Постанова

Іменем України

03 квітня2023 року

м. Київ

справа № 465/6475/19

провадження № 61-5828 св 22

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., Сакари Н. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ;

відповідач - ОСОБА_2 ;

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Львівського апеляційного суду від 10 травня 2022 року у складі колегії суддів: Шандри М. М., Левика Я. А., Савуляка Р. В.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст заяви

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання правочину удаваним.

Позовна заява мотивована тим, що 25 червня 2016 року між ним та відповідачем укладено шлюб. З грудня 2018 року вони разом не проживають.

Вказував, що 23 травня 2018 року він уклав договір про сплату пайових внесків у ЖБК «Авалон Люкс» та придбав у власність машиномісце № НОМЕР_1 по АДРЕСА_1 . 25 травня 2018 року ним було повністю сплачено суму пайового внеску, а 18 жовтня 2018 року за ним зареєстровано право власності на вищевказане майно.

08 листопада 2018 року між ним та відповідачкою було укладено договір дарування 1/2 частини машиномісця по АДРЕСА_1 . Зазначав, що укладання договору дарування було зумовлено тим, що наприкінці жовтня 2018 року він домовився з відповідачкою про розроблення нею дизайну квартири його сина, яка знаходиться у тому ж будинку, що і машиномісце - по АДРЕСА_1 , за що мав сплатити їй грошові кошти у розмірі 1 000 доларів США. Через декілька днів відповідачка наполягала на укладенні договору дарування 1/2 частки машиномісця в якості застави та гарантії виплати їй суми коштів за виконанні роботи. Таким чином, між сторонами мав бути укладений договір застави машиномісця до моменту розрахунку за виконані роботи, проте з метою уникнення накладення заборони відчуження на вказане майно сторони уклали договір дарування.

Вказував, що з відповідачкою розрахувався ще в лютому 2019 року, однак остання відмовилась повертати його особисте нерухоме майно. Вказане майно придбано ним за власні кошти, не є спільною сумісною власністю подружжя, що підтверджується, зокрема, нотаріально посвідченою заявою ОСОБА_2 від 08 листопада 2018 року.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просив суд визнати удаваним договір дарування 1/2 частки машиномісця від 08 листопада 2018 року, укладений між ним та ОСОБА_2 , та визнати цей договір договором застави, який, в свою чергу, визнати недійсним; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер: 43936385 від 08 листопада 2018 року, реєстраційний номер нерухомого майна 101.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 06 липня 2021 року у складі судді Мартьянової С. М. позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано удаваним договір дарування 1/2 частки машиномісця від 08 листопада 2018 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Визнано цей договір договором застави, який, в свою чергу, визнано недійсним.

Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 43936385 від 08 листопада 2018 року, реєстраційний номер нерухомого майна 101.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оспорюваний договір не був спрямований на реальне настання правових наслідків, передбачених договором дарування, а був укладений з метою приховання іншого правочину. Суд врахував пояснення позивача, який стверджував, що відповідачка зобов`язувалась здійснити дизайн квартири його сина і насправді між сторонами виникли правовідносини, передбачені договором застави, згідно якого позивач передав у заставу машиномісце по АДРЕСА_1 до моменту розрахунку з відповідачкою за виконані нею роботи. Оспорюваний договір дарування було укладено з метою уникнення заборони відчуження за вказане майно.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Львівського апеляційного суду від 10 травня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 06 липня 2021 року скасовано й ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що оспорюваний договір дарування був підписаний його сторонами, учасники договору досягли згоди з усіх істотних його умов, сторони володіли необхідним обсягом цивільної дієздатності, волевиявлення учасників договору було вільним та відповідало їхній внутрішній волі. Матеріали справи не містять доказів, які б спростовували дійсну волю дарувальника ОСОБА_1 на укладення договору дарування на користь ОСОБА_2 .

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 1/2 частки машиномісця по АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 08 листопада 2018 зареєстрована за відповідачкою. Жодних доказів на підтвердження укладення між сторонами договору надання послуг, чи/або застави, в якому б містились умови щодо отримання відповідачкою машиномісця, а також існування зобов`язань, позивачем не надано. Висновок суду першої інстанції про удаваність договору дарування від 08 листопада 2018 року зроблено лише на підставі пояснень позивача.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У червні 2022 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Львівського апеляційного суду від 10 травня 2022 року й залишити в силі рішення Франківського районного суду м. Львова від 06 липня 2021 року.

Підставами касаційного оскарження указаного судового рішення заявник зазначає неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального і порушення норм процесуального права, вказував, що суд застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 522/14890/16, постановах Верховного Суду України від 16 березня 2016 року у справі № 6-93цс16, від 07 вересня 2016 року у справі № 6-1026цс16, постанові Верховного Суду від 18 вересня 2019 року у справі № 726/859/14 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України), а також не дослідив належним чином зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 червня 2022 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано цивільну справу № 465/6475/19 із Франківського районного суду м. Львова.

У вересні 2022 року справа надійшла до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не дослідив зібрані у справі докази та не надав їм належної правової оцінки.

Судом першої інстанції надана належна правова оцінка доказам і обставинам справи та ухвалено законне та обґрунтоване рішення про задоволення позову, яке безпідставно скасовано судом апеляційної інстанції.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

25 червня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 Львівським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області зареєстровано шлюб, про що в Книзі реєстрації актів про одруження (шлюбів) зроблено відповідний актовий запис № 1365.

23 травня 2018 року ОСОБА_1 уклав договір про сплату пайових внесків у ЖБК «Авалон Люкс» та придбав у власність машиномісце № НОМЕР_1 по АДРЕСА_1 .

25 травня 2018 року ОСОБА_1 оплатив суму пайового внеску, що підтверджується квитанцією № 66 від 25 травня 2018 року, а 18 жовтня 2018 року зареєстрував право власності на вищевказане майно.

08 листопада 2018 року сторони уклали договір дарування, відповідно до якого ОСОБА_1 подарував ОСОБА_2 1/2 машиномісця по АДРЕСА_1 (а. с. 11-12).

Відповідно до нотаріально посвідченої приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу заяви ОСОБА_2 від 08 листопада 2018 року, остання вказує, що кошти, за які її чоловік придбав машиномісце № НОМЕР_1 в підвалі, загальною площею 15, 0 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , є його особистою власністю, у зв`язку з чим вищезазначене нерухоме майно, набуте ним під час їх шлюбу, не є спільною сумісною власністю (а. с. 16).

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер витягу 144563843 від 08 листопада 2018 року, право власності на 1/2 частку машиномісця по АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі договору дарування 1/2 частки машиномісця, серія та номер: 2286, виданий 08 листопада 2018 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Сиротяк Ю. Р. (а. с. 10).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до вимог частин першої, другої статті 400 ЦПК України Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Касаційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Стаття 717 ЦК України встановлено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Частиною другою статті 719 ЦК України передбачено, що договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до статті 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Заставою може бути забезпечена вимога, яка може виникнути в майбутньому (стаття 573 ЦК України).

Предметом застави може бути будь-яке майно (зокрема річ, цінні папери, майнові права), що може бути відчужене заставодавцем і на яке може бути звернене стягнення (частини перша статті 576 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 577 ЦК України якщо предметом застави є нерухоме майно, а також в інших випадках, встановлених законом, договір застави підлягає нотаріальному посвідченню, крім випадків, установлених законом.

Предметом позову у справі, яка переглядається, є вимоги про визнання удаваним договору дарування майна та застосування наслідків удаваного правочину, оскільки позивач стверджує, що насправді укладено договір застави майна, а не договір дарування.

Згідно зі статтями 6, 11 та 12 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Відповідно до положень статті 202 ЦК України під правочином розуміються дії, спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Дії як юридичні факти мають вольовий характер і можуть бути правомірними та неправомірними. Правочини належать до правомірних дій, спрямованих на досягнення правового результату.

Частиною першою статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України, зокрема, відповідно до частини п`ятої даної статті правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Відповідно до частини першої статті 202, частини третьої статті 203 ЦК України головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому основним юридичним фактом, що суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору, а також з`ясування питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме.

Змагальність сторін є одним із основних принципів цивільного судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права.

За загальним правилом тягар доказування удаваності правочину покладається на позивача. Так відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, передбачених цим кодексом.

Заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, позивач має довести: факт укладання правочину, що на його думку є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Тлумачення змісту статті 235 ЦК України свідчить, що удаваним є правочин, що вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Тобто сторони з учиненням удаваного правочину навмисно виражають не ту внутрішню волю, що насправді має місце. Сторони вчиняють два правочини: один удаваний, що покликаний «маскувати» волю осіб; другий - прихований, від якого вони очікують правових наслідків.

У постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-1026цс16 зроблено правовий висновок, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 522/14890/16-ц.

Згідно з правовим висновком, що міститься у постанові Верховного Суду від 18 листопада 2020 року у справі № 357/3132/15-ц для визнання угоди удаваною позивачу необхідно надати відповідні докази, а суду встановити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії були направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників.

Вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції, встановивши, що укладаючи спірний договір дарування, сторони повністю усвідомлювали, що укладають саме договір дарування, а не будь-який інший договір, у тому числі договір застави, та що такий договір не є удаваним; позивач не надав належних і допустимих доказів на підтвердження того, що між сторонами правочину виникли інші правовідносини, ніж передбачені договором дарування, або доказів укладення між сторонами договору надання послуг чи/або застави, в якому б містились умови щодо отримання відповідачкою машиномісця та існування зобов`язань, а також доказів того, що воля обох сторін була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені укладеним між ними правочином, дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог та визнання оспорюваного правочину удаваним.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржуване судове рішення ухвалено без додержання норм матеріального і процесуального права. Фактично доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів та встановлення фактичних обставин справи, що відповідно до правил частини першої статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

Посилання у касаційній скарзі на неврахування апеляційним судом висновків, викладених у постановах Верховного Суду, є безпідставним, оскільки висновки апеляційного суду не суперечать висновкам, викладеним у зазначених заявником у касаційній скарзі постановах.

Згідно з частиною третьою статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Оскаржуване судове рішення відповідає вимогам закону й підстави для його скасування відсутні.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, постанову апеляційної інстанції - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Львівського апеляційного суду від 10 травня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. М. Осіян

О. В. Білоконь

Н. Ю. Сакара