КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 квітня 2023 року

м. Київ

справа №759/8537/19

провадження № 22-ц/824/364/2023

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кравець В.А. (суддя-доповідач)

суддів - Желепи О.В., Мазурик О.Ф.

за участю секретаря судового засідання - Шевчук А.В.

учасники справи:

позивач - Акціонерне товариство «Укртелеком» в особі Київської міської філії Акціонерного товариства «Укртелеком»

відповідачі - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника акціонерного товариства «Укртелеком» в особі Київської міської філії АТ «Укртелеком» - Кириченко Марини Дмитрівни

на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 16 серпня 2022 року у складі судді Журибеди О.М.

у цивільній справі за позовом акціонерного товариства «Укртелеком» в особі Київської міської філії АТ «Укртелеком» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про спонукання до укладення договору, -

В С Т А Н О В И В:

У травні 2019 року представник АТ «Укртелеком» - адвокат Беліменко О.О. звернувся до суду з позовом, в якому просив зобов`язати відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 укласти з АТ «Укретелоком» в особі Київської міської філії АТ «Укртелеком» договір про відшкодування витрат з опалення, водопостачання та приймання стічних вод.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що на балансі ПАТ «Укртелеком» обліковується двоповерховий 4-х квартирний житловий будинок АДРЕСА_1 , який не є власністю позивача, оскільки не увійшов до статутного капіталу ВАТ «Укртелеком» після його створення та передачі у власність нерухомого майна.

Згідно листа Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації від 25 квітня 2016 року №107-2394/32 частина квартири АДРЕСА_2 приватизована на підставі розпорядження №2295 від 19 грудня 2008 року.

Зазначав, що документальне підтвердження щодо реєстрації права власності на вищезазначену квартиру за відповідачами у позивача відсутнє, проте останньому достеменно відомо, що на дату приватизації квартири в ній були зареєстровані всі відповідачі, про що свідчить інформація з карток прописки.

Позивач у зв`язку з відсутністю прямих договірних відносин між відповідачами та постачальниками послуг опалення, водопостачання та приймання стічних вод вищевказаної квартири та з метою забезпечення всіх мешканців даними послугами здійснював оплату послуг опалення, водопостачання та приймання стічних вод цього будинку, дані послуги використовувались виключно мешканцями цього будинку і не використовувались позивачем для власних потреб.

Уважав, що витрати, які позивач несе у зв`язку з оплатою послуг опалення, водопостачання та приймання стічних вод вказаної квартири для забезпечення необхідних умов проживання відповідачів, підлягають відшкодуванню фактичним споживачем житлово-комунальних послуг відповідно до займаної площі у будинку, проте відповідачі відмовляються добровільно укласти договір.

На підставі викладеного, позовні вимоги просив задовольнити у повному обсязі.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 16 серпня 2022 року позовні вимоги залишено без задоволення.

Не погоджуючись з указаним рішенням, 26 жовтня 2022 року представник акціонерного товариства «Укртелеком» в особі Київської міської філії АТ «Укртелеком» - Кириченко Марина Дмитрівна направила на адресу Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Вважає оскаржуване рішення незаконним та необґрунтованим прийнятим з неповним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, неправильним дослідженням і оцінкою доказів, а також з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Зазначає, що місцевим судом було порушено норми процесуального права, оскільки дану справу було розглянуто за відсутності представника АТ «Укртелеком», не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду.

Вказує, що надсилання позивачем відповідачам рахунків за користування комунальними послугами та здійснення останніми на користь позивача часткових оплат за користування цими послугами свідчить про обмін сторонами необхідними документами та наявність між сторонами правочину, вчиненого у письмовій формі.

Зазначає, що в прохальній частині позовної заяви позивач просив суд саме зобов`язати, а не спонукати відповідачів укласти з ПАТ «Укртелеком» особі Київської міської філії ПАТ «Укртелеком» договір про відшкодування витрат з опалення, водопостачання витрат з опалення, водопостачання та приймання стічних вод у наведеній в позові редакції.

На думку апелянта, суд першої інстанції не оцінивши належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, не з`ясувавши належним чином всі обставини справи, дійшов невірного висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

28 листопада 2022 року на електронну адресу та 30 листопада 2022 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив від відповідачів, в якому останні просять відмовити у задоволенні апеляційної скарги, оскільки вважає скаргу необґрунтованою, недоведеною, а викладені в ній вимоги та факти - надуманими та такими, що не відповідають передбаченим чинним законодавством способами захисту цивільного права або інтересу, а також не знаходять свого відображення у матеріалах цивільної справи.

Представник позивача у судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримала та просила задовольнити з підстав, наведених у скарзі.

Представник відповідачів у судовому засіданні проти задоволення вимог апеляційної скарги заперечував, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача Кравець В.Л., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що в даному випадку стороною позивача заявлено позовну вимогу, яка не відповідає способу захисту порушеного права. Тоді як, відшкодування шкоди є одним із визначених нормами ЦК України способом судового захисту порушених прав, яким і має належним чином скористатися позивач.

Висновок суду першої інстанції відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Частиною першою статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом установлено, що згідно наказу Державного комітету зв`язку та інформатизації України № 109 від 31 травня 2002 року у власність ВАТ «Укртелеком» передано нерухоме майно, що знаходилось на балансі УДПЕЗ «Укртелеком» станом на 01 липня 1999 року (а.с.9).

Згідно розпорядження Державного комітету зв`язку та інформатизації України № 227 від 26 грудня 2002 року передано у комунальну власність об`єкти житлового фонду, які знаходяться на балансі ДПМ ВАТ «Укртелеком» (а.с.10).

Як убачається з матеріалів справи, 4-х квартирний житловий будинок в АДРЕСА_1 входить до переліку об`єктів житлового фонду, що знаходяться на балансі ДПМ ВАТ «Укртелеком» і підлягають передачі в комунальну власність (а.с.11).

Згідно листа Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації від 25 квітня 2016 року №107-2394/32 квартира АДРЕСА_3 приватизована згідно розпорядження від 19 грудня 2008 року № 2295 (а.с.12).

Судом першої інстанції встановлено, що станом на 19 грудня 2018 року в квартирі АДРЕСА_2 зареєстровані: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , що підтверджується також довідками про реєстрацію місця проживання особи (а.с. 62- 64).

16 вересня 2014 року між ПАТ «АК «Київводоканал» та ПАТ «Укртелеком» укладено договір № 12530/1-2-09 на надання послуг з водопостачання та приймання стічних вод через приєднані мережі (а.с. 33-34).

01 листопада 2018 року між КП «Київтеплоенерго» та ПАТ «Укртелеком» укладений договір № 8875007 на постачання теплової енергії у гарячій воді (а.с. 20-23).

У матеріалах справи наявні платіжні доручення ПАТ «Укртелеком» про оплату за постачання теплової енергії КП «Київтеплоенерго», за воду та каналізацію ПАТ «АК «Київводоканал».

Місцевим судом також установлено, що 21 січня 2019 року ПАТ «Укртелеком» зверталося до відповідачів з письмовою заявою про укладення договору про відшкодування витрат з опалення, водопостачання та приймання стічних вод відповідно до займаної ними площі у будинку, але відповідачі не відреагували на вказану письмову пропозицію (а.с.16).

Звертаючись до суду із цим позовом, позивач вказував, що неодноразово пропонував відповідачам врегулювати відносини та укласти договір про відшкодування витрат з опалення, водопостачання та приймання стічних вод відповідно до займаної відповідачами площі у будинку.

Сторона відповідачів зазначала, що наданий позивачем текст договору про відшкодування витрат з опалення, водопостачання та приймання стічних вод за формою, змістом та умовами не відповідає вимогам Типового договору, затвердженому Постановою Кабінету Міністрів України №630 від 21 липня 2005 року, не містить істотних умов договору про надання житлово-комунальної послуги, а тому не може бути укладений між сторонами по справі. Самі рахунки, які направляє відповідачам позивач для оплати послуг опалення, водопостачання та приймання стічних вод містить суму майже вдвічі більшу, ніж встановлено чинними тарифами для населення.

Частиною першою статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору.

Згідно з пунктом 3 частини другої статті 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» виконавець зобов`язаний, підготувати та укласти із споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором.

Враховуючи наведене, обов`язок по укладанню договору про надання житлово-комунальних послуг покладено законодавцем як на споживача, так і на виконавця.

Пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

У частині першій статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15.

За змістом частини першої статті 901, частини першої статті 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

За змістом статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Актами цивільного законодавства можуть бути встановлені правила, обов`язкові для сторін при укладенні і виконанні публічного договору.

Згідно з частинами першою, другою статті 641 ЦК України пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.

Відповідно до статті 642 ЦК України відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказано у пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

Особа, яка зробила пропозицію укласти договір (оферту), у разі беззастережного акцепту цієї пропозиції його адресатом автоматично стає стороною в договірному зобов`язанні.

Акцептом визнається відповідь особи, якій адресована оферта, про її прийняття. Акцепт повинен бути повним і беззастережним. Мовчання за загальним правилом не є акцептом, якщо інше не випливає із закону, звичаю ділового обороту або з колишніх ділових відносин сторін. Мовчання можна вважати акцептом лише тоді, коли це прямо передбачено договором або законом.

Разом з тим, згідно зі статтею 205 ЦК України визначено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням.

Виходячи з тлумачення пункту 2 статті 205 ЦК України і пункту 2 статті 642 ЦК України, можна зробити висновок, що укладення договору шляхом вчинення виключно конклюдентних дій або мовчання можливе, якщо для певного договору не передбачена обов`язкова письмова форма або якщо таке укладення договору передбачено законом.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачі отримують житлово-комунальні послуги та частково їх оплачують.

Як пояснила в судовому засіданні представник АТ «Укртелеком», у відповідачів наявна заборгованість з оплати комунальних послуг, передбачених договором про відшкодування витрат з опалення, водопостачання та приймання стічних вод, у зв`язку з чим для подальшого захисту прав АТ «Укртелеком» виникла необхідність в укладенні вказаного договору.

Окрім того, з пояснень представників обох сторін, наданих в судовому засіданні, встановлено, що наразі згідно умов договору про відшкодування витрат з опалення, водопостачання та приймання стічних вод АТ «Укртелеком» несе витрати лише за послуги з опалення, оскільки щодо послуг з водопостачання та водовідведення відповідачі уклали прямий договір з постачальником послуг.

З огляду на викладене убачається, що АТ «Укртелеком» необхідно зобов`язати відповідачів укласти договір про відшкодування витрат з опалення, водопостачання та приймання стічних вод з метою подальшого звернення до суду за стягненням заборгованості.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Крім того, частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в статті 16 ЦК України.

Власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права або інтересу залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

У частині другій статті 16 ЦК України визначено способи захисту цивільних прав та інтересів судом: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Порушені право чи інтерес підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК України, але який є ефективним способом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Таким чином, суд може застосувати не встановлений законом спосіб захисту лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної в позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів.

Оскільки однією із підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини (стаття 11 ЦК України), цей спосіб захисту опосередковує позовні вимоги про зобов`язання укласти договір.

Разом з тим, при вирішенні питання про зобов`язання відповідачів укласти договір, необхідно виходити з положень статей 648, 649, 635 ЦК України.

Отже, за законом можливе спонукання до укладення договору за рішенням суду за умови виникнення переддоговірного спору з таких підстав: обов`язковість укладення договору прямо передбачена законом; укладення договору випливає з попереднього договору; укладення договору передбачене будь-яким іншим договором; укладення договору випливає з умов мирової угоди, затвердженої судом.

У даному випадку сторона позивача просить зобов`язати відповідачів укласти з ним договір про відшкодування витрат з опалення, водопостачання та приймання стічних вод, тоді як нормами ЦК України такий вид правочину, як відшкодування витрат, не передбачений, як і його відповідне визначення та правове регулювання.

Тоді як, відшкодування шкоди є одним із визначених нормами ЦК України способом судового захисту порушених прав, яким і має належним чином скористатися позивач, про що обґрунтовано зазначено судом першої інстанції.

Окрім того, підстави для зобов`язання відповідачів укласти вищевказаний договір відсутні, оскільки умови цього договору сторонами виконувались тривалий час без підписання договору.

Зважаючи на викладене, колегія вважає, що суду першої інстанції дійшов правильного висновку, що в даному випадку стороною позивача заявлено позовну вимогу, яка не відповідає способу захисту порушеного права, а тому задоволенню не підлягає.

Разом з тим, як убачається з матеріалів справи та на це посилається АТ «Укртелеком» у своїй апеляційній скарзі, судом першої інстанції ухвалено рішення за відсутності представника позивача, щодо належного повідомлення якого у справі відсутні відповідні докази.

Сторона позивача зазначає, що між представником АТ «Укртелеком» та адвокатом Беліменком О.О. 29 жовтня 2021 року припинено трудові відносини.

У матеріалах справи міститься клопотання представника АТ «Укртелеком» - Козаченко Т.В. про відкладення розгляду справи у зв`язку зі вступом у справу нового адвоката та необхідністю ознайомлення з матеріалами справи (т. 1 а.с. 242-243).

Подане клопотання протокольною ухвалою суду від 14 лютого 2022 року задоволено, розгляд справи відкладено та повідомлено учасників справи, зокрема ОСОБА_4 про наступне судове засідання 19 квітня 2022 року.

Разом з тим, судом першої інстанції про призначене судове засідання на 16 серпня 2022 року повідомлено позивача шляхом направлення судової повістки на електронну адресу представника ОСОБА_5 , а не нового представника ОСОБА_4 .

Таким чином, 16 серпня 2022 року суд першої інстанції розглянув справу за відсутності позивача та ухвалив рішення, не перевіривши при цьому отримання останнім судової повістки.

Нормами пункту 3 частини третьої статті 376 ЦПК України встановлено, що порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Виходячи з наведеного, колегія суддів доходить висновку, що розглянувши справу за відсутності позивача, місцевий суд порушив норми процесуального права, що відповідно до пункту 3 частини третьої статті 376 ЦПК України є обов`язковою підставою для скасування судового рішення.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги про неналежне повідомлення АТ «Укртелеком» про розгляд справи, що позбавило його права на участь у судовому засіданні, є обґрунтованими.

Відповідно до статті 374 ЦК України суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів доходить висновку про скасування рішення місцевого суду з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний

суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника акціонерного товариства «Укртелеком» в особі Київської міської філії АТ «Укртелеком» - Кириченко Марини Дмитрівни - задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 16 серпня 2022 року - скасувати.

У задоволенні позову акціонерного товариства «Укртелеком» в особі Київської міської філії АТ «Укртелеком» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про спонукання до укладення договору - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено «04» квітня 2023 року.

Головуючий В.А. Кравець

Судді О.В. Желепа

О.Ф. Мазурик