РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

14 червня 2023 року Солом`янський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді - Кушнір С.І.,

секретар судового засідання - Федоренко Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: служба у справах дітей та сім`ї Печерської районної в м. Києві державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав та визначення місця проживання дитини з батьком, -

встановив:

У червні 2021 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: служба у справах дітей та сім`ї Печерської районної в м. Києві державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав та визначення місця проживання дитини з батьком, у якому з урахуванням позовної заяви у новій редакції від 02 вересня 2021 року, просив позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; визначити проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком ОСОБА_1 ; судові витрати покласти на відповідача.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, в якому народився син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 11 вересня 2012 року у справі №2609/19762/12 шлюб між сторонами розірвано та стягнуто з позивача на користь відповідачки аліменти на утримання спільного сина.

У зв`язку з тим, що відповідачка не дбала про сина, регулярно покидала його за місцем проживання без догляду, не забезпечувала навіть базових потреб дитини, позивач взяв на себе утримання, піклування та догляд малолітнього ОСОБА_3 .

Зазначає, що відповідачка не підтримує стосунків з дитиною, не цікавиться сином, не має постійного заробітку та постійно відсутня з незрозумілими компаніями та релігійними угрупованнями (сектами). Оскільки відповідачка не цікавиться сином і не бере участі у його житті, самоусунулася від виховання, ухиляється від обов`язку утримувати сина та виховувати сина, не має самостійного доходу, вважає, що є передбачені ст. 164 СК України підстави для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав щодо сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Позбавлення батьківських прав відповідачки захищатиме права дитини, у тому числі позбавить відповідачку, яка жодним чином не приймає участі в утриманні та вихованні сина і не планує приймати, прав на утримання від дитини, прав на пенсію та відшкодування шкоди у разі втрати годувальника, право на спадкування. Окрім цього, батько дитини без перешкод з боку відповідачки у формі ігнорування звернень про потребу давання дозволу на подорож дитини за кордон, матиме можливість вільного перетину кордону України з дитиною з метою його оздоровлення та всебічного розвитку.

Крім того, дитина з середини липня 2020 року фактично проживає з батьком за адресою: АДРЕСА_1 . Поруч з цим помешканням відвідує спеціалізовану школу №89 Печерського району міста Києва.

Позивач має бажання та можливість забезпечити дитині належні умови проживання та дозвілля, має стабільний дохід, а тому просить суд визначити місце проживання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з ним, що відповідатиме інтересам дитини.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, 14.06.2021 року зазначену цивільну справу передано в провадження судді Солом`янського районного суду м. Києва Кушнір С.І.

Ухвалою суду від 30 червня 2021 року позовну заяву залишено без руху.

Ухвалою суду від 06 вересня 2021 року відкрито загальне позовне провадження у даній цивільній справі та призначено підготовче засідання.

29 липня 2022 року з Печерської районної у місті Києві державної адміністрації до суду надійшов висновок про доцільність позбавлення батьківських прав гр. ОСОБА_2 по відношенню до дитини, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Ухвалою суду, постановленою на місці у судовому засіданні 08.09.2022 року закрито підготовче засідання і призначено справу до судового розгляду.

26 квітня 2023 року з Печерської районної у місті Києві державної адміністрації до суду надійшов висновок про визначення місця проживання дитини з батьком.

У судовому засіданні позивача ОСОБА_1 позовні вимог підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити, врахувавши висновки Печерської районної у місті Києві державної адміністрації щодо доцільності позбавлення відповідачки батьківських прав та щодо визначення місця проживання дитини з батьком.

Представник третьої особи просив розглянути справу з урахуванням фактичних обставин справи та висновків Печерської районної у місті Києві державної адміністрації.

Відповідач в судове засідання не з`явилася, про розгляд справи повідомлялася належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомила, будь-яких заяв, клопотань, письмових пояснень/відзиву щодо заявлених позовних вимог від відповідача до суду не надійшло.

Згідно вимог ст. 280 ЦПК України, якщо відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання та не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Виходячи з цього, суд, вважає за можливе ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних доказів, проти чого не заперечив позивач.

Заслухавши пояснення позивача, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з вимогами п. п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 31 жовтня 2009 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , виданим 31 жовтня 2009 року відділом реєстрації актів цивільного стану Дарницького районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис №699.

Сторони є батьками малолітньої дитини - сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується даними свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданого 03 вересня 2010 року відділом реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис №2607.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 11 вересня 2012 року у справі №2609/19762/12 шлюб між сторонами розірвано та стягнуто з позивача на користь відповідачки аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в твердій грошовій сумі в розмірі 1000 гривень щомісячно, починаючи з 21.08.2012 року і до повноліття дитини, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Відповідно до частин першої, четвертої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України, зокрема, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька/матері, так і для дитини.

Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Крім того, зазначені чинники повинні мати систематичний та постійних характер.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків.

Згідно усталеної практики КЦС у складі ВС у постановах від 08 травня 2019 року у справі №409/1865/17-ц; від 02 жовтня 2019 року у справі №461/7387/16-ц; від 11 березня 2020 року у справі №638/16622/17; від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18; від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18 та ін. - позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, на який йдуть лише у виняткових випадках, і головне, за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини. А тому, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права.

ЄСПЛ у рішенні від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» (заява №31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини.

У рішенні від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України» (заява №10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими.

При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

Загалом Європейський суд з прав людини виділяє такі складові елементи принципу «найкращі інтереси дитини»: між інтересами батьків і дітей має бути дотримано справедливої рівноваги; інтереси дітей за своєю важливістю переважають над інтересами батьків; в інтересах дитини є її розвиток у стійкому доброзичливому середовищі; у найкращих інтересах дитини є збереження її зв`язків із кровними батьками; втручання держави в сімейні стосунки повинно застосовуватися згідно із законом, мати легітимну мету, тобто захист інтересів дітей, і таке втручання повинно бути необхідним у демократичному суспільстві.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_6 повідомив, що є батьком відповідачки. До серпня 2020 року онук ОСОБА_3 проживав разом з донькою з ним. Однак після від`їзду відповідачки з іншим чоловіком у Полтавську область, онуки залишилися з ним. Згодом позивач забрав сина та наразі повністю займається його вихованням та утриманням.

Свідок ОСОБА_7 у судовому засіданні повідомила, що є сусідкою позивача. З 2020 року з ним почав проживати син - малолітній ОСОБА_3 . Мати хлопчика з ними не проживає і близько 2 років не приїздить. Вихованням дитини займається батько. Свідок вважає, що позивач добре виконує батьківські обов`язки, забезпечує чистоту і охайність у житловому приміщенні

Відповідно до висновку №105/01-298 від 27 липня 2022 року Печерська районна в м. Києві державна адміністрація як органу опіки та піклування вважає за доцільне позбавити батьківських прав гр. ОСОБА_2 по відношенню до ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 як таку, що ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню та догляду своєї дитини.

Органом опіки та піклування встановлено, що ОСОБА_1 з сином ОСОБА_3 проживають за адресою: АДРЕСА_1 . У квартирі проведено обстеження житлово-побутових умов та з`ясовано, що для проживання дитини створено всі необхідні умови. Під час обстеження з ОСОБА_3 проведено бесіду, в ході якої з`ясовано, що він не спілкується з мамою більше двох років. Вона йому не телефонує, не цікавиться його життям, матеріальної допомоги не надає. Поспілкувавшись в телефонному режимі з бабусею зі сторони матері гр. ОСОБА_8 встановлено, що її донька з ними не проживає, покинула старшого сина на неї та не цікавиться його життям.

Відповідно до ч. 6 ст.19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дітей.

Висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав оцінюється судом як один із доказів, має рекомендаційний характер, а тому не може бути безумовною підставою для задоволення позову та позбавлення батьків батьківських прав.

Проаналізувавши висновки органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав відповідачки, суд встановив, що відомості про матір дитини та спосіб її життя органом опіки та піклування зазначено виключно зі слів третіх осіб.

У судовому засіданні 17 березня 2023 року малолітній ОСОБА_3 , 2010 р.н. повідомив, що вже близько трьох років проживає з батьком. До того як мама поїхала до Полтави, мешкали з нею та бабусею. Під час спільного проживання мама алкоголь не вживала, з нею були добрі стосунки. Останній раз мати приїжджала до нього три місяці тому, разом вони гуляли та їздили до старшого брата. Мати розповідала, йому що живе в селі в Полтавській області. Хлопчик зазначив, що має з матір`ю добрі та приязні стосунки, майже кожного дня спілкуються по телефону. На дні народження мати дарує йому подарунки, інколи водить у Макдональдс, дає гроші на дрібні побутові потреби.

Вказані обставини у сукупності свідчать про прийняття висновків органом опіки та піклування без належного з`ясування всіх обставин, які мають значення при вирішенні питання про позбавлення відповідачки батьківських прав, є недостатньо обґрунтованими та не містять достатні підстави для позбавлення її батьківських прав, з огляду на що судом вказані висновки оцінюються, як недостатньо обґрунтовані, а відтак не сприймаються як належний доказ.

Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції.

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

У пунктах 47-49 справи «Савіни проти України» Європейський суд з прав людини вказує, що право батьків і дітей бути поряд одне з одним становить основоположний складник сімейного життя, а розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин.

У справі що розглядається виняткових обставин, які б безумовно свідчили про свідоме та систематичне нехтування відповідачкою батьківськими обов`язками не встановлено та належними та допустимим доказами не підтверджено. А тому позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав є передчасним та таким, що суперечить інтересам малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

З огляду на викладене у задоволенні позовних вимог в частині позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 слід відмовити.

Відповідно до положень ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини і розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав та не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Частинами 6, 8 статті 7 Сімейного кодексу України визначено, що жінка та чоловік мають рівні права та обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Стаття 157 СК України передбачає, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Згідно з вимогами ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

У відповідності до ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини (ч. 2 ст. 161 СК України).

Статтею 6 Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Малолітня дитина не повинна, крім виняткових обставин, відокремлюватися від матері. Суспільство і органи влади повинні забезпечити необхідний догляд за дітьми, які залишилися без піклування сім`ї або без адекватних засобів підтримки.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Право дитини на отримання належного сімейного виховання виникає у неї з моменту народження.

Згідно з п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року №11, судам роз`яснено, що при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати.

Згідно із ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому, у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Частиною 3 ст. 29 ЦК України, визначено, що місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. При вирішенні спору щодо місця проживання дітей, суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, вік дітей, майновий стан батьків, що мають істотне значення, але насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо. Такий висновок узгоджується з правовою позицією викладеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі №402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18), де вказано, що при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо.

Відповідно до висновку про визначення місця проживання №105/01-568/В-140 від 24 квітня 2023 року, Печерська районна в м. Києві державна адміністрація як орган опіки та піклування не заперечує проти визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з батьком.

З висновку Органу опіки та піклування Печерської районної в м. Києві державної адміністрації встановлено, що ОСОБА_1 задовольняє всі потреби дитини, створив належні житлово-побутові умови для проживання, виховання та розвитку сина. Вказане також підтверджується Актом обстеження житлово-побутових умов проживання, затвердженим 10 лютого 2022 року начальником служби у справах дітей та сім`ї Печерської районної в місті Києві державної адміністрації.

Довідкою ЖБК «ДЕРЖПЛАНОВЕЦЬ» вих. №3/05.21 від 27.05.2021 року підтверджено, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з липня 2020 року проживає разом з ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно психолого-педагогічної характеристики на учня 6Г класу спеціалізованої шкоди №89 Печерського району м. Києва ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 від 15.02.2023 року, батько приділяє належну увагу вихованню та розвитку сина. Він цікавиться навчанням та успіхами ОСОБА_3 . Контактує та знаходиться на зв`язку з класним керівником.

Позивач працює в ТОВ "Ліфткомплект" на посаді менеджера з продажу з 01.03.2018 року, що підтверджується довідкою від 04.06.2021 року.

Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

На підставі викладеного, діючи передусім в інтересах малолітнього ОСОБА_3 , беручи до уваги, місце навчання дитини, враховуючи вік дитини та висновок органу опіки та піклування щодо доцільності проживання дитини з одним із батьків, суд вважає, що на даний час проживання малолітнього ОСОБА_3 з батьком, який фактично проживає з ним, буде відповідати саме інтересам дитини, позитивно сприятиме його розвитку як психологічному так і фізичному.

Таким чином, суд приходить до висновку про необхідність визначення місця проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком ОСОБА_1 .

Додатково, суд вважає за необхідне роз`яснити, що мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

З урахуванням наведеного, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України, з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 908, 00 грн.

Керуючись Законом України Про охорону дитинства, Конвенцією ООН про права дитини, Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу,визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року №11, ст. ст. 7, 141, 150, 155, 157, 160, 161, 164 СК України, ст.ст. 2, 4, 10, 12, 13, 76-81, 89, 142, 258, 263-265, 273-280, 354 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: служба у справах дітей та сім`ї Печерської районної в м. Києві державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав та визначення місця проживання дитини з батьком задовольнити частково.

Визначити місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_3 ) судовий збір у розмірі 908, 00 грн.

В іншій частині позову - відмовити.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом 30 днів з дня його проголошення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 23.06.2023 року.

Суддя С.І. Кушнір