ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/1267/23Головуючий по 1 інстанції
Справа №2-24/11 Категорія: 301030300 Годік Л.С.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 вересня 2023 року м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів цивільної палати:

суддя-доповідачФетісова Т.Л.
суддіНовіков О.М., Гончар Н.І.
секретарШирокова Г.К.

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу відповідача на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 26.04.2023 (повний текст складено 26.04.2023, суддя в суді першої інстанції Годік Л.С.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розподіл спільного майна подружжя,

в с т а н о в и в :

у липні 2008 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, яким просила в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за нею право власності на 1 / 2 частину квартири АДРЕСА_1 , мотивуючи про те, що зазначене майно є спільною сумісною власністю подружжя сторін, як набуте ними за час шлюбу.

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 26.04.2023 позовні вимоги задоволено з посиланням на обґрунтованість тверджень позивача про необхідність поділу спільного сумісного майна, набутого сторонами за час шлюбу.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, відповідач подав 02.07.2023 через відділення поштового зв`язку апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та відмовити у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування вказано на те, що спірна квартира не є спільним сумісним майном подружжя сторін, а є особистою власністю відповідача, набутою внаслідок обміну іншої квартири, отриманої в результаті приватизації. Суд не застосував правові висновки ВС у справі №711/2302/18 постанова від 22.01.2020.

У відзиві на апеляційну скаргу сторона позивача ОСОБА_1 просила суд апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін, оскільки вважає його законним та належним чином обгрунтованим.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до положень ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та обговоривши наявні докази по справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.

При розгляді справи встановлено, що 26.09.1987 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у відділі РАЦС м. Умані Черкаської обл. було укладено шлюб, який рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 20.03.2007 розірвано (а.с.5,9 т.1).

Від шлюбу у сторін народилося двоє дочок: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Згідно рішення Уманського міського суду Черкаської області від 09.07.2002 № 2-327-02: визнано свідоцтво про право власності на житло № НОМЕР_1 від 12.06.1996 на квартиру АДРЕСА_2 частково недійсним в частині визнання права власності за ОСОБА_6 ; визнано договір міни квартири АДРЕСА_2 на квартиру АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 , ОСОБА_6 з одного боку та ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 з іншого боку від 14.06.1996, засвідчений приватним нотаріусом, частково недійсним, виключивши з договору ОСОБА_6 ; за ОСОБА_2 визнано право власності на квартиру АДРЕСА_1 (а.с.6 т.1).

Позивач ОСОБА_10 змінила прізвище на ОСОБА_11 у зв`язку з реєстрацією шлюбу 19.10.2021 з ОСОБА_12 (а.с.198 т.2).

Позивач просить про поділ спільного майна подружжя, що складається з квартири АДРЕСА_1 , яка набута відповідачем під час шлюбу сторін.

Відповідач стверджує про те, що зазначена квартира є його особистою власністю, оскільки 14.06.1996 ним та його батьком ОСОБА_6 , з однієї сторони, та громадянами ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , що мешкали в АДРЕСА_3 , відбувся обмін житлового приміщення та в ч.4 договору обміну квартири оцінені сторонами в 151 млн. крб. кожна, обмін проведений без доплати.

У подальшому виникли спірні питання з їх квартирою та мати позивача ОСОБА_13 в його присутності передала свої власні грошові кошти ОСОБА_7 в невеликій сумі, скільки саме не пам`ятає. Квартира АДРЕСА_1 , належала на праві сумісної власності йому та батькові ОСОБА_6 .

Згідно рішення суду від 09.07.2002 визнано право власності на квартиру по АДРЕСА_3 за відповідачем ОСОБА_2 .

Правовідносини, які виникли між сторонами справи на підставі вищенаведених фактичних обставин, мають таке правове регулювання.

Враховуючи, що спільне майно подружжя набуте до 01.01.2004, правовідносини у справі регулюються положеннями Кодексу про шлюб та сім`ю України 1969 року та Цивільного кодексу Української РСР 1963 року.

Відповідно до статті 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку (аналогічні положення містить стаття 60 СК України).

Згідно зі статтею 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

Відповідно до статті 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним з подружжям під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них.

Згідно з частиною першою статті 29 КпШС України якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми.

Аналогічні положення закріплені в статтях 60, 70 СК України, статті 368 ЦК України.

Отже наведеними нормами права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.

Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована.

Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.

Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

У пункті 9 постанови від 12.06.1998 № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» (чинному на дату виникнення спірних правовідносин) Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до статей 22, 25, 27-1 КпШС України спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об`єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу).

Виходячи із аналізу зазначених норм, судам, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна.

Згідно з частиною першою статті 17 Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Відповідно до статей 1-3 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду (далі приватизація) це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. До об`єктів приватизації належать, зокрема квартири багатоквартирних будинків, які використовуються громадянами на умовах найму. Приватизація здійснюється шляхом, зокрема безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю.

За змістом наведених правових норм власником приватизованого житла стає особа (особи), яка в установленому законом порядку взяла участь у його приватизації.

Крім того, Верховним Судом у постанові від 20.06.2018 у справі № 1311/832/12-ц зроблено правовий висновок про те, що житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, визнавалося спільною сумісною власністю подружжя лише в період з 08 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року включно. В інші періоди дії ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» таке житло переходило у власність лише того з подружжя, який брав участь у приватизації.

Відтак приватизована одним із подружжя під час шлюбу квартира ставала його особистою власністю та не підлягала поділу як спільне сумісне майно.

Крім того, якщо котрийсь із подружжя зробив вкладення у придбання спільного майна за рахунок майна, яке належало йому до одруження або було одержане ним під час шлюбу в дар, у порядку спадкування, надбане за кошти, що належали йому до шлюбу, або іншого роздільного майна, то ці вкладення (в тому числі вартість майна до визнання його спільною сумісною власністю на підставі ст. 25 КпШС) мають враховуватися при визначенні часток подружжя у спільній сумісній власності (ст. 28 КпШС).

Враховуючи викладене вище правове регулювання, правові висновки ВС та встановлені при розгляді цієї справи фактичні обставини, які обґрунтовуються поданими сторонами доказами, апеляційний суд вважає помилковими висновки суду першої інстанції в цій справі про те, що спірна квартира є спільною власністю сторін, оскільки набута одним із подружжя (відповідачем) під час шлюбу.

У даному випадку слід прийняти до уваги, що квартира, про поділ якої порушено питання у справі, набута ОСОБА_2 хоч і в період шлюбу з позивачем, однак є його особистою власністю на яку не поширюється правовий режим спільного сумісного майна подружжя, адже її отримано відповідачем у власність внаслідок обміну за договором від 14.06.1996 іншої квартири, яка була попередньо отримана лише ним у власність у ході приватизації державного житлового фонду та була об`єктом його особистої власності.

При цьому вартість як квартири, що приватизовувалася відповідачем, так і тієї, на яку здійснено її обмін, сторонами договору визначено в однаковому розмірі, що сторонами не оспорювалося і не спростовувалося у встановленому законом порядку.

Приватизація квартири ОСОБА_2 також сторонами у встановленому законодавством порядку не оскаржувалася та на даний час її результати є чинними.

Отже спірна квартири АДРЕСА_1 є особистою приватною власністю відповідача та поділу між сторонами не підлягає, що свідчить про помилковість висновків суду першої інстанції у даній справі по суті вирішення спору.

Відповідно до положень ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставою для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Таким чином рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 26.04.2023 у даній справі слід скасувати у зв`язку з неправильним застосуванням норм матеріального права ст. 24 КпШС України, та прийняти постанову про відхилення позовних вимог за недоведеністю.

На підставі ст. 141 ЦПК України у зв`язку з відхиленням позовних вимог з позивача на користь відповідача слід стягнути 1610,40 грн. судового збору, сплаченого за апеляційний перегляд справи.

Керуючись ст. ст. 141, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

апеляційну скаргу задовольнити.

Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 26.04.2023 у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розподіл спільного майна подружжя скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя у даній справі відхилити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1610,40 грн. судового збору, сплаченого за апеляційний перегляд справи.

Постанова апеляційного суду набирає чинності з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення в порядку та за умов, визначених цивільним процесуальним законодавством.

Повну постанову складено 06.09.2023.

Суддя-доповідач

Судді