Справа № 677/1253/22
Провадження № 2/677/146/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(повний текст)

05.04.2023 року м. Красилів

Красилівський районний суд Хмельницької області:

у складі: головуючого - судді Шовкуна В.О.,

за участі секретаря судового засідання Коломієць Л.В.,

учасники справи (сторони):

позивач ОСОБА_1 ,

представник позивача ОСОБА_2 ,

представник відповідача ОСОБА_3 ,

представника третьої особи Світак С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Красилові, в порядку загального позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , в інтересах якої діє законний представник - мати ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - орган опіки та піклування Заслучненської сільської ради Хмельницького району Хмельницької області, про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням,-

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, у якому просить суд про визнати ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що втратила право на користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначив, що йому на праві власності належить квартира, що знаходиться в АДРЕСА_1 . Відповідач ОСОБА_4 є його дочкою, а її мати, як законний представник - ОСОБА_5 - його колишня дружина, оскільки рішенням Красилівського районного суду від 18.02.2022 р. № 677/1962/21 шлюб між ними було розірвано. З травня місяця 2021 року Відповідач та її мати ОСОБА_5 , забравши свої особисті речі, залишили місце проживання у спірній квартирі та виїхали проживати до матері ОСОБА_5 в АДРЕСА_2 . З моменту припинення проживання в у квартирі в АДРЕСА_1 - відповідач та її мати у ній більше жодного дня не проживали та не з`являлися. Реєстрація відповідачки у даній квартирі перешкоджає йому здійснювати право власності на квартиру, зокрема право її відчужити. Згідно зі статтею 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Відповідно до вимог ст. 386 ЦК України власник житлового будинку може звернутися суду з вимогою про вчинення певних дій для запобігання порушенню його права власності іншою особою. Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідач, будучи зареєстрованою у його квартирі, з початку травня місяця 2021 року жодного дня не проживала у ній, а тому втратила право користування цим житловим приміщенням.

Позивач, в обґрунтування позовних вимог посилався, в тому числі, на п. 39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого сулу України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02. 2014 року № 5 роз`яснено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним,мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, ч. 1 ст. 405 ЦК України). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені гл. 32 ЦК України. З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК України. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом. У цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК України застосуванню не підлягають.

На підставі наведеного, просив позов задовольнити.

Аргументи учасників справи

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - орган опіки та піклування Заслучненської сільської ради Хмельницького району Хмельницької області, 10.11.2022 року подала до суду Рішення № 73-09/2022 від 04.11.2022 року, яким затверджено висновок Служби у справах дітей про недоцільність визнання малолітньої дитини такою, що втратила право на користування житловим приміщенням.

Представник законного представника відповідача адвокат Драпчук С.М. 12.11.2023 року надіслав до суду відзив на позовну заяву, у якомупозовні вимоги вважає безпідставними, необгрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Вказав, що звертаючись до суду, позивач фактично визначив дві підстави пред`явленого ним позову, зокрема, він вважає, що малолітня відповідачка втратила право користування спірним жилим приміщенням у зв`язку з її тривалим непроживанням у спірному приміщенні протягом більш ніж шість місяців, посилаючись на положення статей 71, 72 ЖК України та статті 405 ЦК України. Указом Президента України від 24.02.2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», з 05 години 30 хвилин 24.02.2022 року у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України на території України введено воєнний стан. На початку червня 2022 року мати малолітньої ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , разом із дочкою, виїхала за кордон до США, а саме в місто Нью - Йорк, для забезпечення безпеки дитини, де і знаходиться по теперішній час. Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України» від 18.12.2008 року). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення Європейського суду з прав людини у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13.05.2008 року пункт 50, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02.12.2010 року). Статтею 71 ЖК України визначено умови, відповідно до яких особу, може бути визнано такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Аналіз статті 71 ЖК України дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутністю поважних причин для такого не проживання. Відтак, на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК України строки у жилому приміщенні, а на відповідача довести, що така відсутність обумовлена поважними причинами. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Подібний висновок висловлений у постанові Верховного Суду від 24.10.2018 року у справі № 490/123 84/16-ц. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Факт довготривалої відсутності відповідача за місцем реєстрації позивач може підтвердити своїми показами та показами свідків - сусідів. Однак жодних письмових доказів, як випливає з позовної заяви, не додає. Такими доказами, як приклад, могли стати акти про відсутність за місцем реєстрації відповідача, складені за участю керівника або представників управляючої компанії (ЖЕД, ОСББ, КП тощо). Крім того, подаючи позов про визнання малолітньої дитини такою, що втратила право користування жилим приміщенням, позивач не звернув уваги на наступне. Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Підстава, на якій місце проживання малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєструвалося в квартирі, що належить позивачу, у судовому порядку не оспорюється, тому вона набула права користування цим житлом на законних підставах. Оскільки малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її не проживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення дитини права користування цим житлом (правова позиція Верховного Суду у постанові від 27.11.2019 року в справі № 368/750/16-ц). Відповідно до статті 6 Сімейного кодексу України (далі - СК України) правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції). Не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці, з одним із батьків, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Не впливає на поважність причин не проживання дитини і наявність у того з батьків з ким вона фактично проживає права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини. У зв`язку з наведеним, представник відповідача ОСОБА_3 просив відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 з підстав необґрунтованості та безпідставності позовних вимог.

Позивач ОСОБА_1 09.01.2023 року подав до суду відповідь на відзив, у якій вказав, що відповідь адвоката Драпчука С.М. є необґрунтованою та такою, що не ґрунтується на положеннях чинного законодавства. У відзиві на позовну заяву зазначається, що нібито Відповідач не користується та не проживає у спірній квартирі у зв`язку з введеним 24.02.2022 року Указом Президента України № 64/2022 воєнним станом, а саме виїздом через це Відповідача з її мамою ОСОБА_5 за кордон до США, де знаходяться по теперішній час. Однак таке твердження є безпідставним, оскільки його колишня дружина з донькою - Відповідачкою по справі залишили місце свого проживання у його квартирі ще задовго до введення військового стану, а саме: з травня місяця 2021 року. Відповідачка та її мати ОСОБА_5 , забравши свої особисті речі, залишили місце проживання у квартирі в АДРЕСА_1 , та виїхали проживати до матері ОСОБА_5 в АДРЕСА_2 . З моменту припинення проживання у спірній квартирі в м. Красилів відповідач та її мати у ній більше жодного дня не проживали та не з`являлися. Також даними особами не робилися будь-які спроби на повернення для проживання у його квартиру, що свідчить про небажання проживати у ній, користуватися нею. Доказами того, що його колишня дружина ОСОБА_5 та донька ОСОБА_4 не проживають у квартирі з травня місяця 2021 року є копія позовної заяви про розірвання шлюбу від 10.12.2021 р., де його колишня дружина сама стверджує, що з травня місяця 2021 року вони з дочкою у його квартирі не проживають та копія рішення Красилівського районного суду від 18.02.2022 р. № 677/1962/21, де встановлені такі обставини. Також про те, що Відповідачка не проживає у його квартирі з травня 2021 року підтверджується заявою ОСОБА_5 про видачу судового наказу про стягнення аліментів на дитину від 10.12.2021 року. Тому Відповідач припинила проживання у його квартирі не через введення військового стану та виїздом у зв`язку з цим за кордон, а через інші обставини, які виникли за 10 місяців до введення воєнного стану. Також, у відзиві на позовну заяву зазначається, що ним до позову не надано доказів відсутності у його квартирі відповідача понад встановлений законом термін, а лише, як стверджується Представником Відповідача, таке твердження ґрунтується на його показах та показах свідків - сусідів. З цього приводу звернув увагу суду, що до позовної заяви він додав оригінал акту обстеження матеріально-побутових умов проживання від 26.09.2022 р., складеним головою ОСББ Владюком Д. та скріплений його підписом та підписами сусідів - свідків, про те що його дочка ОСОБА_4 не проживає у його квартирі більше одного року. Підстави законності реєстрації Відповідача у його квартирі він не оспорює, отже, заперечення на позов у відзиві таким аргументом не заслуговує на увагу та зводиться до зловживання правом. Окрім того, він може зареєструвати, у разі потреби та згоди матері, свою доньку в іншому будинку. А дану квартиру він має намір відчужити, оскільки його батько має проблеми зі здоров`ям та потрібні кошти на його лікування. У зв`язку з наведеним, позивач ОСОБА_1 просив залишити відзив на позов представника ОСОБА_4 - адвоката Драпчука С.М. без задоволення.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник - адвокат Киричук С.В. вимоги позову підтримали, з підстав наведених у позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_4 та її законний представник ОСОБА_5 , які належним чином повідомлялися про час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явилися.

У судовому засіданні представник законного представника відповідача адвокат Драпчук С.М. вимоги позову не визнав, просив у їх задоволенні відмовити.

Представник третьої особи - органу опіки та піклування Заслучненської сільської ради Хмельницького району Хмельницької області Світак С.В. у судовому засіданні позов не визнала, з підстав наведених у Висновку Служби у справах дітей про недоцільність визнання малолітньої дитини такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, який долучений до матеріалів справи.

Позиція суду

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1 ст. 5 ЦПК України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання належним чином повідомленого учасника справи не перешкоджає розгляду справи по суті.

Дослідивши матеріали справи та надані докази, суд дійшов наступного висновку.

Короткий зміст фактичних обставин справи

Позивач ОСОБА_1 на підставі договору дарування від 04.01.2020 року є власником квартири, що знаходиться за адресою: в АДРЕСА_1 . (а.с. 9).

Відповідач ОСОБА_4 є дочкою позивача, а її мати - законний представник відповідача ОСОБА_5 - колишня дружина позивача, що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 15.12.2021 року (а.с. 4) та копією рішення Красилівського районного суду від 18.02.2022 року у справі №677/1962/21 (а.с. 13-14).

Дочка позивача ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована у належній на праві власності позивачу квартирі АДРЕСА_1 (а.с. 5).

Як слідує з акту обстеження матеріально-побутових умов проживання, складеного 26.09.2022 року головою правління Об`єднання співласників багатоквартирного будинку «Довіра 2017» Владюком Д.Ю., в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка не проживає за вказаною адресою протягом останнього року. Речей домашнього вжитку, які б належали ОСОБА_4 у квартирі немає (а.с.10).

Як зазначено позивачем, та не заперечується стороною відповідача, з травня місяця 2021 року малолітня ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає разом із матір`юОСОБА_5 , та не проживає разом із батьком ОСОБА_1 , тобто, за адресою місце своєї реєстрації.

Позивач стверджує, що Відповідач та її мати ОСОБА_5 , забравши свої особисті речі, залишили місце проживання у спірній квартирі та виїхали проживати до матері ОСОБА_5 в АДРЕСА_2 . З моменту припинення проживання у квартирі АДРЕСА_1 , - відповідач та її мати у ній більше жодного дня не проживали та не з`являлися. Реєстрація відповідача у спірній квартирі перешкоджає позивачу здійснювати право власності на квартиру, зокрема право її відчужити.

Свідок ОСОБА_6 у судовому засіданні дав суду показання про те, що він є сусідом позивача. Йому відомо про те, що подружжя ОСОБА_7 посварилися і дружина позивача, забравши спільну дитин,у з травня 2021 року не мешкає у спірній квартирі. Також підтвердив факт свого перебування в спірній квартирі під час складання акту обстеження, яким було зафіксовано відсутність колишньої дружини та малолітньої доньки позивача.

Свідок ОСОБА_8 у судовому засіданні дав суду показання про те, що є cусідом і кумом позивача, знає, що малолітня дочка позивача не мешкає в квартирі з травня 2021 року. Дочка проживає з колишньою дружиною позивача за іншою адресою. Також підтвердив факт свого перебування в спірній квартирі під час складання акту обстеження, яким було зафіксовано відсутність колишньої дружини та малолітньої доньки позивача.

Таким чином, судом встановлено, що відповідач ОСОБА_4 разом із батьком та матір`ю - колишнім подружжям ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , в спірній квартирі проживала з моменту її народженнядо травня 2021 року, потім через сварки та непорозуміння у батьків відповідача склалися неприязні стосунки, у зв`язку з чим ОСОБА_5 з дочкою ОСОБА_4 переїхала зі спірної квартири проживати до своєї матері, згодом ОСОБА_1 та ОСОБА_5 розірвали шлюб.

Рішенням № 73-09/2022 від 04.11.2022 року виконавчого комітету Заслучненської сільської ради Хмельницького району Хмельницької області затверджено висновок Служби у справах дітей про недоцільність визнання малолітньої дитини такою, що втратила право на користування житловим приміщенням (а.с.24).

У Висновку про недоцільність визнання малолітньої дитини такою, що втратила право на користування житловим приміщенням зазначено: «У даній справі йдеться про звуження обсягу існуючих майнових прав та порушення охоронюваних законом інтересів дитини, порушення гарантії збереження права малолітньої на житло, а також обмеження її прав та інтересів при користуванні житловим приміщенням, адже власник житла ОСОБА_1 вимагає визнати ОСОБА_4 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, у зв`язку з довготривалою відсутністю у даному приміщенні. В першу чергу необхідно з`ясовувати причини відсутності у житловому приміщенні ОСОБА_4 понад встановлені строки. Виходячи з того, що малолітня ОСОБА_4 не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її непроживання в житлі не є безумовною підставою для позбавлення її права користування цим житлом. Для визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, необхідно детальніше з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У цій справі факт довготривалої відсутності ОСОБА_4 підтверджується словами батька та сусідів. Вказали, що мати малолітньої ОСОБА_5 , разом з донькою ОСОБА_4 виїхала за кордон до США в м. Нью- Йорк під час військових дій в Україні для безпеки дитини, де знаходяться по теперішній час. За місцем реєстрації матері не проживають, обстеження проведено 04.11.2022 року. Саме тому, вимоги ОСОБА_1 щодо визнання малолітньої дитини ОСОБА_4 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, задоволенню не підлягають, оскільки залишається недоведеним, що вказаний член родини був відсутній понад один рік без поважних причин тим більше, що факт її непроживання в житловому приміщенні не є безумовною підставою для позбавлення малолітньої дитини права користування цим житлом. Керуючись Сімейним кодексом України, законами України «Про місцеве самоврядування в Україні»., «Про органи і служби у справах дітей та спеціальні установи для дітей», постановою Кабінету Міністрів України від 24.06.2008 року № 866 «Питання діяльності органів опіки та піклування, пов`язаної із захистом прав дитини», враховуючи обґрунтованість пропозицій та рекомендації комісії з питань захисту прав дитини про доцільність визнання малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Служба у справах дітей вважає за недоцільне визнання ОСОБА_4 такою, що втратила право користування житловим приміщенням».

Мотиви з яких виходить суд та застосовані норми права

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Згідно з ч. 1 ст. 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням на рівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також ч.1 ст. 405 ЦК України.

Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Власник має права вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом усунення перешкод у користуванні власністю, виселення та у разі необхідності, зняття особи з реєстраційного обліку, проте це право залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Відповідно до статті 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine»), рішення від 02.12.2010 року) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно з положеннями ст.ст. 64, 156 ЖК УРСР спільна від шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , малолітня дитина - ОСОБА_4 є членом сім`ї позивача ОСОБА_1 й при вселенні її до квартири, власником якої є позивач ОСОБА_1 набула права користування цією квартирою.

Даний спір виник з приводу наявності у малолітньої дитини права користування квартирою, в якій вона зареєстрована, власником якої є її батько - позивач ОСОБА_1 .

Відповідно до положень ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.9 Постанови «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» № 2 від 12.04.1985 року, вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.

Пункт 10 вказаної постанови визначає, що у справах про визнання наймача або членів його сім`ї такими, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки.

Таким чином, виходячи з аналізу ст. 405 ЦК України у взаємозв`язку з роз`ясненнями, наведеними Пленумом Верховного Суду України, при вирішенні питання про втрату членом сім`ї власника житла права на користування жилим приміщенням з`ясуванню судом підлягає як дотримання порядку вселення останнього, встановлення того, чи було це приміщення постійним місцем його проживання, так і з`ясування строку його відсутності, поважність причини такої відсутності.

Cудом у даній справі встановлено, що малолітня дитина ОСОБА_4 зареєстрована у квартирі АДРЕСА_1 , з моменту її народження зі згоди позивача (свого батька) й проживала там разом з батьком та матір`ю до моменту виникнення між ними напружених стосунків, та розладнання шлюбних відносин, що призвело до розірвання шлюбу між батьками відповідача, і після чого малолітня ОСОБА_4 разом з матір`ю перестали проживати у квартирі позивача.

Згідно із ч. 3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає (частина друга статті 3 СК України).

Частиною другою статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.

Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Оскільки після розірвання шлюбу між батьками відповідача склалися неприязні стосунки, малолітня дитина ОСОБА_4 (яка на момент розгляду даної справи має 7 років, а станом на травень 2021 року - момент виникнення неприязних відносин між батьками, та розладнання між ними подружніх стосунків дитині було приблизно 4 роки) не має можливості проживати у спірній квартирі, оскільки з урахуванням її віку вона не може самостійно обирати місце проживання й змушена проживати за місцем проживання своєї матері, суд доходить висновку про поважність причин не проживання останньої в квартирі АДРЕСА_1 , та наявність в неї станом на теперішній час права на користування квартирою нарівні з її власником - батьком ОСОБА_1 , що передбачено ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства».

Доводи позивача ОСОБА_1 про відсутність у дитини ОСОБА_4 права на користування належним йому на праві власності житлом з тих підстав, що його дитина - відповідач по справі понад рік не проживає у спірній квартирі, оскільки проживає за місцем проживання своєї матері, є безпідставними, оскільки позивач є батьком дитини, та на рівні з його матір`ю дитини має такі ж права та обов`язки щодо дитини, в тому числі й щодо забезпечення її права на користування житлом, власником якого він є.

При цьому, суд враховує, що в матеріалах справи відсутні докази щодо права користування дитини ОСОБА_4 іншим житлом, окрім того, в якому вона зареєстрована, або ж досягнення між батьками домовленості щодо визначення місця проживання дитиною за місцем проживання її матері.

Сам по собі факт непроживання дитини позивача з травня 2021 року у спірній квартирі не може бути підставою для зняття з реєстрації у вказаній квартирі його дитини.

Крім того, суд зауважує, що зберігання права користування житловим приміщенням за малолітньою дитиною надасть їй у майбутньому визначити свої місце проживання самостійно, у відповідності до положень ч. 4 ст. 29 ЦК України.

Суд не бере до уваги посилання позивача на усунення перешкод в розпорядженні власністю, оскільки належних та допустимих доказів того, яким чином реєстрація малолітньої ОСОБА_4 перешкоджає позивачу ОСОБА_1 в реалізації свого права власності на належну йому на праві власності квартиру, матеріали справи не містять. Саме по собі твердження позивача, що він має намір відчужити спірну квартиру, оскільки його батько має проблеми зі здоров`ям та потрібні кошти на його лікування, яке не підтверджене доказами, є голослівним, та не заслуговуючим на увагу суду.

Матеріали справи не містять доказів того, що позивач звертався до органу опіки та піклування щодо зняття його дитини ОСОБА_4 з реєстрації у спірній квартирі, а також з приводу надання дозволу на продаж квартири.

Не підкріплене також доказами твердження позивача у відповіді на відзив, що він «може зареєструвати, у разі потреби та згоди матері, свою доньку в іншому будинку», яке, на думку суду, не є предметом дослідження у даній справі, оскільки з нього вбачаються позовна вимога щодо визначення місця проживання дитини.

Враховуючи наведене, оцінюючи докази, подані сторонами, з урахуванням встановлених обставин і вимог, суд зауважує, що малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її непроживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення її права користування цим житлом, а тому доходить висновку про відсутність підстав для визнання відповідача такою, що втратила право користування спірним жилим приміщенням, оскільки дитина зареєстрована у спірному будинку зі згоди позивача, а позивачем, в свою чергу, не надано достатньо належних та допустимих доказів на підтвердження того, що реєстрація дитини спричиняє йому перешкоди у користування належним їй жилим приміщенням.

Окрім того, як на підставу позовних вимог позивач посилається на положення ч. 2 ст. 405 ЦК України, відповідно до якої член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом.

На підтвердження непроживання відповідача у спірній квартирі понад один рік, позивач надав суду акт обстеження матеріально-побутових умов проживання, складений 26.09.2022 року головою правління Об`єднання співласників багатоквартирного будинку «Довіра 2017» Владюком Д.Ю., в якому зазначено: «Встановлено, що в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Однак, як стверджує власник квартири ОСОБА_1 - в квартирі проживає лише він, а ОСОБА_4 не проживає за вказаною адресою протягом останнього року. Речей домашнього вжитку, які б належали ОСОБА_4 у квартирі немає. Слова ОСОБА_1 підтверджують сусіди…».

З приводу ствердження позивача про застосування положення статті 405 ЦК України до даних правовідносин, суд звертає увагу на таке.

О 04 год. 30 хв. 24.02.2022 президентом російської федерації (далі - рф) оголошено початок так званої «спеціальної військової операції» проти України з метою проведення «демілітаризації та денацифікації України». Із вказаного часу збройні сили рф, діючи з метою зміни меж території та державного кордону України на порушення порядку, встановленого Конституцією України, застосовують засоби ведення війни, заборонені міжнародним правом, вчиняють військову агресію відносно народу України, безпосередньо акти насильства щодо цивільного населення, з метою тероризування населення та поєднані з вбивствами цивільних осіб, а також здійснюють обстріли об`єктів військової та критичної інфраструктури, чим фактично ведуть повномасштабну війну проти України та українського народу.

Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 року «Про введення воєнного стану в Україні» та Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 року у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, з 24.02.2022 року введено воєнний стан, а Указом Президента України № 58/2023 від 06.02.2023 року та Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 07.02.2023 року, строк його дії продовжено на 90 діб, до 20.05.2023 року.

Суд вважає, що акт обстеження матеріально-побутових умов проживання, складений 26.09.2022 року головою правління Об`єднання співласників багатоквартирного будинку «Довіра 2017» Владюком Д.Ю., не є належним доказом того, що понад рік (понад 12 місяців) відповідач не проживає у спірній квартирі без поважних причин, оскільки у відповіді на відзив (а.с. 53 зі звороту) позивач ОСОБА_1 сам зазначив: «Відповідач припинила проживання у моїй квартирі не через введення військового стану та виїздом у зв`язку з цим за кордон, а через інші обставини, які виникли за 10 місяців до введення воєнного стану». Отже, як про це стверджує позивач, відповідач до введення воєнного стану 10 місяців не проживала у спірній квартирі з неповажних причин.

Проте, суд не може погодитися, що після цих 10 місяців, про які зазначає позивач, два місяці (починаючи від 24.02.2024 року, коли введено в Україні воєнний стан), які на думку позивача входять у річний строк непроживання дочки у спірній квартирі, в період яких малолітня дочка-відповідач знаходилась зі своєю матір`ю ОСОБА_5 за кордоном, слід рахувати не поважною причиною такого непроживання дитини у квартирі, оскільки у зв`язку з військовою агресією рф відносно народу України, мільйони українців з метою захисту свого життя та своїх близьких були змушені залишити свої домівки в Україні, та шукати прихистку за кордоном, а багато громадян України, які вже знаходились за кордоном на момент введення військового стану в Україні, відклали своє повернення додому з тих самих причин - задля своєї та своїх дітей безпеки.

Таким чином, суд доходить висновку, що акт обстеження матеріально-побутових умов проживання від 26.09.2022 року не є належним доказом не проживання відповідача без поважних причин за адресою місця реєстрації понад один рік, що є ще однією з підстав для відмови в задоволенні позовних вимог.

Отже, право користування спірним житловим приміщенням малолітня ОСОБА_4 не втратила, що обумовлено поважністю причин її не проживання за місцем своєї реєстрації, оскільки її батьки шлюб розірвали, між ними склалися неприязні стосунки, у зв`язку з чим вона не має можливості постійно проживати в квартирі належній на праві власності її батьку - позивачу по справі.

Підсумовуючи наведене, суд зазначає, що проживання дитини ОСОБА_4 за місцем проживання своєї матері ОСОБА_5 не є підставою для втрати нею права користування житлом за місцем проживання батька ОСОБА_1 , оскільки він має рівні з матір`ю права та обов`язки щодо дитини, зокрема щодо забезпечення її права на користування житлом, власником якого він є. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає (частина друга статті 3 СК України). Малолітня дитина не може самостійно обирати місце проживання, тому факт її непроживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення її права користування цим житлом.

У зв`язку з наведеним, позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , в інтересах якої діє законний представник - мати ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - орган опіки та піклування Заслучненської сільської ради Хмельницького району Хмельницької області, про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, задоволенню не підлягають.

Розподіл судових витрат між сторонами

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У задоволенні позовних вимог відмовлено, а тому судовий збір покладається на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст.15, 60, 88 ч.1, 212, 215, 223-225, 294 ЦПК України, ст.ст. 71, 72 Житлового кодексу Української РСР, ст. 47 Конституції України, ст. 27 Конвенції про права дитини, ст.18 Закону України «Про охорону дитинства» суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , в інтересах якої діє законний представник - мати ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - орган опіки та піклування Заслучненської сільської ради Хмельницького району Хмельницької області, про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, - відмовити.

На рішення може бути подана апеляційна скарга протягом 30 днів з дня його проголошення безпосередньо до Хмельницького апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом 30 днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи (сторони):

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .

Відповідач - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .

Законний представник відповідача - мати ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 .

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - орган опіки та піклування Заслучненської сільської ради Хмельницького району Хмельницької області, місцезнаходження: 31050, Хмельницька область, Хмельницький район, с. Заслучне, площа І.О. Масловського, буд. 2-а.

Повний текст рішення складений 05.04.2023 року.

Суддя: В.О.Шовкун