печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2023 року

Печерський районний суд м. Києва в складі:

головуючого: судді Григоренко І.В.,

при секретарі: Сестро-Животовській А.В.,

за участю:

позивача: не з`явився,

представника відповідача-1: ОСОБА_1 ,

представника відповідача-2: ОСОБА_1 ,

представника відповідача-3: не з`явився,

представника відповідача-4: не з`явився,

представника відповідача-5: не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Кабінету Міністрів України, Уповноваженого у справах Європейського Суду з прав людини, Виконавчого комітету Роменської міської ради Сумської області, Державної казначейської служби України, Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Сумській області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення грошових коштів, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 (далі - позивач, ОСОБА_2 ) звернувся до Печерського районного суду м. Києва з позовом до Кабінету Міністрів України (далі - відповідач-1, КМУ), Урядового уповноваженого в справах Європейського Суду з прав людини (далі - відповідач-2, Уповноважена особа), Виконавчого комітету Роменської міської ради Сумської області (далі - відповідач-3, Виконавчий комітет), Державної казначейської служби України (далі - відповідач-4, ДКСУ), в якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 23.02.2022 року, просить визнати протиправною бездіяльність Управління забезпечення примусового виконання рішень у Сумській області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) внаслідок невиконання позитивних зобов`язань щодо забезпечення виконання пільг, гарантованих законодавством для військовослужбовців та учасників бойових дій відповідно до рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 21.03.2011 року у справі № 2-333/11; визнати протиправною бездіяльність Виконавчого комітету Роменської міської ради Сумської області внаслідок невиконання позитивних зобов`язань щодо забезпечення виконання пільг, гарантованих законодавством для військовослужбовців та учасників бойових дій відповідно до рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 21.03.2011 року у справі № 2-333/11; визнати протиправною бездіяльність Кабінету Міністрів України внаслідок невиконання позитивних зобов`язань щодо забезпечення виконання пільг, гарантованих законодавством для військовослужбовців та учасників бойових дій, незабезпечення здійснення Виконавчим комітетом Роменської міської ради Сумської області делегованих державою повноважень, визначених абз. 2 п. 14 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та не виділення коштів для придбання житла загальною площею 94,5 кв. м для забезпечення позивача та членів його родини відповідно до листів Виконавчого комітету Роменської міської ради Сумської області від 23.11.2012 року № 03-26/3556 та від 03.02.2015 року, поданих на підставі ст. 116, ч. 3 ст. 143 Конституції України та ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» на підставі рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 21.03.2011 року у справі № 2-333/11; визнати протиправною бездіяльність Кабінету Міністрів України щодо невжиття заходів, визначених законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» за поданням органу представництва, що стало причиною невжиття заходів, визначених рішенням Європейського Суду з прав людини у справі «Бурмич та інші проти України» (заяви № № 46852/13 та інші) від 12.10.2017 року та рішенням Європейського Суду з прав людини у справі «Іванов проти України» (заява № 40450/04), відповідно до яких мало бути забезпечено виконання позитивних зобов`язань щодо забезпечення виконання пільг, гарантованих законодавством для військовослужбовців та учасників бойових дій відповідно до рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 21.03.2011 року у справі № 2-333/11 та надано відшкодування за тривале невиконання вказаного рішення суду відповідно до принципів, встановлених практикою Європейського Суду з прав людини; визнати протиправною бездіяльність Кабінету Міністрів України щодо незабезпечення виконання п. 1 ст. 8 Закону України «Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються з військової служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їх сімей», у редакції 2005 року, коли на позивача почала поширюватися дія цього Закону, внаслідок чого з 22.09.2005 року по 31.12.2018 року він не отримав гарантовану Законом компенсацію за проживання в найманому житлі; стягнути з Державного бюджету України на користь позивача грошову компенсацію за належне до отримання, але не надане житлове приміщення у розмірі 1 340 955,00 грн. та суму податку, який може бути нарахований на вказану суму шляхом безспірного списання коштів Державною казначейською службою України з Єдиного казначейського рахунку; стягнути з Державного бюджету України на користь позивача в якості майнової та немайнової шкоди, завданої тривалим порушенням права на житло грошову компенсацію у розмірі 961 266,39 грн. та суму податку, який може бути нарахований на вказану суму, шляхом безспірного списання коштів Державною казначейською службою України з Єдиного казначейського рахунку.

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що, відповідно до наказу Начальника Генерального штабу Збройних Сил України від 06.08.2005 року № 294 його звільнено з військової служби у запас на підставі п.п. г п. 63 Положення про проходження військової служби особами офіцерського складу, прапорщиками (мічманами) Збройних сил України у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України. Вказує, що житлом під час військової служби не забезпечувався та за місцем військової служби перебуває на квартирному обліку в загальній черзі з 29.07.1996 року, а з 28.03.2005 року - в черзі для першочергового отримання житла як учасник бойових дій. Крім того, 22.09.2005 року він та члени його родини були взяті на квартирний облік за місцем проживання Виконавчим комітетом Роменської міської ради Сумської області. Зазначає, що рішенням Роменського міськрайонного суду Сумської області від 21.03.2011 року у справі № 2-333/11 позов ОСОБА_2 до Виконавчого комітету Роменської міської ради Сумської області, Державного комітету в справах ветеранів України про визнання бездіяльності щодо забезпечення житлом неправомірною та зобов`язання відповідачів надати житлове приміщення задоволено частково; визнати бездіяльність Виконавчого комітету Роменської міськради щодо незабезпечення ОСОБА_2 та його сім`ї жилою площею протягом двох років з дня взяття на квартирний облік протиправною; зобов`язано Виконавчий комітет Роменської міської ради надати ОСОБА_2 та членам його сім`ї житло, для постійного проживання відповідно до існуючих норм житлової площі, за рахунок жилої площі, що передається міністерствами, іншими центральними органами державної виконавчої влади, підприємствами та організаціями у розпорядження місцевих рад та державних адміністрацій, або за рахунок субвенцій з державного бюджету, протягом 6 місяців з дня набрання чинності судовим рішенням. Проте вказане рішення суду не виконано, чим порушуються його права та членів його сім`ї на отримання житла у визначений законодавством термін гарантований ст. 47 Конституції України та абз. 2 п. 14 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Вказує, що листами від 23.11.2012 року та від 03.02.2015 року він звертався до Кабінету Міністрів України про виділення коштів для придбання 3-х кімнатної квартири, площею 94,5 кв. м для забезпечення його та членів його сім`ї житлом, проте у порушення ст. 116, ч. 3 ст. 143 Конституції України, кошти до цього часу Кабінетом Міністрів України не виділені, внаслідок чого Виконавчий комітет Роменської міської ради Сумської області не може здійснити делеговані державою повноваження щодо виконання його прав та членів його сім`ї, гарантовані ст. 47 Конституції України та абз. 2 п. 14 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Посилаючись на ч. 3 ст. 143, ст. 47, ст. 116 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та рішення Європейського суду з прав людини, позивач вважає, що внаслідок протиправної бездіяльності відповідачів не виконується судове рішення, яке набрало законної сили. Позивач зазначає, що Європейський суд з прав людини у низці рішень вказує на те, що органи державної влади не повинні посилатися на нестачу фінансування, як на виправдання існування заборгованості за рішенням суду; держава відповідач повинна забезпечити гарантії, передбачені Конвенцією, і що протиріччя між органами місцевої влади не повинні вплинути на права заявника, гарантовані Конвенцією; затримка з виконанням судового рішення за певних обставин може бути виправдана, але затримка не може бути такою що зводить нанівець сутність гарантованого п. 1 ст. 6 права; виконання судового рішення є обов`язком держави; невиконання судового рішення не може бути виправдане недоліками законодавства, які унеможливлюють його виконання. Обґрунтовуючи вимогу про відшкодування майнової та немайнової шкоди позивач зазначає, що порушення протягом тривалого терміну прав на житло перешкоджає реалізації інших потреб його родини, оскільки внаслідок відсутності власного житла він та члени його сім`ї вимушені докладати надмірних зусиль для забезпечення достатнього життєвого рівня та для поновлення своїх порушених прав. Так, позивач посилається на нормативно-правові акти, якими врегульовано питання права на отримання грошової компенсації за піднайом (найом) ними житлового приміщення, а також питання розміру такої грошової компенсації. У контексті посилань на відповідні приписи законодавства позивач зазначає, що він та члени його родини не отримали ні житло, ні компенсацію за піднайом житла протягом 159 місяців (за період часу з 22.09.2005 року до 31.12.2018 року), яка обрахована та зведена позивачем у таблицю та становить 1 340 955,00 грн. Крім того, позивачем нараховано майнову та немайнову шкоди, завдану тривалим порушенням права на житло грошову компенсацію у розмірі 961 266,39 грн.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.09.2020 року, справу було передано судді Печерського районного суду м. Києва Григоренко І.В.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 04.09.2020 року позовну заяву ОСОБА_2 залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви.

16.11.2020 року позивачем усунуто недоліки позовної заяви.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 17.11.2020 року в порядку загального позовного провадження відкрито провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Кабінету Міністрів України, Уповноваженого у справах Європейського Суду з прав людини, Виконавчого комітету Роменської міської ради Сумської області, Державної казначейської служби України про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення грошових коштів, та підготовче засідання у справі призначено на 19.04.2021 року.

24.03.2021 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від позивача надійшла заява про уточнення позовних вимог.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 24.03.2021 року заяву позивача про уточнення позовних вимог у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Кабінету Міністрів України, Уповноваженого у справах Європейського Суду з прав людини, Виконавчого комітету Роменської міської ради Сумської області, Державної казначейської служби України про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення грошових коштів повернуто позивачу.

Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 19.04.2021 року, у зв`язку із задоволенням клопотання представника відповідача-2, відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 198, п. 1 ч. 2 ст. 223 ЦПК України, підготовче засідання було відкладено до 06.09.2021 року.

06.05.2021 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника відповідача-1 надійшла заява з процесуальних питань, в якій останній просив продовжити Кабінету Міністрів України строк на подання відзиву у вказаній цивільній справі.

06.05.2021 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника Уповноваженого у справах Європейського Суду з прав людини надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній проти позову заперечував, оскільки у зв`язку з тривалим невиконанням рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 21.03.2011 року у справі № 2-333/11, позивач звернувся до Європейського суду з прав людини. Рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Бурмич та інші проти України» від 12.10.2017 справу «Карлаш проти України» (заява № 49511/12) вилучено із реєстру справ Суду та вказано на те, що зазначена справа має розглядатись відповідно до зобов`язань, які випливають із пілотного рішення у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України». Проте рішення у справі «Бурмич та інші проти України» не є остаточним в розумінні Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та не створює для відповідача-2 обов`язку виготовлення та надсилання його стислого викладу заявникам, боржникам та органу державної виконавчої служби. Стверджує також, що зазначеним рішенням Європейського суду з прав людини не присуджено заявникам справедливої сатисфакції. Вказує, що Урядом України вживаються всі можливі заходи з метою виконання рішень Європейського суду з прав людини у справі «Бурмич та інші проти України» та «Юрій Миколайович Іванов проти України» в частині вжиття заходів загального характеру. Вказує, що позивачем не доведено наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями Уповноваженого у справах Європейського Суду з прав людини, пов`язаними зі здійсненням координації роботи щодо виконання вищевказаних рішень Європейського суду з прав людини та завданою шкодою, яка полягає у ненаданні ОСОБА_3 та членам його сім`ї житла відповідно до ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Звертає увагу на те, що Уповноважений у справах Європейського Суду з прав людини не є розпорядником коштів Державного бюджету України, не встановлює видатки з бюджету, не є суб`єктом вирішення житлових питань громадян та суб`єктом відповідальності з цього приводу. За таких обставин вважає, що є неналежним відповідачем у справі. Крім того, позовні вимоги ОСОБА_3 про стягнення компенсації за проживання у найманому житлі є необґрунтованими, оскільки позивачем не надано жодних доказів проживання з родиною у найманому житлі у визначений в позові період часу. Вважає, що незгода позивача з тим, як держава врегульовує спірні правовідносини, ураховуючи особливості бюджетного процесу щодо визначення видатків Державного бюджету України на відповідний рік, не є підставою для задоволення позову ОСОБА_3

07.06.2021 року на адресу Печерського районного суду м. Києва надійшла відповідь ОСОБА_3 на відзив, яку останній іменує, як відзив на заперечення уповноваженого Європейського суду з прав людини стосовно позову № 757/37620/20-ц.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 07.06.2021 року відповідь на відзив ОСОБА_3 у вказаній цивільній справі повернуто заявнику без розгляду.

21.07.2021 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника відповідача-1 надійшло клопотання про закриття провадження у справі.

22.07.2021 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника Кабінету Міністрів України надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній проти позову заперечував, оскільки відсутні підстави вважати протиправною бездіяльність Уряду, оскільки Кабінет Міністрів України, як орган який здійснює розробку проекту закону про Державний бюджет, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного бюджету, наділений повноваженнями щодо визначення обсягів фінансування державних видатків, у тому числі, на виконання вимог ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», Житлового кодексу України в частині забезпечення житлом осіб, на яких розповсюджується чинність даного Закону. Крім того, зазначає, що реалізація відповідних положень Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», у тому числі, щодо забезпечення житлом може здійснюватися і з місцевих бюджетів. Вказує, що правові акти Кабінету Міністрів України, які приймаються на основі та на виконання Конституції та законів України, є реалізацією дискреційних повноважень Уряду, який при цьому, не є розпорядником бюджетних коштів за відповідними бюджетними програмами.

02.09.2021 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від позивача надійшла заява про забезпечення справедливого та неупередженого розгляду справи, в який останній просив розглядати справу за його відсутності.

Протокольними ухвалами Печерського районного суду м. Києва від 06.09.2021 року приєднано до матеріалів справи заяву представника відповідача-1 з процесуальних питань; відзив представника відповідача-2 на позовну заяву; відзив представника відповідача-1 на позовну заяву; клопотання представника відповідача-1 про закриття провадження у справі, та, у зв`язку із неявкою учасників справи, щодо яких відсутні відомості про вручення їм повідомлення про дату, час і місце підготовчого засідання, відповідно п. 1 ч. 2 ст. 198, п. 1 ч. 2 ст. 223 ЦПК України, підготовче засідання було відкладено до 18.01.2022 року.

23.10.2021 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від позивача надійшла заява про забезпечення справедливого та неупередженого розгляду справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом та про забезпечення доступу до правосуддя, в який останній просив розглядати справу за його відсутності.

08.11.2021 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від позивача надійшла відповідь на відзив уповноваженого Європейського суду з прав людини стосовно позову № 757/37620/20-ц.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 10.11.2021 року відповідь на відзив ОСОБА_3 у вказаній цивільній справі повернуто заявнику без розгляду.

11.11.2021 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника відповідача-1 надійшло клопотання про долучення доказів до матеріалів справи, в якому останній просив приєднати до матеріалів справи копію рішення Печерського районного суду м. Києва від 19.09.2012 року у справі № 2-2452/12

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 18.01.2022 року закрито підготовче провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Кабінету Міністрів України, Уповноваженого у справах Європейського Суду з прав людини, Виконавчого комітету Роменської міської ради Сумської області, Державної казначейської служби України про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення грошових коштів, та справу призначено до розгляду по суті в загальному позовному провадженні на 09.06.2022 року.

14.02.2022 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від позивача надійшла заяву, в якій останній просив прийняти заяву про уточнення позовних вимог у справі.

23.02.2022 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від позивача надійшла заява про уточнення позовних вимог, яка передана головуючому судді 19.04.2022 року, в якій останній просив залучити до участі в справі в якості співвідповідача Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Сумській області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) та: визнати протиправною бездіяльність Управління забезпечення примусового виконання рішень у Сумській області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) внаслідок невиконання позитивних зобов`язань щодо забезпечення виконання пільг, гарантованих законодавством для військовослужбовців та учасників бойових дій відповідно до рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 21.03.2011 року у справі № 2-333/11; визнати протиправною бездіяльність Виконавчого комітету Роменської міської ради Сумської області внаслідок невиконання позитивних зобов`язань щодо забезпечення виконання пільг, гарантованих законодавством для військовослужбовців та учасників бойових дій відповідно до рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 21.03.2011 року у справі № 2-333/11; визнати протиправною бездіяльність Кабінету Міністрів України внаслідок невиконання позитивних зобов`язань щодо забезпечення виконання пільг, гарантованих законодавством для військовослужбовців та учасників бойових дій, незабезпечення здійснення Виконавчим комітетом Роменської міської ради Сумської області делегованих державою повноважень, визначених абз. 2 п. 14 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та не виділення коштів для придбання житла загальною площею 94,5 кв. м для забезпечення позивача та членів його родини відповідно до листів Виконавчого комітету Роменської міської ради Сумської області від 23.11.2012 року № 03-26/3556 та від 03.02.2015 року, поданих на підставі ст. 116, ч. 3 ст. 143 Конституції України та ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» на підставі рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 21.03.2011 року у справі № 2-333/11; визнати протиправною бездіяльність Кабінету Міністрів України щодо невжиття заходів, визначених законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» за поданням органу представництва, що стало причиною невжиття заходів, визначених рішенням Європейського Суду з прав людини у справі «Бурмич та інші проти України» (заяви №№ 46852/13 та інші) від 12.10.2017 року та рішенням Європейського Суду з прав людини у справі «Іванов проти України» (заява № 40450/04), відповідно до яких мало бути забезпечено виконання позитивних зобов`язань щодо забезпечення виконання пільг, гарантованих законодавством для військовослужбовців та учасників бойових дій відповідно до рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 21.03.2011 року у справі № 2-333/11 та надано відшкодування за тривале невиконання вказаного рішення суду відповідно до принципів, встановлених практикою Європейського Суду з прав людини; визнати протиправною бездіяльність Кабінету Міністрів України щодо незабезпечення виконання п. 1 ст. 8 Закону України «Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються з військової служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їх сімей», у редакції 2005 року, коли на позивача почала поширюватися дія цього Закону, внаслідок чого з 22.09.2005 року по 31.12.2018 року він не отримав гарантовану Законом компенсацію за проживання в найманому житлі; стягнути з Державного бюджету України на користь позивача грошову компенсацію за належне до отримання, але не надане житлове приміщення у розмірі 1 340 955,00 грн. та суму податку, який може бути нарахований на вказану суму шляхом безспірного списання коштів Державною казначейською службою України з Єдиного казначейського рахунку; стягнути з Державного бюджету України на користь позивача в якості майнової та немайнової шкоди, завданої тривалим порушенням права на житло грошову компенсацію у розмірі 961 266,39 грн. та суму податку, який може бути нарахований на вказану суму, шляхом безспірного списання коштів Державною казначейською службою України з Єдиного казначейського рахунку. Крім того, позивач просив розглядати справу за його відсутності.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 09.06.2022 року залучено до участі у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Кабінету Міністрів України, Урядового уповноваженого в справах Європейського Суду з прав людини, Виконавчого комітету Роменської міської ради Сумської області, Державної казначейської служби України про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення грошових коштів, в якості співвідповідача Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Сумській області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) (далі - відповідач-5, Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Сумській області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми)).

Протокольними ухвалами Печерського районного суду м. Києва від 09.06.2022 року, прийнято до провадження заяву позивача про уточнення позовних вимог та, у зв`язку із залученням до участі у справі співвідповідача, відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 223 ЦПК України, розгляд справи було відкладено до 19.09.2022 року.

09.06.2022 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Сумській області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) надійшов відзив на позовну заяву, який був переданий головуючому судді 08.07.2022 року, в якому представник відповідача-5 проти позову заперечував, оскільки на виконанні у Відділі примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Сумській області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) перебувало виконавче провадження ВП № 27081556 з примусового виконання виконавчого листа № 2-333/11, виданого Роменським міськрайонним судом Сумської області 07.06.2011 року, в ході здійснення якого державним виконавцем було вчинено всіх дій, передбачених вимогами Закону України «Про виконавче провадження» та Інструкції з організації примусового виконання рішень. Вказує, що позивачем на власний розсуд трактуються вимоги Закону України «Про виконавче провадження», наголошуючи на обов`язку державного виконавця звернутися до суду, який видав виконавчий лист, із заявою про встановлення чи зміну порядку і способу виконання рішення. Проте положеннями ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено право державного виконавця під час здійснення виконавчого провадження звертатися до суду або органу, який видав виконавчий документ з вказаною заявою (поданням). Звертає увагу на те, що боржником у виконавчому листі № 2-333/11 є Виконавчий комітет Роменської міської ради Сумської області, тому саме він має виконувати рішення суду у справі № 2-333/11, а не Кабінет Міністрів України, як наголошує позивач. Крім того, відповідач-5 просив розглядати справу за відсутності представника.

Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 19.09.2022 року приєднано до матеріалів справи відзив представника відповідача-5 на позовну заяву та зв`язку із неявкою в судове засідання учасників справи щодо яких відсутні відомості про вручення їм повідомлення про дату, час і місце судового засідання, відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 223 ЦПК України, розгляд справи було відкладено до 10.07.2023 року.

22.06.2023 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від позивача надійшла заява про забезпечення виконання ст. 6 Конвенції з прав людини. Крім того, позивач просив залучити до участі у справі у якості співвідповідача Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Сумській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції.

05.07.2023 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від позивача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності.

В судове засідання 10.07.2023 року з`явився представник відповідачів-1, 2. Інші учасники в судове засідання 10.07.2023 року не з`явилися, про дату, час і місце судового засідання повідомлені належним чином, в тому числі, з використанням засобів мобільного зв`язку, електронною поштою та шляхом публікації оголошення на веб-порталі судової влади України. Позивач у заяві від 05.07.2023 року просив розглядати справу за його відсутності. Відповідач-5 у відзиві на позовну заяву просив розглядати справу за відсутності представника.

Оскільки, згідно з п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі, зокрема, неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки, суд дійшов висновку про розгляд справи за відсутності позивача та представників інших відповідачів.

Представник відповідача-1, який одночасно є представником відповідача-2 в судовому засіданні щодо задоволення позову заперечував з викладених у відзивах підстав та просив в позові відмовити.

Вислухавши вступне слово представника відповідачів, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Суд встановив, що у 2005 році ОСОБА_2 після звільнення зі Збройних Сил України, у зв`язку із реформуванням Збройних Сил України, разом із членами своєї сім`ї переїхав на постійне проживання до м. Ромни Сумської області.

22.09.2005 року ОСОБА_2 та членів його сім`ї взято на квартирний облік для отримання житла у виконавчому комітеті Роменської міської ради Сумської області у зв`язку з відсутністю власного житла.

Житло протягом двох років з дня взяття на квартирний облік ОСОБА_2 та членам його сім`ї не надано, у зв`язку з чим ОСОБА_2 звернувся до суду за захистом порушених прав своїх та членів своєї сім`ї на житло.

Рішенням Роменського міськрайонного суду Сумської області від 21.03.2011 року у справі № 2-333/11 позов ОСОБА_2 до Виконавчого комітету Роменської міської ради Сумської області, Державного комітету в справах ветеранів України про визнання бездіяльності щодо забезпечення житлом неправомірною та зобов`язання відповідачів надати житлове приміщення задоволено частково; визнати бездіяльність Виконавчого комітету Роменської міськради щодо незабезпечення ОСОБА_2 та його сім`ї жилою площею протягом двох років з дня взяття на квартирний облік протиправною; зобов`язано Виконавчий комітет Роменської міської ради надати ОСОБА_2 та членам його сім`ї житло, для постійного проживання відповідно до існуючих норм житлової площі, за рахунок жилої площі, що передається міністерствами, іншими центральними органами державної виконавчої влади, підприємствами та організаціями у розпорядження місцевих рад та державних адміністрацій, або за рахунок субвенцій з державного бюджету, протягом 6 місяців з дня набрання чинності судовим рішенням.

На виконання вказаного рішення суду Роменським міськрайонним судом Сумської області 07.06.2011 року було видано виконавчий лист № 2-333/11 та державним виконавцем 10.06.2011 року винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 27081556.

Виконавче провадження ВП № 27081556 з примусового виконання судового рішення, яким зобов`язано надати ОСОБА_2 та членам його сім`ї житло у визначений термін в порядку визначеному законодавством України декілька разів закривалося без виконання судового рішення.

Під час виконання вказаного виконавчого провадження, Роменська міська рада повідомляла державного виконавця, що центральними органами державної виконавчої влади, міністерствами, підприємствами, організаціями, жила площа у розпорядження виконавчого комітету Роменської міської ради Сумської області не надавалась. Крім того, субвенції для придбання жилої площі, з державного бюджету не надходили.

Державний виконавець звертався до суду із заявою щодо роз`яснення рішення, у задоволенні якої судом було відмовлено.

Також, державним виконавцем за невиконання рішення суду на боржника у виконавчому провадженні ВП № 27081556 неодноразово накладався штраф.

Крім того, державний виконавець двічі звертався до суду із заявою про зміну способу й порядку виконання рішення суду, в якому просив змінити останній із зобов`язання Виконавчого комітету Роменської міської ради Сумської області надати ОСОБА_2 та членам його сім`ї житло, для постійного проживання, відповідно до існуючих норм житлової площі, за рахунок жилої площі, що передається міністерствами, іншими центральними органами Державної виконавчої влади, підприємствами та організаціями у розпорядження місцевих Рад та державних адміністрацій, або за рахунок субвенцій з державного бюджету, протягом 6 місяців з дня набрання чинності судовим рішенням на стягнення грошової компенсації замість не отриманого житла за судовим рішенням у розмірі 435 897,31 грн. з Державного бюджету України у порядку, визначеному постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 року № 845 (Порядок виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників), у задоволенні відповідних заяв судом відмовлено.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Як визначено у ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 113 Конституції України, Кабінет Міністрів України є вищим органом у системі органів виконавчої влади, який у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, а також указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України.

За приписами ст. 116 Конституції України Кабінет Міністрів України, окрім іншого, забезпечує виконання Конституції і законів України.

Відповідно до ч. ч. 1,3 117 Конституції України, Кабінет Міністрів України в межах своєї компетенції видає постанови і розпорядження, які є обов`язковими до виконання. Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України, міністерств та інших центральних органів виконавчої влади підлягають реєстрації в порядку, встановленому законом.

Частина 3 ст. 143 Конституції України визначає, що органам місцевого самоврядування можуть надаватися законом окремі повноваження органів виконавчої влади. Держава фінансує здійснення цих повноважень у повному обсязі за рахунок коштів Державного бюджету України або шляхом віднесення до місцевого бюджету у встановленому законом порядку окремих загальнодержавних податків, передає органам місцевого самоврядування відповідні об`єкти державної власності.

Статтею 95 Конституції України встановлено, що будь-які видатки держави на загальносуспільні потреби, розмір і цільове спрямування цих видатків визначаються виключно законом про Державний бюджет України.

Частиною 6 ст. 116 Конституції України передбачено, що Кабінет Міністрів України розробляє проект закону про Державний бюджет України і забезпечує виконання затвердженого Верховною Радою України Державного бюджету України, подає Верховній Раді України звіт про його виконання.

Закон України «Про Кабінет Міністрів України» визначає організацію, повноваження і порядок діяльності Кабінету Міністрів України.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 1 Закону України «Про Кабінет Міністрів України», Кабінет Міністрів України є вищим органом у системі органів виконавчої влади. Кабінет Міністрів України здійснює виконавчу владу безпосередньо та через міністерства, інші центральні органи виконавчої влади, Раду міністрів Автономної Республіки Крим та місцеві державні адміністрації, спрямовує, координує та контролює діяльність цих органів.

Статтею 2 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» визначені основні завдання Кабінету Міністрів України.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 3 Закону України «Про Кабінет Міністрів України», діяльність Кабінету Міністрів України ґрунтується на принципах верховенства права, законності, поділу державної влади, безперервності, колегіальності, солідарної відповідальності, відкритості та прозорості. Кабінет Міністрів України здійснює виконавчу владу на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 ст. 19 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» передбачено, що діяльність Кабінету Міністрів України спрямовується на забезпечення інтересів Українського народу шляхом виконання Конституції та законів України, актів Президента України, а також Програми діяльності Кабінету Міністрів України, схваленої Верховною Радою України, вирішення питань державного управління у сфері економіки та фінансів, соціальної політики, праці та зайнятості, охорони здоров`я, освіти, науки, культури, спорту, туризму, охорони навколишнього природного середовища, екологічної безпеки, природокористування, правової політики, законності, забезпечення прав і свобод людини та громадянина, запобігання і протидії корупції, розв`язання інших завдань внутрішньої і зовнішньої політики, цивільного захисту, національної безпеки та обороноздатності.

Статтею 20 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» встановлені основні повноваження Кабінету Міністрів України.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 49 Закону України «Про Кабінет Міністрів України», Кабінет Міністрів України на основі та на виконання Конституції і законів України, актів Президента України, постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, видає обов`язкові для виконання акти - постанови і розпорядження. Акти Кабінету Міністрів України нормативного характеру видаються у формі постанов Кабінету Міністрів України.

Так, ч. 2 ст. 4 Бюджетного Кодексу України (далі - БК України) встановлено, що бюджетна система України і Державний бюджет України встановлюється виключно цим Кодексом та законом про Державний бюджет України. Якщо іншими нормативно-правовими актами бюджетні відносини визначаються інакше, ніж у цьому Кодексі, застосовуються відповідно норми цього Кодексу. Виключно законом про Державний бюджет України визначаються надходження та витрати Державного бюджету України.

Згідно з п. 26 Прикінцевих та перехідних положень БК України, норми і положення статей 12-16 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.

У п.п 2.3 п. 2 Рішення Конституційного Суду України № 20-рп/2011 від 26.12.2011 року наведено, що метою і особливістю закону про Державний бюджет України є забезпечення належних умов для реалізації положень інших законів України, які передбачають фінансові зобов`язання держави перед громадянами, спрямовані на їх соціальний захист, у тому числі й надання пільг, компенсацій і гарантій (п. 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 09.07.2007 року № 6-рп/2007 у справі про соціальні гарантії громадян). Бюджетна система України будується на засадах справедливого і неупередженого розподілу суспільного багатства між громадянами і територіальними громадами; держава прагне до збалансованості бюджету України (ч. ч. 1, 3 ст. 95 Основного Закону України).

У Рішенні Конституційного Суду України від 27.11.2008 року № 26-рп/2008 вказано, що положення ч. 3 ст. 95 Конституції України щодо прагнення держави до збалансованості бюджету України у системному зв`язку з положеннями частини другої цієї статті, статті 46 Конституції України треба розуміти як намагання держави при визначенні законом про Державний бюджет України доходів і видатків та прийнятті законів, інших нормативно-правових актів, які можуть вплинути на доходну і видаткову частини бюджету, дотримуватися рівномірного співвідношення між ними.

У Рішенні Конституційного Суду України від 16.03.2004 року № 6-рп/2004 також наголошено, що прагнення держави до збалансованості та наповнення бюджету України реалізується через визначення джерел надходження до державного бюджету і потреб на видатки.

Ураховуючи наведене, Конституційний Суд України розглядає принцип збалансованості бюджету як один з визначальних поряд з принципами справедливості та пропорційності (розмірності) у діяльності органів державної влади, зокрема, в процесі підготовки, прийняття та виконання державного бюджету на поточний рік.

Положеннями п. 11 ч. 1 ст. 40 БК України встановлено, що предметом регулювання закону про Державний бюджет України є додаткові положення, що регламентують процес виконання бюджету.

Так, вимоги ОСОБА_2 зводяться до бездіяльності відповідачів внаслідок невиконання, зокрема, Урядом своїх повноважень, передбачених ст. 116 та ч. ч. 3, 4 ст. 143 Конституції України.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Кабінет Міністрів України реалізуючи повноваження, визначені Конституцією України та Законом України «Про Кабінет Міністрів України», виконує покладені на нього завдання.

Кабінет Міністрів України приймає рішення після обговорення питань на його засіданнях. Разом з тим, хоча Кабінет Міністрів України і бере участь у розробці проекту Державного бюджету України на відповідний рік, затвердження Державного бюджету України на відповідний рік, згідно ст. 96 Конституції України, відноситься до повноважень Верховної Ради України. Крім того, виключно законом про Державний бюджет України визначаються доходи та витрати Державного бюджету України.

Статтею 7 БК України визначено принципи бюджетної системи, які враховуються усіма учасниками бюджетного процесу при складанні та виконанні бюджету. Вказаною нормою, зокрема, передбачено принцип збалансованості - повноваження на здійснення витрат бюджету мають відповідати обсягу надходжень бюджету на відповідний бюджетний період.

Із системного аналізу норм БК України вбачається, що бюджетні кошти використовуються розпорядниками бюджетних коштів за їх бюджетним призначенням. Разом з тим, Кабінет Міністрів України не є розпорядником бюджетних коштів. Крім того, сторони у справі не заперечують той факт, що витрати, які просить здійснити позивач, Державним бюджетом України на відповідний рік не передбачено.

Ураховуючи, що суб`єкти владних повноважень діють тільки на підставі, у спосіб та у порядку, визначеному законом, суд може зобов`язати відповідачів у справі здійснити лише ті дії, які віднесені до їхньої компетенції у спосіб та у порядку, який відповідатиме закону.

Положеннями ст. ст. 30, 31 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що саме до повноважень виконавчих комітетів міських рад відноситься питання поліпшення житлових умов, розподіл та надання відповідно до вимог житлового законодавство, що й було встановлено в рішенні Роменського міськрайонного суду Сумської області від 21.03.2011 року у справі № 2-333/11, яким визнано бездіяльність виконавчого комітету Роменської міської ради Сумської області щодо незабезпечення позивача та його сім`ю жилою площею.

Доводи ОСОБА_2 , з посиланням на норми Конституції України, про наявність можливості у Кабінету Міністрів України фінансувати з державного бюджету витрати на придбання житла позивачу ґрунтуються на помилковому трактуванні положень законодавства, оскільки Кабінет Міністрів України не є розпорядником цих коштів та не є тим органом, який встановлює видатки державного бюджету, а тому підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Отже, виконання функцій Кабінетом Міністрів України не зводиться до реалізації прав того чи іншого громадянина, при цьому, неможна констатувати і бездіяльність Уряду, зокрема, щодо виконання ним повноважень, передбачених окремими положеннями Конституції України, оскільки їх положення не зводяться лише до фінансування за рахунок коштів Державного бюджету України повноважень делегованих органам місцевого самоврядування щодо забезпечення житлом осіб на підставі Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Аналізуючи викладене, суд вважає, що відповідачами не було допущено бездіяльності в частині забезпечення житлом позивача.

Щодо позовних вимог про стягнення компенсації за не надане житлове приміщення у розмірі 1 340 955,00 грн. та майнової, немайнової шкоди, завданої тривалим порушенням права на житло грошову компенсацію у розмірі 961 266,39 грн., суд зазначає наступне.

Так, постановою Кабінету Міністрів України від 02.09.2015 року № 728 «Про деякі питання забезпечення житлом військовослужбовців та інших громадян» затверджено Порядок визначення розміру і надання військовослужбовцям та членам їх сімей грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення.

Даний Порядок установлює механізм визначення розміру і надання військовослужбовцям та членам їх сімей, що перебувають разом з ними на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, який ведеться у військових частинах, органах, підрозділах, загонах, військових навчальних закладах, установах, а у разі їх розформування - у військових комісаріатах та квартирно-експлуатаційних установах (організаціях), за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення.

Дія цього Порядку поширюється на: військовослужбовців, які мають вислугу на військовій службі 20 і більше років, та членів їх сімей; осіб звільнених з військової служби в запас або у відставку за віком, станом здоров`я га у зв`язку із скороченням штатів або проведенням інших організаційних заходів у разі неможливості використання на військовій службі, та членів їх сімей; сім`ї військовослужбовців, які загинули (померли) або пропали безвісти під час проходження військової служби; сім`ї померлих осіб, звільнених з військової служби в запас або у відставку за віком; станом здоров`я та у зв`язку із скороченням штатів або проведенням інших організаційних заходів.

Разом з тим, надання військовослужбовцям та членам їх сімей грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення здійснюється у межах коштів, що передбачаються у державному бюджеті для виконання Комплексної програми забезпечення житлом військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, посадових осіб митної служби та членів їх сімей, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 29.11.1999 року № 2166, а саме за рахунок і в межах видатків, визначених її виконавцям - міністерствам та іншим центральним органам виконавчої влади у Державному бюджеті України на відповідний рік, та інших джерел.

Згідно ст. 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Проте, факт заподіяння шкоди та розмір має бути обов`язково підтверджений належними та допустимими доказами.

За приписами ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ч. 1 ст. 1173 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

У ст. 1174 ЦК України законодавцем встановлено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Отже, під час вирішення спорів про відшкодування шкоди за статтями 1173, 1174 ЦК України доказуванню підлягає факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками.

Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди.

При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Аналогічного висновку дійшов і Верховний Суд у постановах від 14.02.2018 року по справі № 621/2805/15-ц (провадження № 61-513св17), від 05.04.2018 року по справі № 456/525/17 (провадження № 61-11108св18), від 06.06.2018 року по справі № 461/5458/16-ц (провадження № 61-28011св 18), від 02.04.2018 року по справі № 757/45832/16-ц (провадження № 61-5304св18) тощо.

Згідно із ч. ч. 1-4 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

За приписами п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

В п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зазначено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

При розгляді справ за позовами про відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 56 Конституції судам слід мати на увазі, що при встановленні факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, місцевого самоврядування або їх посадових чи службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень вона підлягає відшкодуванню за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування (п. 10-1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»).

Аналогічного підходу дотримується і Верховний Суд, що знайшло своє відображення у постанові від 19.09.2019 року у справі № 335/10080/15-ц (провадження № 61-10703св18).

Згідно ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як визначено у ч. 1 та ч. 2 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Позивач не надав належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження розміру шкоди та причинно-наслідкового зв`язку між заподіяною шкодою та діями (бездіяльністю) відповідачів.

За таких обставин, позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Як визначено у ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, а суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, то питання щодо розподілу судового збору судом не вирішується. Відповідачами належних доказів на підтвердження понесення судових витрат не надано.

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 19, 56, 95, 96, 113, 116, 117, 143 Конституції України, ст. ст. 4, 7, 40 Бюджетного кодексу України, ст. ст. 23, 1166, 1167, 1173, 1174 Цивільного кодексу України, ст. ст. 1, 2, 3, 19, 20 Закону України «Про Кабінет Міністрів України», ст. ст. 30, 31 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ст. ст. 3, 4, 12, 13, 19, 76-81, 84, 133-141, 259, 263-265, 273, 353, 354, 355, п.п. 15.5 п. 15 Розділу ХІІІ Перехідні положення Цивільного процесуального кодексу України,

ВИРІШИВ:

В позові ОСОБА_2 до Кабінету Міністрів України, Уповноваженого у справах Європейського Суду з прав людини, Виконавчого комітету Роменської міської ради Сумської області, Державної казначейської служби України, Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Сумській області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії, стягнення грошових коштів - відмовити.

Позивач: ОСОБА_2 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач-1: Кабінет Міністрів України, вул. Грушевського, буд. 12/2, м. Київ, 01008.

Відповідач-2: Уповноважений у справах Європейського Суду з прав людини, вул. Городецького, буд. 13, м. Київ, 01001, .

Відповідач-3: Виконавчий комітет Роменської міської ради Сумської області, бульв. Шевченка, буд. 2, м. Ромни, сумська обл., 42000, .

Відповідач-4: Державна казначейська служба України, вул. Бастіонна, буд. 6, м. Київ, 01601, .

Відповідач-5: Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Сумській області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми), вул. Петропавлівська, буд. 75, м. Суми, 40003, .

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційні скарги на рішення подаються учасниками справи до Київського апеляційного суду через Печерський районний суд м. Києва, а з початку функціонування Єдиної інформаційно-телекомунікаційної системи безпосередньо до апеляційного суду, матеріали справи витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності Цивільним процесуальним кодексом України в редакції від 15.12.2017 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення складений та підписаний 07.08.2023 року.

Суддя І.В. Григоренко