КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
номер провадження №22-ц/824/178/2023
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 лютого 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних прав:

судді - доповідача Білич І.М.

суддів Коцюрби О.П., Слюсар Т.А.

при секретарі Рагушиній І.В.

за участю:

представника позивача Шишова М.Ю. ,

представника відповідача МОіН України Остапенко Ю.О.,

представника відповідача НАУ Білого В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 09 лютого 2022 року, ухвалене під головуванням судді Шевченківського районного суду міста Києва Осаулова А.А.,

у цивільній справі №761/31289/21 за позовом ОСОБА_2 до Міністерства освіти і науки України, Національного авіаційного університету про визнання незаконними та скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди,-

в с т а н о в и л а:

У серпні 2021 року ОСОБА_2 звернувся суду з позовом до Міністерства освіти і науки України, Національного авіаційного університету за результатами розгляду якого просив:

- визнати незаконним та скасувати наказ Міністерства освіти і науки України № 302-к від 29 липня 2021 року «Про припинення контракту від 13 квітня 2018 року № І-41 та звільнення ОСОБА_2 »;

- визнати незаконним та скасувати наказ Національного авіаційного університету № 672-к від 29 липня 2021 року про звільнення ОСОБА_2 з посади ректора Національного авіаційного університету;

- поновити ОСОБА_2 на посаді ректора Національного авіаційного університету з 29 липня 2021 року;

- стягнути з Національного авіаційного університету середній заробіток за 32 робочих дні вимушеного прогулу у розмірі 59 480,96 грн., компенсацію за 45 календарних днів невикористаної щорічної відпустки у розмірі 83 645,10 грн.;

- стягнути з Міністерства освіти і науки України та Національного авіаційного університету морального шкоду по 100 000 грн. з кожного та витрати, пов`язані з розглядом справи.

В обґрунтування позовних вимог зазначаючи, що наказом Міністерства освіти і науки України від 13 квітня 2018 року № 138-к ОСОБА_2 призначено ректором Національного авіаційного університету строком на 5 років, з 13 квітня 2018 року по 12 квітня 2023 року. Наказом Міністерства освіти і науки України від 07 жовтня 2020 року № 341-к ОСОБА_2 звільнено з посади ректора. Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 27 січня 2021 року з урахуванням постанови Київського апеляційного суду від 28 лютого 2021 року у справі № 761/34584/20, визнано незаконним та скасовано наказ Міністерства освіти і науки України від 07 жовтня 2020 року № 341-к, поновлено ОСОБА_2 на посаді ректора з 21 жовтня 2020 року та стягнуто з Національного авіаційного університету на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 124 538,26 грн. Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі. 05 серпня 2021 року він отримав поштові конверти від Міністерства та Університету із вкладенням таких листів:

від Міністерства: лист № 15/224-21 від 28 липня 2021 року з копією наказу від 28 липня 2021 року № 301-к про скасування наказу Міністерства від 07 жовтня 2020 року № 341-к та поновлення на посаді ректора НАУ; лист № 15/226-21 від 29 липня 2021 року з копією наказу від 29 липня 2021 року № 302-к «Про припинення контракту від 13 квітня 2018 року № 1-41 та звільнення ОСОБА_2 »;

від Університету: лист від 04 серпня 2021 року за № 01/66 з копіями наказів: наказ від 29 липня 2021 року за № 671/к про поновлення позивача на посаді ректора НАУ (на підставі судового рішення) та про одночасне звільнення з аналогічних підстав, які були визнані судом незаконними.

Таким чином, його поновлення на роботі мало формальний характер. Про порушення ним умов контракту, ні в наказі Міністерства від 29 липня 2021 року за № 302-к, ні в наказі Університету від 29 липня 2021 року за № 672/к не зазначено. Крім того, його не було попереджено за два тижні про звільнення, як то передбачено умовами укладеного контракту. Зазначені обставини свідчать про незаконне прийняття оскаржуваних наказів, які підлягають скасуванню, а позивач - поновленню на займаній посаді із стягненням середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Посилаючись на душевні страждання, хвилювання, погіршення самопочуття та стану здоров`я, просив стягнути з відповідачів моральну шкоду по 100 000 грн. з кожного.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 09 лютого 2022 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано незаконними наказ Міністерства освіти і науки України № 302-к від 29 липня 2021 року «Про припинення контракту від 13 квітня 2018 року за № І-41 та звільнення ОСОБА_2 » та наказ Національного авіаційного університету за № 672-к від 29 липня 2021 року про звільнення ОСОБА_2 з посади ректора Національного авіаційного університету.

Стягнуто з Національного авіаційного університету на користь ОСОБА_2 кошти компенсації за невикористану відпустку у розмірі 47 882,20 грн.

Стягнуто з Національного авіаційного університету на користь ОСОБА_2 моральну шкоду у розмірі 5 000 грн.

Стягнуто з Міністерства освіти і науки України на користь ОСОБА_2 моральну шкоду у розмірі 5 000 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог, відмовлено.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду в частині відмови у стягненні середнього заробітку за час вимушеного прогулу та витрат на правничу допомогу, та в частині розмірів компенсації за невикористану відпустку та моральної шкоди, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, за результатами розгляду якої, посилаючись на неповне дослідження судом матеріалів справи, просив:

позовні вимоги щодо стягнення з Національного авіаційного університету середнього заробітку за 32 робочих дні вимушеного прогулу у розмірі 59 480,96 грн. задовольнити та стягнути на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу по день ухвалення апеляційним судом рішення;

змінити рішення суду в частині стягнення з Національного авіаційного університету компенсації за невикористану щорічну основну відпустку у розмірі 83 645,10 грн. та у відповідній частині стягнути з Національного авіаційного університету компенсацію днів невикористаної щорічної основної відпустки до дня ухвалення рішення судом апеляційної інстанції;

змінити рішення суду в частині стягнення з відповідачів моральної шкоди збільшивши розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню, до 100 000 грн. з кожного;

змінити рішення суду в частині стягнення з відповідачів витрати на професійну правничу допомогу.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказуючи, що неврахування судом першої інстанції того, що саме по собі невиконання відповідачами рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 27 січня 2021 року в частині фактичного допуску позивача до роботи та виконання обов`язків за посадою ректора університету безумовно свідчить про наявність факту вимушеного прогулу позивача з вини відповідачів та, як наслідок, є підставою для оплати такого вимушеного прогулу на підставі норм ст.ст. 235, 236 КЗпП України. При цьому, оскільки позивач не з власної волі втратив заробіток та припинив педагогічну роботу обсягом не менш як 1/3 річної норми, відповідачі мають нести відповідальність за порушення трудових прав позивача шляхом виплати у повному обсязі компенсації за 45 календарних днів невикористаної основної щорічної відпустки за період вимушеного прогулу. Зазначаючи, що невиконання судового рішення змушує його з жовтня 2020 року вживати всіх можливих заходів відстоювання своїх законних прав та інтересів, що, як наслідок, завдає йому моральну шкоду через абсолютну безкарність відповідачів. Вважає, що суд першої інстанції безпідставно відмовив йому у відшкодуванні витрат на професійну правничу допомогу, адже у матеріалах справи наявні всі підтверджуючі документи щодо виникнення зобов`язань за договорами на правничу допомогу та прийняття цих зобов`язань позивачем згідно деталізації та актів приймання-передачі наданих адвокатами послуг.

08 листопада 2022 року від Національного авіаційного університету на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу з якого вбачається, що останній не погоджується з доводами апеляційної скарги та просить залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін. Вважає, що суд першої інстанції належним чином дослідив матеріали справи, вислухав пояснення сторін у справі та, як наслідок, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову.

У судовому засіданні представник позивача підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, з підстав зазначених у ній.

Представники відповідачів заперечували проти доводів апеляційної скарги та просили залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, вислухавши пояснення учасників справи, які з`явилися у судове засідання, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що подана апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 09 лютого 2022 року оскаржується позивачем в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, компенсації за невикористану відпустку, моральної шкоди та витрат на правничу допомогу, а тому відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України, переглядається судом апеляційної інстанції лише у зазначені частині.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, наказом Міністерства освіти і науки України за № 138-к від 13 квітня 2018 року ОСОБА_2 призначено ректором Національного авіаційного університету строком на 5 років з 13 квітня 2018 року по 12 квітня 2023 року, як обраного за конкурсом відповідно до ст. 42 Закону України «Про вищу освіту» на умовах, викладених у контракті.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 27 січня 2021 року у справі № 761/34584/20 позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено. Визнано незаконним та скасовано наказ Міністерства освіти і науки України №341-к від 07 жовтня 2020 «Про припинення контракту від 13 квітня 2018 року №І-41 та звільнення ОСОБА_2 ».Поновлено ОСОБА_2 на посаді ректора Національного авіаційного університету з дня звільнення - з 21 жовтня 2020 року. Стягнуто із Національного авіаційного університету на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 124 538,26 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат. Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі.

Постановою Київського апеляційного суду від 28 липня 2021 року рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 27 січня 2021 року в частині розподілу судових витрат скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення. Стягнуто з Міністерства освіти і науки України та Національного авіаційного університету в дохід держави судовий збір за звернення до суду з позовом у розмірі по 1043 грн. 09 коп. з кожного. Стягнуто з Міністерства освіти і науки України та Національного авіаційного університету на користь ОСОБА_2 витрати на правову допомогу у розмірі по 43 494 грн. 35 коп. з кожного. В іншій частині рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 27 січня 2021 року залишено без змін.

Наказом МОН України № 301-к від 28 липня 2021 року «Про скасування наказу від 07 жовтня 2020 року № 341-к» відповідно до п. 12-1 ч. 2 ст. 8 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади», п.п. 53 п. 4 та п.п. 15-1 та 23 п. 10 Положення про МОН України, на виконання рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 27 січня 2021 року з урахуванням постанови Київського апеляційного суду від 28 липня 2021 року у справі № 761/34584/20, скасовано наказ МОН України від 07 жовтня 2020 року № 341-к «Про припинення контракту від 13 квітня 2018 року № І-41 та звільнення ОСОБА_2 », поновлено ОСОБА_2 на посаді ректора Національного авіаційного університету з дня звільнення - 21 жовтня 2020 року.

Наказом МОН України № 302-к від 29 липня 2021 року «Про припинення контракту від 13 квітня 2018 року № І-41 та звільнення ОСОБА_2 » відповідно до п. 12-1 ст. 8 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади», п. 8 ст. 36 КЗпП України, п.п. 53 п. 4 та п.п. 15-1 та 23 п. 10 Положення про МОН України та враховуючи протокол № 33 засідання експертно-кадрової комісії з розгляду питань діяльності керівників вищої освіти, установ та організацій, що належать до сфери управління МОН України від 07 жовтня 2020 року контракт від 13 квітня 2018 року № І-41, укладений між МОН України та ОСОБА_2 , припинено 29 липня 2021 року, звільнено з посади ректора Національного авіаційного університету ОСОБА_2 29 липня 2021 року за невиконання пунктів 13, 16, 19 контракту від 13 квітня 2018 року № І-41.

Підстава: пункт 21 частини 1 статті 20 Кодексу цивільного захисту України, пункт 8 розділу частини 3 статті 34 Закону України «Про вищу освіту», підпункт 2.2 пункту 2 розділу 3 наказу Міністерства внутрішніх справ України від 30 грудня 2014 року № 1417, абзац 6 пункту 1 розділу 2 наказу Міністерства освіти і науки України від 15 серпня 2016 року № 974, абз. 4 п.п. 2 п. 15 контракту від 13 квітня 2018 року № І-41, п.п. 1 і 8 п. 6.2 розділу 6 та абз. 1 п. 6.3 розд. 6 Статуту Національного авіаційного університету.

Наказом МОН № 318-к від 13 серпня 2021 року «Про внесення змін до наказу МОН України від 29 липня 2021 року № 302-к» відповідно до п. 12-1 ч. 2 ст. 8 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади», п.п. 53 п. 4, абз. 1 п. 8, п.п. 15-1 п. 10 Положення про МОН України, та у зв`язку з технічною помилкою, внесено зміни до наказу МОН України від 29 липня 2021 року № 302-к, а саме:

1) п. 2 наказу викладено в такій редакції: звільнити з посади ректора Національного авіаційного університету ОСОБА_2 29 липня 2021 року відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 36 КЗпП України за невиконання підпунктів 13, 15, 16 та 19 п. 6 контракту від 13 квітня 2018 року № І-41, а саме порушення вимог законодавства у сфері пожежної та техногенної безпеки; 2) абзац «Підстава» наказу викладено в такій редакції: Підстава: п. 8 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, п. 21 ч. 1 ст. 20 Кодексу цивільного захисту України, п. 8 розділу ч. 3 ст. 34 Закону України «Про вищу освіту», п.п. 2.2 п. 2 розділу 3 наказу Міністерства внутрішніх справ України від 30.12.2014 року № 1417, абзац 6 п. 1 розділу 2 Правил пожежної безпеки для навчальних закладів та установ освіти України, п. 11, абз. 4 п.п. 2 п. 15 «Дія цього контракту припиняється:

2) до закінчення строку дії контракту у зв`язку з невиконанням керівником обов`язків, покладених на нього контрактом», абз. 2 п. 16 «У разі розірвання контракту з підстав, не передбачених законодавством, звільнення провадиться згідно з п. 8 ч. 1 ст. 36 КЗпП України» Контракту від 13 квітня 2018 року № І-41, п.п. 1 і 8 п. 6.2 розд. 6 та абз. 1 п. 6.3 розд. 6 Статуту Національного авіаційного університету.

Наказом Національного авіаційного університету № 671/к від 29 липня 2021 року ОСОБА_2 поновлено на посаді ректора Національного авіаційного університету з 22 жовтня 2020 року з посадовим окладом згідно штатного розкладу. Підстава - наказ МОН України від 28 липня 2021 року № 301-к.

Наказом Національного авіаційного університету № 672/к від 29 липня 2021 року звільнено ОСОБА_2 за невиконання п. 13, 16, 19 контракту від 13 квітня 2018 року № І-41, п. 8 ст. 36 КЗпП України. Бухгалтерії наказано виплатити компенсацію за 32 календарних дні невикористаної щорічної відпустки за період з 22 жовтня 2020 року по 29 липня 2021 року. Підстава - наказ МОН від 29 липня 2021 року № 302-к «Про припинення контракту від 13 квітня 2018 року № І-41 та звільнення ОСОБА_2 ».

Наказом Міністерство освіти і науки України № 9-к від 18 січня 2022 року скасовано наказ МОН України від 29 липня 2021 року № 302-к «Про припинення контракту від 13 квітня 2018 року № І-41 та звільнення ОСОБА_2 » та наказ МОН від 13 серпня 2021 року № 318-к «Про внесення змін до наказу Міністерства освіти і науки України від 29 липня 2021 року № 302-к» .

Наказом Національного авіаційного університету № 55/к від 22 січня 2022 року скасовано наказ від 29 січня 2021 року № 672/к про звільнення ОСОБА_2 .

Відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд першої інстанції, виходив з того, що вказана вимога є похідною від вимоги про поновлення на роботі, у задоволенні якої, судом було відмовлено.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Так, згідно частин 1, 2 статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати, тобто виконувати трудову функцію.

Вимушений прогул відбувається виключно за наявності вини роботодавця, який незаконно звільнив найманого працівника. Тому за цей час працівник, права якого були порушені роботодавцем, відповідно до державних гарантій має безумовне право на отримання заробітної плати, розмір якої обраховується згідно з Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100), і сама виплата, відповідно, названа середньою заробітною платою.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 755/12623/19 (провадження № 14-47цс21) дійшла висновку про те, що середній заробіток за час вимушеного прогулу за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин. Такий висновок підтверджується також змістом частини другої статті 235 КЗпП України, якою визначено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи.

Тобто в разі визнання звільнення незаконним та поновлення працівника на роботі держава гарантує отримання працівником середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки такий працівник був незаконно позбавлений роботодавцем можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин та отримувати заробітну плату.

Разом з тим, суд першої інстанції встановивши відсутність підстав для поновлення позивача на займаній посаді, що сторонами не оскаржується, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка виходячи з приписів 235 КЗпП України, може бути задоволена лише у разі поновлення на роботі.

Таким чином, посилання скаржника на те, що саме по собі невиконання відповідачами рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 27 січня 2021 року в частині фактичного допуску позивача до роботи та виконання обов`язків за посадою ректора університету є підставою для оплати такого вимушеного прогулу на підставі норм ст.ст. 235, 236 КЗпП України, є помилковим, виходячи з вищенаведеного.

Частково задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення компенсації за невикористану відпустку, суд першої інстанції виходив з відсутності доказів на підтвердження виконання позивачем, у спірний період, не менш як 1/3 відповідної річної норми, врахувавши, що університет фактично не заперечував наявність заборгованості перед ОСОБА_3 в розмірі 47 882 грн. 20 коп., як компенсації за 32 календарних дні невикористаної щорічної відпустки за період з 22 жовтня 2020 року по 29 липень 2021 рік.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 45 Конституції України кожен, хто працює, має право на відпочинок. Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час. Максимальна тривалість робочого часу, мінімальна тривалість відпочинку та оплачуваної щорічної відпустки, вихідні та святкові дні, а також інші умови здійснення цього права визначаються законом.

Згідно зі статтею 74 КЗпП України громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати.

Згідно частини 6 статті 6 Закону України «Про відпустки» керівним працівникам навчальних закладів та установ освіти, навчальних (педагогічних) частин (підрозділів) інших установ і закладів, педагогічним, науково-педагогічним працівникам та науковим працівникам надається щорічна основна відпустка тривалістю до 56 календарних днів у порядку, затверджуваному Кабінетом Міністрів України.

Згідно частини 6 статті 9 Закону України «Про відпустки» керівним працівникам навчальних закладів та установ освіти, навчальних (педагогічних) частин (підрозділів) інших установ і закладів, педагогічним, науково-педагогічним працівникам та науковим працівникам надається щорічна основна відпустка тривалістю до 56 календарних днів упорядку, затверджуваному Кабінетом Міністрів України.

Постановою КМУ від 14 квітня 1997 року № 346 затверджено «Порядок надання щорічної основної відпустки тривалістю до 56 календарних днів керівним працівникам закладів та установ освіти, навчальних (педагогічних) частин (підрозділів) інших установ і закладів, педагогічним, науково-педагогічним працівникам та науковим працівникам». Вказаним Порядком передбачено тривалість щорічної основної відпустки, яка відповідає кожній педагогічній посаді.

Згідно розділу IV Додатку до вищевказаного Порядку,

право на щорічну основну відпустку тривалістю 56 днів має зокрема ректор, директор, завідувач, директор (завідувач) філіалу; проректор (заступник директора), діяльність якого безпосередньо пов`язана з навчально-виховним або науковим процесом; вчений секретар, декан факультету, завідувач: відділення, аспірантури (інтернатури, ординатури), докторантури, виробничої практики, що одночасно виконують в цьому закладі вищої освіти, закладі післядипломної освіти, закладі професійної (професійно-технічної) освіти педагогічну роботу обсягом не менш як 1/3 відповідної річної норм.

З наведеного вбачається, що ректор вищого навчального закладу має право на щорічну основну відпустку тривалістю 56 днів за умови одночасного виконання ним в цьому вищому навчальному закладі педагогічної роботи обсягом не менш як 1/3 відповідної річної норми.

За таких обставин, частково задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення компенсації за невикористану відпустку, суд першої інстанції враховуючи вказані норми матеріального права, встановивши фактичні обставини справи, колегія суддів вважає, обґрунтовано виходив із відсутності в матеріалах справи доказів того, що позивач перебуваючи на посаді ректора займався педагогічною роботою обсягом не менше 1/3 відповідної річної норми та мав невикористану відпустку тривалістю 45 календарних днів за період з 22 жовтня 2020 року по 29 липня 2021 року. При цьому, суд першої інстанції врахувавши те, що університет фактично не заперечує наявність заборгованості перед позивачем у вказаний період у розмірі 47 882 грн. 20 коп., як компенсації за 32 календарних дні невикористаної щорічної відпустки, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення на користь позивача компенсації за невикористану відпустку у вищевказаному розмірі.

Таким чином, посилання скаржника на те, що він не з власної волі втратив заробіток та припинив педагогічну роботу обсягом не менш як 1/3 річної норми, а відтак, саме відповідачі мають нести відповідальність за порушення трудових прав позивача шляхом виплати у повному обсязі компенсації за 45 календарних днів, є безпідставним, так як, обставина перебування позивача на посаді ректора із зайняттям педагогічною роботою обсягом не менше 1/3 відповідної річної, позивачем не доведена.

Частково задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції виходячи з обставин даної справи, із урахуванням засад розумності та справедливості, вважав, що достатнім для відшкодування моральної шкоди, завданої позивачу, є кошти у розмірі по 5 000 грн. з кожного відповідача.

Колегія суддів погоджується з вищевказаним висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Частиною ч. 1 ст. 23 ЦК України передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

З аналізу вказаної норми права вбачається, що підставою для відшкодування моральної шкоди є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (із відповідними змінами) судам роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин.

Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом стягнення середньомісячного заробітку за затримку розрахунку при звільненні, а має самостійне юридичне значення.

За наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, в даному випадку затримки у виплаті середньомісячного заробітку при звільненні, відшкодування моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 25 квітня 2012 року у справі № 6-23цс12, з якою погодився Верховний Суд у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 296/10853/16-ц (провадження № 61-28488св18).

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частково задовольняючи позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції, з дотриманням вимог ЦПК України, повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, встановив, що порушення трудових прав позивача призвели до моральних страждань. При визначенні розміру моральної шкоди, суд першої інстанції врахував ступінь страждань та переживань позивача, виходячи з принципів розумності та справедливості, дійшовши обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення з відповідачів моральної шкоди у розмірі по 5 000 грн. з кожного відповідача, що на думку колегії суддів, відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості.

Таким чином, посилання скаржника на наявність підстав для стягнення на його користь моральної шкоди у сумі по 100 000 грн. з кожного відповідача, не знайшли свого підтвердження.

Відмовляючи у задоволенні вимоги про стягнення витрат на правничу допомогу, суд першої інстанції виходив з відсутності доказів на підтвердження сплати коштів у рахунок витрат на правничу допомогу, та договору на правничу допомогу, укладеного з адвокатом Лісовим О.О.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно зі статтею 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги.

Згідно частин 1-6 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно з частиною першою статті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Згідно статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Частиною 3 статті 141 ЦПК України встановлено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зазначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) зроблено висновок, що саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.

Так, на підтвердження витрат понесених позивачем на правничу допомогу надану адвокатом Лісовим О.О., у зв`язку з розглядом даної справи судом першої інстанції, позивачем надано до суду акт № 1 приймання-передачі надання послуг за договором про надання правової допомоги № 1-І від 12 березня 2021 року, за яким вартість наданих послуг адвокатом Лісовим О.О. становить 21 000 грн., деталізацію наданих послуг професійної правничої допомоги з урахуванням складності виконуваних завдань та витраченого часу від 08 грудня 2021 року, підписаного адвокатом Лісовим О.О. та рахунок № 1 від 08 грудня 2021 року.

Разом з тим, як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, позивачем не надано договору про надання правової допомоги укладеного з Лісовим О.О. , що є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування витрат на правничу допомогу надану адвокатом Лісовим О.О.

На підтвердження витрат понесених позивачем на правничу допомогу надану адвокатом Шишовим М.Ю., у зв`язку з розглядом даної справи судом першої інстанції, позивачем надано до суду ордер на надання правничої (правової) допомоги адвокатом серії АА № 1037812 від 15 січня 2021 року; свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії КВ № 000696 від 09 вересня 2019 року, договір №21/12/2020 від 21 грудня 2020 року про надання правничої (правової допомоги); акт №1 від 08 грудня 2021 року приймання-передачі наданих послуг до договору №21/12/2020 від 21 грудня 2020 року, за яким вартість наданих послуг адвокатом Шишовим М.Ю. становить 69 500 грн., деталізація наданих послуг адвоката Шишова М.Ю., рахунок № 1 від 08 грудня 2021 року.

Разом з тим, як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, позивачем не надано до суду доказів на підтвердження сплати коштів у рахунок витрат на правничу допомогу, надану позивачу адвокатом Шишовим М.Ю., що є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування витрат на правничу допомогу надану зазначеним адвокатом.

Таким чином, посилання скаржника на безпідставну відмову суду першої інстанції у відшкодуванні витрат на професійну правничу допомогу, є помилковим виходячи з вищенаведеного.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам сторін належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та ухвалив законне та обґрунтоване рішення. При апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування рішення, в справі не виявлено. Відтак, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду без змін.

Також слід зазначити, що у зв`язку із залишенням апеляційної скарги без задоволення понесені позивачем судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 387 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

РішенняШевченківського районного суду міста Києва від 09 лютого 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 05 квітня 2023 року.

Суддя - доповідач:

Судді