ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5388/23 Справа № 204/9023/22 Суддя у 1-й інстанції - Дубіжанська Т.О. Суддя у 2-й інстанції - Космачевська Т. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 вересня 2023 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Космачевської Т.В.,

суддів: Канурної О.Д., Халаджи О.В.,

за участю секретаря судового засідання Паромової О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 16 березня 2023 року в цивільній справі номер 204/9023/22 за позовною заявою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2022 року до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська звернулось АТ КБ «Приватбанк» з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що відповідачка уклала з АТ КБ «ПРИВАТБАНК» кредитний договір №DNU0GK00001612 від 22.04.2008 року, згідно з яким їй було надано кредит у розмірі 284618,03 грн на термін до 22.04.2015 року.

Рішенням Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 24.12.2012 року в рахунок погашення боргу ОСОБА_1 перед ПАТ «Комерційний банк «Приватбанк» за кредитним договором №DNU0GK00001612 від 22.04.2008 року звернуто стягнення на предмет іпотеки у вигляді житлового будинку та земельної ділянки площею 2500 кв.м, які розташовані по АДРЕСА_1 , шляхом продажу.

Оскільки з відповідачки в рахунок погашення боргу було звернуто стягнення за кредитним договором за період з дати укладення кредитного договору до дати поточної заборгованості станом на 21.05.2012 року, яка була вказана в рішенні Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 24.12.2012 року, тобто за період з 22.04.2008 року по 03.05.2012 року, то за період після винесення рішення Криничанського районного суду Дніпропетровської області з 21.05.2012 року по 30.09.2022 року відповідач має заборгованість у розмірі 698841,34 грн, що складається з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

Позивач просив суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором №DNU0GK00001612 від 22.04.2008 року у розмірі 698841,34 грн, що складається з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 16 березня 2023 року у задоволені позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовлено.

Із вказаним рішенням суду не погодився позивач АТ КБ «Приватбанк», подав апеляційну скаргу, просив скасувати рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 16 березня 2023 року та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі та судові витрати покласти на відповідачку.

Доводами апеляційної скарги наведено, що рішення суду першої інстанції є необґрунтованим та незаконним, прийняте без повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи, з невідповідністю висновків суду фактичним обставин справи та з порушенням норм процесуального і матеріального права.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив зі спливу позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі.

Відповідачка ОСОБА_1 не виконала рішення Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 24.12.2012 року про звернення стягнення на предмет іпотеки. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності за законом. Нарахування трьох процентів та індексу інфляції не є штрафними санкціями, а засобом захисту коштів кредитора від знецінення, оскільки передбачено законом, а не договором.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 01.10.2014 року у справі №6-113цс14 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 року у справі №686/21962/15-ц.

Невиконання божником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Суд першої інстанції незаконно відмовив у стягненні заборгованості у повному обсязі, оскільки до стягнення підлягає заборгованість за період з 19.10.2019 по 30.09.2022 року.

Від відповідачки ОСОБА_1 на електронну адресу Дніпровського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона просила рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 16 березня 2023 року залишити без змін, у задоволенні апеляційної скарги відмовити (а.с. 72).

В судове засідання апеляційного суду сторони не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином відповідно до статей 128, 130 ЦПК України (а.с. 86, 87, 88).

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Тому апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутністю нез`явившихся сторін.

Заслухавши суддю доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статей 13 і 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до вимог частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено і це вбачається з матеріалів цивільної справи, що 22.04.2008 року між ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №DNU0GK00001612, за яким остання отримала кредит в розмірі 284618,03 грн для придбання нерухомості зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,42% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, на строк з 22.04.2008 року по 22.04.2015 року включно (а.с. 15-16зв.).

24.12.2012 року рішенням Криничанського районного суду Дніпропетровської області, позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» про звернення стягнення на предмет іпотеки задоволено частково. В рахунок погашення боргу ОСОБА_1 перед ПАТ КБ «Приватбанк» за кредитним договором №DNU0GK00001612 від 22.04.2008 року звернуто стягнення на предмет іпотеки у вигляді житлового будинку та земельної ділянки площею 2500 кв.м, які розташовані по АДРЕСА_1 , шляхом продажу вказаного предмету іпотеки на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, з початковою ціною 104738,00 грн (а.с. 5-6).

З розрахунку заборгованості за кредитним договором №DNU0GK00001612 від 22.04.2008 року вбачається, що станом на 30.09.2022 року заборгованість складає 256616,40 грн (а.с. 7-8зв.).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з пропуску позивачем строків позовної давності для звернення до суду за захистом своїх прав, оскільки ОСОБА_1 подала до суду заяву про застосування наслідків щодо спливу строків позовної давності.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції апеляційний суд не може погодитись з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У контексті статей 524, 533, 535, 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті чи в іноземній валюті), це таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

За своєю правовою природою судове рішення є засобом захисту прав або інтересів фізичних та юридичних осіб.

Положення статті 11 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Тобто відповідно до положень статті 11 ЦК України рішення суду може бути підставою виникнення цивільних прав та обов`язків у випадках, установлених актами цивільного законодавства, за наявності прямої вказівки про це в законі.

За загальним правилом судове рішення забезпечує примусове виконання зобов`язання, яке виникло з підстав, що існували до його ухвалення, але не породжує таке зобов`язання, крім випадків, коли положення норм чинного законодавства передбачають виникнення зобов`язання саме з набранням законної сили рішенням суду.

Приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу ІІІ книги 5 цього Кодексу), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу ІІІ книги 5 цього Кодексу).

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначено загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт).

Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Такий правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі №686/21962/15-ц (провадження №14-16цс18), від 19 червня 2019 року у справі №646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18).

З матеріалів справи вбачається, що 22.04.2008 року між ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №DNU0GK00001612, за яким остання отримала кредит в розмірі 284618,03 грн для придбання нерухомості зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,42% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, на строк з 22.04.2008 року по 22.04.2015 року включно.

Відповідно до п. 8.3. кредитного договору забезпечення виконання ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором №DNU0GK00001612 від 22.04.2008 року забезпечено іпотекою будинку загальною площею 204,10 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а також всі інші види застави, іпотеки, поруки й т.п.

24.12.2012 року рішенням Криничанського районного суду Дніпропетровської області позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» про звернення стягнення на предмет іпотеки задоволено частково. В рахунок погашення боргу ОСОБА_1 перед ПАТ КБ «Приватбанк» за кредитним договором №DNU0GK00001612 від 22.04.2008 року звернуто стягнення на предмет іпотеки у вигляді житлового будинку та земельної ділянки площею 2500 кв.м, які розташовані по АДРЕСА_1 , шляхом продажу вказаного предмету іпотеки на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, з початковою ціною 104738,00 грн.

Відповідно до розрахунку заборгованості за договором №DNU0GK00001612 від 22.04.2008 року станом на 30.09.2022 року заборгованість складає 256616,40 грн.

Відповідачкою ОСОБА_1 було подано заяву про застосування строку позовної давності.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі №202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18) зазначено, що «статтею 1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Враховуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду вважає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Саме такі висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа №14-10цс18) та від 04 липня 2018 року (справа №14-154цс18)».

Отже, при розгляді цього спору суд першої інстанції не врахував зміст заявлених банком позовних вимог (предмет та підставу позову) та не звернув уваги на правовий висновок, викладений Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 08 листопада 2019 року в справі №127/15672/16-ц.

Відповідно до положень ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм прав, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Так, у вищевказаній постанові Велика Палата Верховного Суду виснувала, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі ст. 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем заявлений позов про стягнення коштів на підставі ст. 625 ЦК України, а саме, про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних за період із 18 лютого 2013 року по 20 листопада 2021 року.

Матеріали справи не містять доказів погашення відповідачкою кредитної заборгованості у сумі 223789,62 грн та цей розмір заборгованості належними та допустимими доказами не спростований.

Тому невиконання позичальником ОСОБА_1 грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням.

Суд першої інстанції не звернув уваги та такі обставини та безпідставно відмовив у задоволення позову в повному обсязі за спливом строку позовної давності.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта ст. 267 ЦК України).

За положеннями частини першої ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Разом з тим, положеннями п. 18 Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» №2120-IX від 15.03.2022 року передбачено, що в період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установлено, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Банк подав до суду позов 26 жовтня 2022 року (а.с. 1).

За таких обставин, за приписами ст. 257 ЦК України, частини четвертої ст. 267 ЦК України, частини другої ст. 625 ЦК України з відповідачки на користь банку слід стягнути інфляційні втрати та три проценти річних за період із 26 жовтня 2019 року, що обмежено останніми трьома роками, які передують подачі цього позову, та до 24 лютого 2022 року у відповідності з вимогами пункту 18 Закону України №2120-IX від 15.03.2022 року.

У межах зазначеного періоду із 26 жовтня 2019 року по 24 лютого 2022 року інфляційні втрати банку становлять 48147,11 грн ((256616,40 грн x 1,18762290)- 256616,40 грн), а три проценти річних складають 17949,09 грн (256616,40 х 3 х 852:365:100), а всього 66096,20 грн.

З огляду на наведене, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги є такими, що частково заслуговують на увагу.

За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що, вирішуючи спір, суд першої інстанції помилково відмовив позивачу в задоволенні позову за спливом строку позовної давності за період із 26 жовтня 2019 року по 24 лютого 2022 року, а тому апеляційний суд відповідно до положень ст. 376 ЦПК України скасовує рішення суду першої інстанції та ухвалює нове рішення, яким частково задовольняє позовні вимоги та стягує з відповідачки ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» три процента річних у сумі 17949,09 грн та інфляційні втрати в сумі 48147,11 грн за період із 26 жовтня 2019 року по 24 лютого 2022 року, оскільки на день звернення до суду строки позовної давності у цій частині вимог не сплинули та вимоги за цей період підлягають до задоволення.

Відтак, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог відповідно до ст. 376 ЦПК України.

Згідно з частиною 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки за подання позовної заяви АТ КБ «ПриватБанк» сплачено судовий збір у розмірі 10482,62 грн (а.с. 27), позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, тому понесені судові витрати по сплаті судового збору підлягають стягненню з відповідачки ОСОБА_1 у розмірі 991,44 грн.

Крім того, відповідно до пп. в) п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції має бути зазначено розподіл судових витрат, понесених в зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції.

Враховуючи, що апеляційна скарга АТ КБ «ПриватБанк» підлягає частковому задоволенню, за подання апеляційної скарги ним сплачено судовий збір в розмір 15723,93 грн (а.с. 52), тому з відповідачки ОСОБА_1 на користь позивача АТ КБ «ПриватБанк» підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 1487,16 грн.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 16 березня 2023 року скасувати.

Позовні вимоги Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість в розмірі 66096,20 грн згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України за невиконання простроченого грошового зобов`язання за кредитним договором №DNU0GK00001612 від 22.04.2008 року за період з 26.10.2019 року по 24.02.2022 року.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 991,44 грн та апеляційної скарги в розмірі 1487,16 грн, а всього 2478,60 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді:

Повне судове рішення складено 07 вересня 2023 року.

Суддя: