Постанова

Іменем України

03 квітня 2023 року

м. Київ

справа № 759/6072/21

провадження № 61-12372св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - служба у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Київського апеляційного суду від 03 листопада 2022 року в складі колегії суддів: Мельника Я. С., Матвієнко Ю. О., Гуля В. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - служба у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини.

В обґрунтування позову вказала, що з серпня 2016 року до липня 2020 року проживала разом з відповідачем без реєстрації шлюбу. ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився спільний син, ОСОБА_3 , який проживає разом з нею за адресою: АДРЕСА_1 , проте питання щодо постійного місяця проживання дитини сторони не урегулювали.

Оскільки протягом тривалого часу вона створювала усі необхідні умови для проживання, розвитку, навчання й відпочинку дитини, вважала, що доцільно визначити місце проживання малолітнього сина разом з нею.

Короткий зміст ухвалених у справі судових рішень

Заочним рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 08 липня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визначено місце проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з матір`ю ОСОБА_1 .

Задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов висновку, що проживання малолітньої дитини разом з матір`ю буде відповідати інтересам дитини. Водночас суд виходив із наявності правових підстав для проведення заочного розгляду справи, врахувавши, що відповідач повідомлявся належним чином про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився і про причини неявки суд не повідомив.

Постановою Київського апеляційного суду від 03 листопада 2022 року скасовано заочне рішення Святошинського районного суду міста Києва від 08 липня 2021 року та ухвалено нове, яким позов ОСОБА_1 задоволено. Визначено місце проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з матір`ю ОСОБА_1 .

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції порушив норми процесуального права, оскільки справу було розглянуто за відсутності відповідача ОСОБА_3 , не повідомленого належним чином про дату, час та місце розгляду справи, що є безумовною підставою для скасування рішення суду першої інстанції відповідно до пункту 3 частини третьої статті 376 ЦПК України.

Відповідач не надав належних доказів в обґрунтування заперечень проти доводів позовної заяви, не довів відсутність підстав для визначення місця проживання дитини з матір`ю, а відтак, враховувавши інтереси дитини, суд вважав за необхідне задовольнити позов та визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_3 разом з матір`ю ОСОБА_1 .

Апеляційний суд врахував, що відповідач, заперечуючи проти позовних вимог щодо визначення місця проживання дитини з матір`ю, не виявляв бажання, щоб дитина проживала разом із ним.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У грудні 2022 року ОСОБА_2 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову суду апеляційної інстанції, у якій просить її скасувати та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Підставою касаційного оскарження заявник зазначає застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постановах Верховного Суду: від 07 липня 2021 року у справі № 363/4879/17, від 20 жовтня 2021 року у справі № 387/379/19, від 14 квітня 2021 року у справі № 591/3505/17, від 27 травня 2020 року у справі № 511/2786/16-ц, постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, тощо (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга мотивована тим, що суд належним чином не дослідив матеріальне становище позивача, не встановив чи має вона достатній рівень доходу для матеріального забезпечення дитини усім необхідним для її нормального життя та розвитку та не врахував, що станом на час прийняття оскаржуваної постанови суду позивач разом із дитиною перебували на тимчасово окупованій території Автономної Республіки Крим. Водночас вказані обставини не були враховані у висновку служби у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації. Суд апеляційної інстанції обмежився формальним підходом до розгляду цієї справи, без належного встановлення всіх обставин справи та дослідження доказів.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 21 грудня 2022 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

У січні 2023 року від ОСОБА_1 надійшов відзив на касаційну скаргу, мотивований незгодою із її доводами та законністю й обґрунтованістю оскаржуваного судового рішення.

На обґрунтування доводів відзиву позивач вказала, що суд апеляційної інстанції досліджував лист Державної прикордонної служби України від 18 листопада 2021 року, з якого вбачається, що 07 жовтня 2021 року разом із сином виїхала на тимчасово окуповану територію Автономної Республіки Крим, що підтверджено записом судового засідання від 03 листопада 2022 року. Однак ці події мали місце після ухвалення рішення судом першої інстанції, тому не можуть бути підставою для його скасування.

Суд апеляційної інстанції позбавлений процесуальної можливості самостійно витребовувати докази, зокрема і щодо майнового стану позивача, а тому доводи відповідача з цього приводу є такими, що не ґрунтуються на вимогах цивільного законодавства. Посилання відповідача на те, що суд апеляційної інстанції установив обставини справи на підставі недопустимих доказів є необґрунтованими. Таким чином, відповідач не довів наявність передбачених частинами першою та третьою статті 411 ЦПК України підстав для скасування оскаржуваного судового рішення і направлення справи на новий розгляд.

При вирішенні цієї справи суд апеляційної інстанції правильно врахував інтереси дитини, яка проживає в атмосфері любові, турботи, і захисту, і визначив його місце проживання з матір`ю.

Наведені заявником постанови Верховного Суду не свідчать про неправильне застосування судом норм права, оскільки ухвалені у справах з різними фактичними обставинами.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

З серпня 2016 року до липня 2020 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживали разом у цивільному шлюбі.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився спільний син, ОСОБА_3 .

Згідно з довідкою про реєстрацію місця проживання ОСОБА_3 фактично проживає разом з матір`ю за адресою: АДРЕСА_1 . За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 1/3 частка цієї квартири належить ОСОБА_1 (а. с. 16).

28 квітня 2021 року представниками Служби у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації, головними спеціалістами Хомутенко Ю. М. та Дударевою О. І. , було складено акт обстеження умов проживання за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 37).

При обстеженні умов проживання встановлено, що умови проживання є задовільними, квартира складається з 2 кімнат, у квартирі є всі необхідні меблі та побутова техніка, квартира чиста та охайна. Для малолітнього ОСОБА_3 є ліжко, шафа для особистих речей, стіл, дитячі іграшки. Стосунки в сім`ї доброзичливі.

ОСОБА_1 працює та має самостійний дохід.

Відповідно до довідки № 06 від 17 березня 2021 року ОСОБА_1 з 01 вересня 2016 року по теперішній час працює на посаді викладача кафедри управління комерційною діяльністю залізниць Державного університету інфраструктури та технологій (а. с. 18).

З Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців вбачається, що ОСОБА_1 зареєстрована як фізична особа-підприємець та здійснює діяльність у сфері роздрібної торгівлі, що здійснюється фірмами поштового замовлення або через мережу Інтернет (а. с. 19-20).

Відповідно до характеристики вихованця групи «Зірочка» НВК ЗНЗ «Європейська школа «Михаїл» I-III ступенів ясла-садок, ОСОБА_3 відвідує дитячий садок з 01 вересня 2020 року. Хлопчик доброзичливий, відкритий, охоче грає з дітками, підпорядковується правилам гри, активний в ігровій діяльності. Розвиток мови добрий, думки виражає зв`язно, чітко. В дитячий садок дитину щоденно приводить мама. Договір про надання послуг складено на матір, ОСОБА_1 (а. с. 17).

Відповідно до висновку Святошинської районної адміністрації від 04 червня 2021 року № 107-40/3224 орган опіки та піклування, врахувавши рекомендації комісії з питань захисту прав дитини, вважав за доцільне визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом із матір`ю ОСОБА_1 .

Позиція Верховного Суду

Частиною другою статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Згідно із частиною першою статті 18, частиною першою статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Відповідно до частини першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Установивши наявність належного батьківського потенціалу з виховання дитини та догляду за нею у обох батьків, врахувавши висновок Святошинської районної адміністрації від 04 червня 2021 року № 107-40/3224, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з матір`ю ОСОБА_1 .

Визначаючи місце проживання дитини з матір`ю, розуміючи, що спір стосується вкрай чутливої сфери правовідносин, а дитина потребує уваги, підтримки і любові обох батьків, суд апеляційної інстанції при вирішенні спору надав першочергове значення саме найкращими інтересами дитини.

Заперечуючи проти позову, відповідач не подавав позову про визначення місця проживання дитини з ним.

Процесуальна поведінка відповідача у цій справі свідчить, що він не виявляв бажання, щоб його син мав постійне місце проживання з ним, а не з матір'ю.

У відзиві на позовну заяву відповідач зазначив, що не заперечує, щоб син проживав з матір'ю у АДРЕСА_1 , оскільки мав можливість з ним бачитись (а. с. 75-80). У апеляційній скарзі ОСОБА_2 вказував, що у зв`язку із відсутністю предмета спору суд повинен закрити провадження у справі (а. с. 97-103), а у касаційній скарзі просив скасувати рішення і направити справу до суду першої інстанції.

У поясненнях, наданих органу опіки та піклування щодо визначення місця проживання свого сина, батько дитини повідомляв, що конфліктів або суперечностей з цього приводу не існує, вказавши лише, що він не має можливості вільно спілкуватися із сином.

Верховний Суд дійшов переконання, що за відсутності заяви батька про визначення місця проживання дитини з ним, скасування судового рішення судового рішення про визначення місця проживання дитини з матір`ю не сприятиме вирішенню спору між батьками щодо дитини та не відповідатиме її інтересам щодо зростання у передбачуваній емоційно-стабільній атмосфері.

Оцінюючи доводи ОСОБА_2 про наявність перешкод у спілкуванні із сином, колегія суддів зауважує, що ці аргументи можуть бути предметом оцінки суду у справі за позовом про визначення порядку спілкування із дитиною або усунення перешкод у спілкуванні з нею, тоді як предметом цієї справи є саме визначення місця проживання дитини з одним із батьків.

При вирішенні цієї справи, серед іншого, колегія суддів керується усталеним зв`язком матері та дитини, з огляду на те, що вони постійно проживають разом і дитина ніколи не проживала лише з батьком, а отже, проживання дитини з матір`ю буде відповідати найкращим інтересам дитини.

При цьому визначення місця проживання дитини з матір`ю не впливатиме на її взаємовідносини з батьком, оскільки визначення місця проживання дитини з одним із батьків не позбавляє іншого батьківських прав та не звільняє його від виконання своїх батьківських обов`язків.

Батько дитини, який безсумнівно відіграє важливу роль у житті та розвитку дитини, має право та обов`язок піклуватися про здоров`я дитини, стан її розвитку, незалежно від того з ким дитина буде проживати.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постановах: від 23 лютого 2023 року (справа № 188/1542/20, провадження № 61-11857св22), від 01 березня 2023 року (справа № 643/16285/20, провадження № 61-530св23), від 14 березня 2023 року (справа № 596/302/21, провадження № 61-12438св22).

В подальшому, з урахуванням віку та розвитку дитини, обставин, які можуть виникнути, визначене у цій справі місце проживання дитини може бути змінено як за згодою батьків, так і в судовому порядку.

Питання забезпечення інтересів дитини ґрунтується на розумінні, що для дітей розлучення батьків - це завжди тяжке психологічне навантаження, пов`язане, зокрема, з кардинальними змінами в житті дитини: нове оточення та місце проживання, неможливість спілкування з двома батьками одночасно тощо.

Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновку органу опіки та піклування. Однак найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти шлюб, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства.

Таким чином, при вирішенні таких спорів доцільно та правильно керуватися виключно інтересами дитини, судам передусім потрібно впевнитися, що саме той з батьків, на чию користь буде прийнято рішення, створить для дитини належні умови для її морального, духовного та фізичного розвитку.

Виходячи із обставин цієї справи, враховуючи, що батьки не змогли самостійно вирішити спір щодо визначення місця проживання дитини та забезпечити доброзичливе спілкування дитини з обома батьками, за відсутності доказів на підтвердження того, що визначене судами місце проживання з матір`ю поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку, суд касаційної інстанції вважає, що суд апеляційної інстанції дійшов висновку про визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_3 з матір`ю, дотримавшись норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, доводи касаційної скарги про порушення апеляційним судом норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_2 зводяться до того, що суд апеляційної інстанції при вирішенні спору у цій справі не врахував ті обставини, що дитина із матір`ю виїхали за межі України у жовтні 2021 року, а також не дослідив майнового стану позивача станом на момент розгляду справи в суді апеляційної інстанції.

Згідно з положеннями статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Колегія суддів зауважує, що при вирішенні спору у цій справі суд апеляційної інстанції дотримався основоположних принципів цивільного процесу: змагальності та диспозитивності, які урівноважуються із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін.

Враховуючи вказаний принцип диспозитивності цивільного процесу, межі позовних вимог та положення статті 367 ЦПК України, якими визначені межі розгляду справи судом апеляційної інстанції, колегія суддів вважає безпідставними доводи касаційної скарги про те, що суд повинен був узяти до уваги виїзд дитини з матір`ю за кордон після ухвалення судом першої інстанції судового рішення у цій справі, а також дослідити майновий стан позивача станом на час розгляду справи в суді апеляційної інстанції.

Водночас суд касаційної інстанції в силу вимог статті 400 ЦПК України позбавлений можливості встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

З огляду на зазначене колегія судів відхиляє посилання відповідача на те, що суд апеляційної інстанції установив обставини справи на підставі недопустимих доказів та констатує, що ці аргументи касаційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду з їх оцінкою, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції відповідно до статті 400 ЦПК України.

Колегія суддів вважає також безпідставними посилання заявника на неврахування судами висновку щодо застосування норми права, викладеного у постановах Верховного Суду: від 07 липня 2021 року справа № 363/4879/17, від 20 жовтня 2021 року справа № 387/379/19, від 14 квітня 2021 року справа № 591/3505/17, від 27 травня 2020 року справа № 511/2786/16-ц, постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, оскільки встановлені фактичні обставини у вищенаведених справах відрізняються від встановлених обставин у справі, яка переглядається.

Водночас лише постанови Верховного Суду у справах №№ 377/128/18, 511/2786/16-ц стосуються застосування норм матеріального права у правовідносинах щодо визначення місця проживання дитини, проте фактичні обставини у цих справах не є подібними до фактичних обставин у справі, яка є предметом перегляду. Усі інші наведені заявником постанови стосуються питання дослідження судами доказів у справі.

Інші доводи касаційної скарги були предметом розгляду суду та додаткового правового аналізу не потребують, на законність оскаржуваного судового рішення не впливають, а зводяться до незгоди заявника із висновками суду, а також спростовуються встановленими вище обставинами справи.

Із урахуванням того, що інші доводи касаційної скарги є ідентичними доводам заявника, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, з повним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, відповідністю висновків суду обставинам справи, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а постанову Київського апеляційного суду від 03 листопада 2022 року - без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара