ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1813/23 Справа № 226/2317/21 Суддя у 1-й інстанції - Салькова В.С. Суддя у 2-й інстанції - Корчиста О. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2023 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Корчистої О.І.

суддів: Агєєва О.В., Кішкіної І.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін в приміщенні Дніпровського апеляційного суду в місті Кривий Ріг Дніпропетровської області цивільну справу № 226/2317/21 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант» до ОСОБА_1 про стягнення страхового відшкодування в порядку регресу,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Майоров Сергій Володимирович,

на рішення Димитровського міського суду Донецької області від 18 жовтня 2022 року,

встановив:

У серпні 2022 року Товариство з обмеженою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант» (далі за текстом ТОВ СК «Альфа-Гарант») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення страхового відшкодування в порядку регресу.

Позов обґрунтований тим, що 07 липня 2020 року сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобілів «Mersedes-Benz C300», д/н НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_1 та «KIA Ceed», д/н НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2 .

На момент дорожньо-транспортної пригоди між позивачем ТОВ СК «Альфа-Гарант» та ОСОБА_3 був укладений договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 11 квітня 2020 року серії АО№, за яким остання застрахувала майнові інтереси, пов`язані із експлуатацією автомобіля «Mersedes-Benz C300», д/н НОМЕР_1 .

16 листопада 2020 року ТОВ СК «Альфа-Гарант» здійснило виплату страхового відшкодування в розмірі 22 000 гривень.

Оскільки страхувальник ОСОБА_3 є пенсіонером, їй була надана пільга при оформленні полісу, передбачена п.13.2 ст.13 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Постановою Димитровського міського суду Донецької області від 15 липня 2020 року ОСОБА_1 був визнаний винуватим у вчиненні вищевказаної дорожньо-транспортної пригоди.

Також позивач зазначає, що оскільки на момент дорожньо-транспортної пригоди саме відповідач керував автомобілем, застрахованим ОСОБА_3 із застосуванням пільги, ним порушено умови, передбачені п.13.2 ст.13 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Посилаючись на те, що особа, відповідальна за шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, зобов`язана компенсувати страховику 50% виплаченого страхового відшкодування, просив стягнути з відповідача на свою користь 11 000 гривень виплаченого страхового відшкодування в порядку регресу і суму сплаченого судового збору в розмірі 2 270 гривень.

Рішенням Димитровського міського суду Донецької області від 18 жовтня 2022 року позовні вимоги ТОВ СК «Альфа-Гарант» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості в порядку регресу задоволені. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ СК «Альфа-Гарант» страхове відшкодування в порядку регресу в розмірі 11 000 гривень та судовий збір в сумі 2 270 гривень.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Майоров С.В., посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення Димитровського міського суду Донецької області від 18 жовтня 2022 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що посилання позивача та суду в оскаржуваному рішенні на вимоги ст. 1191, 993 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування» є помилковими щодо розглянутих обставин справи та призвели до невірного вирішення справи.

Зазначає, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року (п. 34) зроблено висновок, що стаття 1191 ЦК України та ст. 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» з одного боку, і стаття 993 ЦК України та Закону України «Про страхування» у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, з другого боку, регулюють різні за змістом правовідносини. У випадках, коли делікті правовідносини поєднуються з правовідносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у порядку, передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість самого завдавача шкоди. За умов, передбачених у статті 38 вказаного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регресу) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування (п. 35). Згідно зі ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування» у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, до страховика потерпілого переходить право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов`язанні в межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобов`язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов`язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування. Такий перехід є суброгацією (п. 43).

Також зауважує, що страховик, в даному випадку ТОВ СК «Альфа-Гарант», у якого ОСОБА_3 застрахувала свою цивільно-правову відповідальність наполягає на стягненні на свою користь половини від суми страхового відшкодування за договором, при тому, що ОСОБА_1 не є суб`єктом відповідальності за регресом, зазначеному в п. 38.1.1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Не погоджуючись з прийнятим судом рішенням щодо того, що пільга не може бути застосована до відповідача та у останнього виник обов`язок компенсувати страховику 50% виплаченого страхового відшкодування, скаржник зазначає, що пункт 13.2 ст. 13 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» конкретизує, що пільга 50% надається за умови особистого керування таким транспортним засобом особою, яка належить до визначених у цьому пункті категорій громадян України, без мети надання платних послуг з перевезення або вантажу (пенсіонер).

На момент оформлення договору страхування представник страховика переконався, що страхувальник є пенсіонером і підпадає по одній з ознак до осіб, для яких може бути застосована пільга, однак ця особа не переконалася, що ОСОБА_3 не має водійського посвідчення та не може керувати транспортним засобом.

Крім цього, поза увагою суду першої інстанції залишилось те, що відповідно п. 8 полісу № АО/2814899 «Особливі умови використання забезпеченого ТЗ» дозволено керування транспортним засобом особою з водійським стажем менше 3-х років або з водійським стажем страхувальника менше 3-х років. Цей пункт представник страховика зазначив як дозволений, тим самим підтвердивши, що цим транспортним засобом можуть керувати інші особи крім страхувальника з водійським стажем менше 3 років, а у відповідача ОСОБА_1 водійський стаж навіть більше ніж три роки. Тобто, на думку скаржника, не було обмежень щодо керування цим забезпеченим транспортним засобом.

Також посилається, що судом першої інстанції не було враховано та не надано оцінку тому, що інший учасник дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_2 надав страховику недостовірну інформацію, приховавши, що відносно нього також складався протокол про адміністративне правопорушення за цією дорожньо-транспортною пригодою та постановою суду його було визнано винуватим у її настанні, а страховик не перевірив інформацію і безпідставно сплатив ОСОБА_2 страхове відшкодування в сумі 22 000 гривень.

Оскільки у настанні дорожньо-транспортної пригоди винуваті обидва водія, страховик мав застосувати положення ст. 36.3 Закону України «Про обов`язкове соціальне страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» і визначити розмір страхового відшкодування за кожну з таких осіб шляхом поділу розміру заподіяної шкоди на двох осіб ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Крім цього зазначає, що статтею 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачений виключний перелік підстав для звернення страховика в порядку регресного позову до страхувальника та водія забезпеченого засобу. Оскільки відповідач ОСОБА_1 на момент дорожньо-транспортної пригоди керував забезпеченим транспортним засобом на підставі п. 8 полісу страхування правомірно володіючи ним, дій, згідно п.38.1.1 38.1.3 ст. 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не вчиняв, вважає, що підстав для стягнення з нього 50% від суми страхового відшкодування немає.

У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ СК «Альфа-Гарант» зазначає, що судом першої інстанції були враховані всі доводи відповідача та проаналізовані, надана належна правова оцінка. Враховуючи факт керування ОСОБА_1 автомобілем «Mersedes-Benz C300», д/ НОМЕР_3 під час ДТП 07 липня 2020 року та наявність його вини у настанні дорожньо-транспортної пригоди, встановлені постановою суду, яка набрала законної сили, а автомобіль був застрахований його дружиною ОСОБА_3 із застосуванням пільги, яка передбачена ст. 13.2 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» дійсно виник обов`язок компенсувати страховику 50% виплаченого страхового відшкодування, що становить у цій справі 11 000 гривень. Доводи апеляційної скарги правомірність висновків суду першої інстанції не спростовують. Просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення Димитровського міського суду Донецької області від 18 жовтня 2022 року, оскаржуване рішення залишити без змін.

Згідно з ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Майоров С.В., підлягає задоволенню за наступних підстав.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 13 і 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судом встановлено, що 11 квітня 2020 року ОСОБА_3 застрахувала свою цивільно-правову відповідальність як власника наземного транспортного засобу «Mersedes-Benz C300», д/н НОМЕР_1 , у ТОВ СК «Альфа-Гарант», про що було складено поліс №АО/2814899. При укладенні договору страхування ОСОБА_3 пред`явлене пенсійне посвідчення НОМЕР_4 від 23 грудня 2003 року, у полісі застережене про 50% зменшення пільговику. (а.с.6)

07 липня 2020 року у м. Мирнограді Донецької області на вул. Центральній сталася ДТП за участю автомобілів «Mersedes-Benz C300», д/н НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_1 та «KIA Ceed», д/н НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2 , вина у даній дорожньо-транспортній пригоді ОСОБА_1 встановлена постановою Димитровського міського суду Донецької області від 15 липня 2020 року у справі №226/1686/20, яка набрала законної сили 28 липня 2020 року. (а.с.21-22)

Постановою Димитровського міського суду Донецької області від 23 вересня 2020 року у справі № 226/1685/20 винуватим у настанні 07 липня 2020 року дорожньо-транспортної пригоди також визнано і ОСОБА_2 (а.с.88-89)

За наслідками розгляду повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду від потерпілого ОСОБА_2 та його заяви про страхове відшкодування (а.с.7-9), повідомлення ОСОБА_1 про дорожньо-транспортну пригоду (а.с.19-20) на підставі розрахунку ТОВ СК «Альфа-Гарант» страхового відшкодування та страхового акту (а.с.29,30), у відповідності до угоди про розмір страхового відшкодування між ТОВ СК «Альфа-Гарант» та ОСОБА_2 (а.с.31) останньому, платіжним дорученням №13104 від 16 листопада 2020 року, перераховане на картковий рахунок страхове відшкодування в сумі 22 000 гривень. (а.с.33)

01 березня 2021 року ТОВ СК «Альфа-Гарант» на адресу ОСОБА_1 спрямовано регресну вимогу про сплату у семиденний термін 50% виплаченого ОСОБА_2 страхового відшкодування за дорожньо-транспортну пригоду від 07 липня 2020 року в розмірі 11 000 гривень, однак ця вимога не була вручена адресатові і повернута відділенням поштового зв`язку відправникові через закінчення терміну зберігання. (а.с. 26-28).

Судом першої інстанції допитана судом свідок ОСОБА_3 , яка пояснила, що вона є власником автомобіля «Mersedes-Benz C300», д/н НОМЕР_1 , але користується і керує ним її чоловік ОСОБА_1 , у той час як вона сама не має права керування транспортними засобами. Нею дійсно був оформлений поліс страхування цивільної відповідальності власника наземного транспортного засобу і при цьому за пропозицією працівника страхової компанії була використана пільга, наявна у неї через інвалідність ІІІ групи. При цьому вона не пред`являла ніяких доказів інвалідності, не підписувала жодних документів. Поліс вона оформлювала уперше, наслідки настання страхового випадку їй роз`яснені не були, після оформлення документи забрав чоловік.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, виходив з того, що ТОВ СК «Альфа-Гарант» виконала своє зобов`язання щодо виплати страхового відшкодування за фактом дорожньо-транспортної пригоди за участю забезпеченого полісом № АО/2814899 від 11 квітня 2020 автомобіля, виходив з того, що факт керування ОСОБА_1 автомобілем «Mersedes-Benz C300», д/н НОМЕР_1 , під час дорожньо-транспортної пригоди 07 липня 2020 року та його вина у настанні дорожньо-транспортної пригоди встановлені постановою суду, яка набрала законної сили, а автомобіль був застрахований його дружиною ОСОБА_3 із застосуванням пільги, яка передбачена ст.13.2 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», і ця пільга не може бути застосована до відповідача, в останнього, згідно з положеннями ст. 38-1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» дійсно виник обов`язок компенсувати страховику 50% виплаченого страхового відшкодування, що становить у цій справі 11000 гривень (22 000 гривень виплаченого страхового відшкодування / 2).

Апеляційний суд не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції за наступних підстав.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 15, ч.1 ст. 16 ЦК України).

Правовідносини, які склалися між сторонами у справі, регулюються нормами Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», Закону України «Про страхування» та Цивільного Кодексу України.

Стаття 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачає право страховика подати після виплати страхового відшкодування регресний позов до страхувальника за наявності певних умов, зокрема, якщо він керував транспортним засобом без права на керування транспортним засобом відповідної категорії (підпункт 38.1.1 («б») п. 38.1 ст. 38 Закону).

Відповідно ст. 38-1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» умовами, коли відповідач повинен сплатити 50% виплаченого страхового відшкодування страховику є: якщо страховик здійснив страхове відшкодування за шкоду, заподіяну під час використання забезпеченого транспортного засобу, у сфері, що передбачає більше значення коригуючого коефіцієнта, ніж визначено договором страхування, чи з порушенням умов, передбачених пунктом 13.2 статті 13 цього Закону (при укладенні договору страхування із застосуванням такого пункту).

Згідно п. 13.2 ст. 13 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» розмір страхового платежу за одним внутрішнім договором страхування зменшується на 50 відсотків, за умови, що страхувальником є громадянин України - учасник війни, особа з інвалідністю II групи, особа, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, віднесена до I або II категорії, пенсіонер, а забезпечений транспортний засіб має робочий об`єм двигуна до 2500 сантиметрів кубічних включно та належить цьому громадянину на праві власності. Зазначена пільга надається за умови особистого керування таким транспортним засобом особою, яка належить до визначених у цьому пункті категорій громадян України, без мети надання платних послуг з перевезення пасажирів або вантажу.

З огляду на зазначене, колегія судів апеляційного суду погоджується з доводами апеляційної скарги, що п. 13.2 ст. 13 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначає розмір страхового платежу, відповідну пільгу для деяких категорій громадян при сплаті страхового платежу на момент придбання договору страхування надає особа, що оформлює договір страхування.

Судом встановлено, що страхувальник ОСОБА_3 не має посвідчення водія.

Відповідно до п. 8 Полісу № АО/2814899 «Особливі умови використання забезпеченого ТЗ» дозволено керування транспортним засобом особою з водійським стажем менше 3-х років або з водійським стажем страхувальника менше 3-х років. Зазначивши цей пункт як дозволений в полісі страхування представник страхувальника тим самим підтвердив, що цим транспортним засобом можуть керувати інші особи, крім страхувальника з водійським стажем менше 3-х років. Оскільки водійський стаж відповідача ОСОБА_1 становить більше ніж три роки, він правомірно керував забезпеченим транспортним засобом. (а.с.6)

Оскільки сума виплаченого страхового відшкодування в порядку регресу не підпадає під порядок стягнення в регресному порядку, передбаченому ст. 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», вказана сума може розглядатися як компенсація страховику 50% виплаченого страхового відшкодування.

Відповідно до частини 1 статті 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Стаття 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачає право страховика подати після виплати страхового відшкодування регресний позов до страхувальника за наявності певних умов.

Згідно зі статтею 27 Закону України «Про страхування» та статтею 993 ЦК України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Відтак, стаття 1191 ЦК України та стаття 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», з одного боку, і стаття 993 ЦК України та стаття 27 Закону України «Про страхування», з іншого боку, регулюють різні за змістом правовідносини.

Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе в межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди. А тому страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, згідно зі статтями 3 і 5 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» реалізує право вимоги, передбачене статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування», шляхом звернення з позовом до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність.

У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у статті 38 вказаного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування.

Такого висновку дійшла Велика Палата Верхового Суду в постанові від 04 липня 2018 року в справі №755/18006/15-ц.

Суд першої інстанції не врахував наведених висновків, а тому прийшов до помилкових висновків, які призвели до неправильного вирішення спору.

Враховуючи, що ТОВ СК «Альфа-Гарант», в якому ОСОБА_3 застрахувала цивільно-правову відповідальність, наполягає на стягненні з ОСОБА_1 , який не є суб`єктом відповідальності за регресом, визначеної у статті ст. 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», 50% від суми страхового відшкодування, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ТОВ СК «Альфа-Гарант».

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, N 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до пунктів 3 та 4 частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження під час перевірки рішення суду першої інстанції, а отже, рішення суду першої інстанції на підставі ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню, з ухваленням нового про відмову у задоволенні позовних вимог.

Згідно ч. 13 ст.141 України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Отже, з урахуванням положень ст. 141 ЦПК України та ставок судового збору, передбачених ст. 4 Закону України «Про судовий збір», колегія суддів апеляційного суду вважає за необхідне стягнути з позивача на користь відповідача витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 3 405 гривень.

Керуючись ст. 369, 374, 376, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Майоров Сергій Володимирович, задовольнити.

Рішення Димитровського міського суду Донецької області від 18 жовтня 2022 року скасувати.

У задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант» до ОСОБА_1 про стягнення страхового відшкодування в порядку регресу відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант» на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в сумі 3 405 гривень.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Судді:

Повний текст постанови складено 04 квітня 2023 року.

Головуючий О.І. Корчиста