КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/8271/2023
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 червня 2023року місто Київ

справа № 760/25662/21

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Левенця Б.Б., Ратнікової В.М.

за участю секретаря судового засідання - Савлук І.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну за апеляційними скаргами представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 20 лютого 2023 року та на додаткове рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 14 березня 2023 року, ухвалені під головуванням судді Українця В.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя,-

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Солом`янського районного суду міста Києва з позовом до відповідача, в якому просив:

у порядку поділу майна подружжя визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

В мотивування вимог посилався на те, що 24 листопада 1999 року він зареєстрував шлюб з ОСОБА_3 , від якого в них народився син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Вказував, що шлюбні відносини між ним та відповідем фактично припинені, вони проживають окремо та спільне господарство не ведуть.

Зазначав, що за час перебування у шлюбі вони разом з відповідачем придбали квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на якузареєстровано на ОСОБА_3 .

В грудні 2021 року ОСОБА_3 звернулася до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1 , в якому просила:

у порядку поділу майна подружжя визнати за нею право власності на 1/2 частину машиномісця (паркомісця) № НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_2 , що на праві власності зареєстровано за ОСОБА_1 ;

стягнути з ОСОБА_1 на її користь в рахунок вартості 1/2 частини машиномісця (паркомісця) № НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 41,5 кв.м грошову компенсацію в сумі 225500 грн.;

стягнути з ОСОБА_1 на її користь грошову компенсацію за 1/2 частину вартості відчуженого автомобіля марки «Land Rover Discovery» в розмірі 450000 грн.

В мотивування вимог посилалася на те, що під час перебування у шлюбі з ОСОБА_1 , ними спільно було придбано та зареєстровано за останнім майно: машиномісце (паркомісце) № НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 41,5 кв.м та автомобіль марки «Land Rover Discovery», 2016 року випуску.

Вказувала, що у листопаді 2021 року вона дізналась про те, що 17 серпня 2021 року відповідач без її відома та дозволу відчужив автомобіль марки «LandRover Discovery» за договором купівлі-продажу транспортного засобу №8046/2021/2741814 та останнім 1/2 частину вартості проданого автомобіля їй передано не було.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 20 лютого 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено.

У порядку поділу майна визнано ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

У порядку поділу майна визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 5675грн.

Зобов'язано ГУ Державної казначейської служби України у м. Києві повернути ОСОБА_1 50 відсотків сплаченого судового збору в сумі 5675 грн., внесені ОСОБА_1 через Київське РУ ТВБВ 10026/02 згідно з квитанцією №1 від 03 вересня 2021 року як судовий збір при подачі позову.

Зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено частково.

У порядку поділу майна визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину машиномісця № НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_2 .

У порядку поділу майна визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину машиномісця № НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_2 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 450000 грн. вартості частки відчуженого автомобіля та 6755 грн. судового збору.

У задоволенні інших вимог зустрічної позовної заяви відмовлено.

Додатковим рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 14 березня 2023 року заяву позивача ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу у розмірі 15000 грн.

Не погоджуючись частково з рішенням суду першої інстанції, представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просив скасувати рішення про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 450000 грн. вартості частки відчуженого автомобіля та ухвалити у цій частині нове, яким відмовити у задоволенні цієї позовної вимоги.

В мотивування вимог апеляційної скарги посилався на те, що позивач не погоджується із встановленою судом першої інстанції обставиною, а саме із доведеністю вартості авто у розмірі 900000 грн.

Вказував, що встановлюючи, що ринкова вартість відчуженого позивачем автомобіля становить 900000 грн. суд погодився із доказами, які були надані відповідачем, а саме роздруківки із сайту АвтоРіа, проте із належністю таких доказів, як підтвердження вартості автомобіля позивач не погоджується, оскільки вони не підтверджують дійсну ринкову вартість автомобіля.

Не погоджуючись з додатковим рішенням суду першої інстанції, представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просив скасувати додаткове рішення та ухвалити нове, яким стягнути з ОСОБА_3 24000 грн. витрат на правову допомогу та 1000 грн. витрат пов`язаних із проведенням оцінки ринкової вартості квартири.

В мотивування скарги посилався на те, що фактично, суд першої інстанції відмовив у стягненні 9000 грн. (з 24000 грн.) та 1000 грн. інших витрат через те, що ці витрати не були фактично понесеними (оплачені) позивачем.

Вказував, що суд першої інстанції, всупереч ст.ст.137, 141 ЦПК України, дійшов хибного висновку щодо того, що фактично не оплачені судові витрати не можуть бути включені до судових витрат.

22 травня 2023 року від представника відповідача до суду апеляційної інстанції надійшов відзив на апеляційні скарги, в якому останній вказував, що апеляційні скарги є необґрунтованими, а їх доводи не спростовують висновків суду першої інстанції. Просив апеляційні скарги залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача свої апеляційні скарги підтримав, просив їхзадовольнити з вищевказаних підстав.

Відповідач та її представник проти задоволення апеляційних скарг заперечували, просили рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися у судове засідання, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Частиною 1 ст.367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 14 березня 2023 року в частині задоволення первісного позову та в частині часткового задоволення зустрічного позову про визнання за ОСОБА_3 та ОСОБА_1 право власності по 1/2 частині за кожним на машиномісце № НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_2 не оскаржується, а тому відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України в апеляційному порядку не переглядається.

Таким чином, апеляційний суд переглядає рішення суду у даній справі лише в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 450000 грн. вартості частки відчуженого автомобіля.

Згідно вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Задовольняючи позовні вимоги про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 450000 грн. вартості частки відчуженого автомобіля, суд першої інстанції виходив з того, що спірний автомобіль був об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ОСОБА_1 без відома ОСОБА_3 відчужив вказаний автомобіль, а відтак ОСОБА_3 має право на компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з 24 листопада 1999 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 30 листопада 2021 року.

Під час перебування у шлюбі сторонами було придбано, у тому числі і автомобіль «Land Rover Discovery».

З відповіді Головного сервісного центру МВС від 16 листопада 2021 року вбачається, що автомобіль марки «Land Rover Discovery», 2016 року випуску, VIN НОМЕР_2 був зареєстрований за ОСОБА_1 24 березня 2016 року на підставі договору купівлі-продажу транспортного засобу №ПАСА-0001/067 від 07 березня 2016 року. 17 серпня 2021 року територіальним сервісним центром №8046 РСЦ ГСЦ МВС в місті Києві даний транспортний засіб перереєстровано на нового власника ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу транспортного засобу №8046/2021/2741814.

Звертаючись до суду з зустрічним позовом, ОСОБА_3 просила стягнути з ОСОБА_1 компенсацію вартості її частки у спільному майні подружжя - автомобілі «Land Rover Discovery», оскільки на час вирішення питання про поділ майна, він був проданий, своєї згоди на продаж автомобіля, що є спільною сумісною власністю, вона не давала, кошти від продажу автомобіля не отримувала.

За правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 та постановах Верховного Суду від19 листопада 2020 року у справі №607/10913/17, від 31 січня 2019 року у справі №686/23104/17, від 29 липня 2019 року у справі №619/3728/16, від 17 грудня 2019 року у справі №761/11015/16-ц, від 17 грудня 2019 року у справі№753/9691/15-ц, від 21 січня 2020 року у справі №462/6409/18, від 30 червня 2020 року у справі №383/875/17.

Як вбачається з матеріалів справи спірний автомобіль сторони придбали під час шлюбу, що ними не заперечується.

Таким чином, автомобіль «Land Rover Discovery», 2016 року випуску був об'єктом спільної сумісної власності колишнього подружжя, оскільки придбаний за час перебування останніх у шлюбі, а презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя позивачем ОСОБА_1 не спростована.

У статті 68 СК України закріплено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.

У випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Вартість майна, що підлягає поділу, слід визначати виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Колегія суддів вважає необхідним зазначити, що у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв'язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв'язку з припиненням її права на спільне майно.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі Об'єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 03 жовтня 2018 року у справі №127/7029/15-ц (провадження №61-9018сво18).

На підтвердження вартості спірного автомобіля ОСОБА_3 надала суду витяг з відкритого ресурсу мережі Інтернет «AUTO.RIA» відповідно до якого середня ринкова вартість колісного транспортного засобу «Land Rover Discovery», 2016 року випуску, які мають схожі технічні характеристики становить 900000 грн.

В силу ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Представник позивача, заперечуючи проти вимог про стягнення з ОСОБА_1 450000 грн. вартості частки відчуженого автомобіля, посилався на те, що відповідачем не доведено належними доказами вартість автомобіля «LandRover Discovery», 2016 року випуску, тому в стягненні компенсації слід відмовити.

Разом з тим, доказів на підтвердження своїх заперечень щодо іншої дійсної ринкової вартості спірного автомобіля на час розгляду справи представником позивача ні до суду першої, ні до суду апеляційної інстанції надано не було. Клопотань про призначення у справі судової автотоварознавчої експертизи з метою визначення ринкової вартості спірного транспортного засобу не заявляв.

А відтак, доводи апеляційної скарги про те, що суд погодився із доказами, які були надані відповідачем, а саме роздруківки із сайту АвтоРіа, проте із належністю таких доказів, як підтвердження вартості автомобіля позивач не погоджується, оскільки вони не підтверджують дійсну ринкову вартість автомобіля, колегія суддів відхиляє, оскільки вони зводяться лише до переоцінки доказів, яким суд надав відповідну правову оцінку.

Оскільки ОСОБА_1 без згоди ОСОБА_3 відчужив спільне сумісне майно подружжя - автомобіль, а отриманими від реалізації автомобіля коштами розпорядився на власний розсуд, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для стягнення з позивача на користь відповідача грошової компенсації половини вартості автомобіля в розмірі 450000 грн. (900000 грн./2), що відповідає вимогам ч.ч.2, 4 статті 71 СК України.

У березні 2023 року представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернувся до суду з заявою про ухвалення додаткового рішення, в якій просив стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у розмірі 24000 грн. та витрати, пов`язані із проведенням оцінки ринкової вартості квартири у розмірі 1000 грн.

Ухвалюючи додаткове рішення про часткове задоволення заяви представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення та стягуючи з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 15000 грн., суд першої інстанції виходив з співмірності заявлених вимог зі складністю справи, наданим адвокатами обсягом послуг у суді, критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно з п.3 ч.1 ст.270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Частиною 1 статті 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язанихз розглядом справи.

Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов'язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Відповідно до частин першої - шостої статті 137 ЦК України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов'язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

При цьому, склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited» проти України» заява №19336/04, від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95), від 06 липня 2015 року у справі «Заїченко проти України» (п.131), зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Аналогічнийправовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц.

На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу стороною позивача було надано копію: договору№135-С про надання правової допомоги від 20 серпня 2021 року з додатками, акту№1 приймання-передачі правової допомоги (послуг) від 22 лютого 2023 року, звітупро витрачений час на надання правової допомоги, квитанція №7 від 22 лютого 2023 року на суму 15000 грн. (підстава: оплата гонорару згідно договору №135-С про надання правової допомоги від 20 серпня 2021 року), ордеру на надання правової допомоги від ОСОБА_1 на ОСОБА_2 , свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю Сидоренка В.А.

Відповідно до ч.ч.5, 6 ст.137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов'язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Аналогічна правова позиція викладена у постановахОб'єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі №922/445/19, від 06грудня 2019 року у справі №910/353/19, постанові Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі №910/7586/19.

Представником відповідача були надані до суду першої інстанції заперечення на заяву про ухвалення додаткового рішення, в яких останній просивзменшити розмір витрат на правничу допомогу до 3000 грн. Посилавсяна те, що вважає витрати на правничу допомогу занадто завищеними та неспівмірними з заявленими вимогами. Зазначав, що в акті виконаних робіт та звіті про витрачений час на надання правової допомоги відсутні опис наданих послуг з детальним розрахунком оплати кожної в межах реальності їх обрахування, а надана квитанція підтверджує оплату наданих послуг лише у сумі 15150 грн. вказував, що деякі послуги, які отримав позивач взагалі не можна виокремлювати в окремий вид послуг, зокрема, аналіз матеріалів судової справи.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що зазначений у заяві представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 розмір витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 24000 грн. є завищеним, неспівмірним з огляду на розумну необхідність витрат для цієї справи, належним чином не обґрунтованим та становить надмірний тягар для відповідача, що суперечить принципу розподілу судових витрат.

Беручи до уваги складність справи, обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, час, який представник позивача брав участь у судових засіданнях суду першої інстанції, не відповідності критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про необхідність зменшення розміру витрат на правничу допомогу до 15000 грн.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції, всупереч ст.ст.137, 141 ЦПК України, дійшов хибного висновку щодо того, що фактично не оплачені судові витрати не можуть бути включені до судових витрат, колегія суддів відхиляє, оскільки суд першої інстанції стягуючи 15000 грн. на правову допомогу виходив з співмірності заявлених вимог зі складністю справи.

Також колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оскільки стороною позивача не надано доказів оплати витрат, пов`язаних із проведенням оцінки ринкової вартості квартири, а саме відповідної квитанції про їх сплату, то відсутні підстави для стягнення з відповідача 1000 грн. за проведенням оцінки ринкової вартості квартири.

Доводи апеляційних скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанцій і не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені ст.376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Отже, суд першої інстанції всебічно і об`єктивно дослідив всі обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й постановив рішення та додаткове рішення, що відповідають вимогам закону, тому підстав для їх скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 20 лютого 2023 року та на додаткове рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 14 березня 2023 року -залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 20 лютого 2023 року та додаткове рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 14 березня 2023 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 23 червня 2023 року.

Головуючий:

Судді: