних вимог, які тягнуть постановлення інших за значенням судових рішень, тому зазначені в ухвалі районного суду обставини не можуть бути недоліками в розумінні статті 175 ЦПК України.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд припустився надмірного формалізму на стадії відкриття провадження у справі та створив позивачу необґрунтовані перешкоди у доступі до правосуддя, вважаючи, що недоліки позовної заяви не усунуто, оскільки звертаючись до суду з позовною заявою, позивач виклав обставини, якими обґрунтовував свої вимоги, та додав докази, які вважав за потрібне надати для розгляду його позову.

У рішенні ЄСПЛ від 28 березня 2006 року у справі "Мельник проти України" ("Melnyk v. Ukraine") (заява № 23436/03) зазначено, що право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду (рішення ЄСПЛ від 21 лютого 1975 року у справі "Golder v. the United Kingdom", серія A № 18, пункт 36), не є абсолютним; воно може бути обмеженим, особливо щодо умов прийнятності скарги. Однак право доступу до суду не може бути обмежене таким чином або у такій мірі, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження повинні мати законну мету та дотримуватися пропорційності між використаними засобами та досягнутими цілями (рішення ЄСПЛ від 29 липня 1998 року у справі "Guerin v. France", пункт 37).

Судові процедури повинні бути справедливими, тому особа без достатніх та розумних причин не може бути позбавлена права на звернення до суду, оскільки це становитиме порушення права, передбаченого статтею 6 Конвенції, на справедливий суд.

Крім того, виходячи з принципу верховенства права, положень статей 21, 22 Конституції України щодо непорушності конституційних прав особи, положень статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка гарантує права особи на доступ до суду і справедливий розгляд його справи судом та положень статті 15 ЦК України щодо права особи на судовий захист цивільного права та інтересу, очевидним стає висновок про пріоритетність права особи на судовий захист цивільних прав та інтересів, у тому числі в земельних правовідносинах.

Отже, в суду першої інстанції не було обґрунтованих підстав повертати позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення права власності, визнання майнових прав як об`єкта права власності на будинок, про зняття з реєстрації, позивачу, належним чином не було забезпечено реалізацію права на доступ до правосуддя, а тому оскаржуване судове рішення не може вважатися законним та обґрунтованим.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Згідно із вимогами статті 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є, зокрема, порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу, а висновок суду щодо повернення позовної заяви є необґрунтованим та не відповідає нормам діючого законодавства, тому відповідно до положень статті 379 ЦПК України ухвала підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 379, 381, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва від 16 червня 2023 року скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Головуючий Ж.М. Яворська

Судді Т.М. Базовкіна

Л.М. Царюк

Повний текст постанови складено 08 вересня 2023 року.