за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Волинська обласна інфекційна лікарня» Волинської обласної ради про поновлення на роботі за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 вересня 2022 року та постанову Волинського апеляційного суду від 02 січня 2023 року.
У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання незаконними наказів про дисциплінарне стягнення, поновлення на роботі.
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 вересня 2022 року позов задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано наказ КП «Волинська обласна інфекційна лікарня» від 16 вересня 2021 року № 110/01-02од «Про дисциплінарне стягнення». В решті позову відмовлено.

Постановою Волинського апеляційного суду від 02 січня 2023 року рішення суду першої інстанції в частині мотивації прийняття оскаржуваних наказів від 08 листопада 2021 року № 134/01-02од, від 17 листопада 2021 року № 174/2-2ос скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення.

Визнано незаконним та скасовано наказ КП «Волинська обласна інфекційна лікарня» від 08 листопада 2021 року № 134/01-02од «Про дисциплінарне стягнення» в частині притягнення до дисциплінарної відповідальності позивача за неподання звітів за вересень-жовтень 2021 року про надходження та використання кисню медичного до бухгалтерської служби відповідальною особою, заступником директора з адміністративно-господарської частини ОСОБА_1 .

Визнано незаконним та скасовано наказ КП «Волинська обласна інфекційна лікарня» від 17 листопада 2021 року № 174/2-2-ос «Про дисциплінарне стягнення» в частині притягнення до дисциплінарної відповідальності позивача за неподання звітів за вересень-жовтень 2021 року про надходження та використання кисню медичного до бухгалтерської служби, бездіяльністю щодо виконання припису (доповідної) лікаря-епідеміолога про дотримання вимог санітарно-протиепідемічного режиму, утримання території і приміщень, порушення правил етики та деонтології. В решті рішення суду залишено без змін.

У січні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду в частині відмови в задоволенні його позовних вимог й ухвалити нове рішення про їх задоволення.

Постановою Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду від 22 березня 2023 року рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 вересня 2022 року та постанову Волинського апеляційного суду від 02 січня 2023 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог залишено без змін.

Погоджуючись з висновками судів першої та апеляційної інстанцій, колегія суддів виходила з правомірності розірвання роботодавцем трудового договору з позивачем на підставі пункту 3 статті 40 КЗпП України, оскільки він двічі протягом 2021 року притягувався до дисциплінарної відповідальності у вигляді доган, після чого знову вчинив проступок, оскільки без поважних причин відмовився завершити заходи по вводу в експлуатацію ДЕС - дизель-генератора, який був придбаний та встановлений у КП «Волинська обласна інфекційна лікарня», що безпосередньо входило до його функціональних обов`язків.

З такими висновками колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду погодитися не можу й відповідно до вимог статті 35 ЦПК України висловлюю окрему думку.

Відповідно до частини шостої статті 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Юридична відповідальність особи має індивідуальний характер (стаття 61 Конституції України).

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку систематичного невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного та громадського стягнення.

З передбачених пунктом 3 частини першої статті 40 КЗпП України підстав працівник може бути звільнений лише за проступок на роботі, вчинений після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення за невиконання без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку.

Згідно з частиною другою статті 149 КЗпП України за кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення.

Звільнення працівника за пунктом 3 статті 40 КЗпП України є окремим видом дисциплінарного стягнення.

У таких випадках враховуються ті заходи дисциплінарного стягнення, які встановлені чинним законодавством і не втратили юридичної сили за давністю або не зняті достроково (стаття 151 КЗпП України).

У цій справі суди встановили, що позивач двічі протягом 2021 року притягувався до дисциплінарної відповідальності у вигляді доган за порушення Правил внутрішнього трудового розпорядку.

Так, наказом від 06 жовтня 2021 року № 125/01-02од до ОСОБА_1 застосовано стягнення у виді догани за систематичне порушення правил етики та деонтології, відмову виконувати розпорядження керівника.

Наказом від 08 листопада 2021 року № 134/01-02од ОСОБА_1 притягнено до дисциплінарної відповідальності у виді догани за бездіяльність щодо виконання припису (доповідної) лікаря-епідеміолога від 13 жовтня 2021 року про дотримання вимог санітарно-протиепідемічного режиму, утримання території.

Зазначені накази в цих частинах суди вважали такими, що винесені роботодавцем з дотриманням норм статей 148-149 КЗпП України.

У подальшому наказом від 17 листопада 2021 року № 174/2-2ос, враховуючи попередні порушення трудової дисципліни, встановлені наказами від 06 жовтня та від 08 листопада 2021 року, а також знову виявлене порушення трудової дисципліни, згідно з яким позивач відмовився завершити заходи по вводу в експлуатацію ДЕС - дизель-генератора, придбаного та встановленого у КП «Волинська обласна інфекційна лікарня», ОСОБА_1 звільнено з посади на підставі пункту 3 частини першої статті 40 КЗпП України.

Вважаючи таке звільнення законним, суди врахували наданий відповідачем наказ від 16 листопада 2021 року № 136/01-02од, якимзобов`язано позивача до 30 листопада 2021 року завершити заходи із введення в експлуатацію ДЕС - дизель-генератора, потужністю 100 кВт, виконувати який ОСОБА_1 відмовився.

Водночас, покладаючи в основу оскаржуваних судових рішень цей наказ від 16 листопада 2021 року, а також надані відповідачем акти про відмову позивача від ознайомлення з наказами та їх виконання, суди не звернули уваги на таке.

Звернувшись у грудні 2021 року з цим позовом до суду ОСОБА_1 зазначив, що останнє притягнення до дисциплінарної відповідальності відбулося 08 листопада 2021 року, тому звільнивши його 17 листопада 2021 року відповідач двічі притягнув його до дисциплінарної відповідальності за одне й те ж саме порушення. Відповідні копії наказів позивач подав разом з позовною заявою.

Стаття 3 ЦПК України передбачає, що основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема змагальність сторін, диспозитивність.

Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, керує ходом судового процесу (пункт 1 частини п`ятої статті 12 ЦПК України).

Порядок подання доказів сторонами передбачений статтею 83 ЦПК України.

Так, сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів.

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Згідно з частинами сьомою, восьмою статті 178 ЦПК України відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Суд має встановити такий строк подання відзиву, який дозволить відповідачу підготувати його та відповідні докази, а іншим учасникам справи - отримати відзив не пізніше першого підготовчого засідання у справі.

У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Особливості подання заяв по суті справи у спрощеному позовному провадженні визначені статті 278 ЦПК України, частиною першою якої встановлено, що відзив подається протягом п`ятнадцяти днів із дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.

При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться (частина восьма статті 279 ЦПК України).

Аналіз наведених норм свідчить, що відповідач подає суду докази разом з поданням відзиву, який у спрощеному позовному провадженні він повинен подати протягом п`ятнадцяти днів із дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Якщо такі докази подані після закінчення строку суд може прийняти їх лише, якщо відповідач обґрунтував неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від нього.

Провадження у справі відкрито ухвалою суду першої інстанції від 09 грудня 2021 року. Розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження. Відповідачу запропоновано у п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали подати відзив.

Ухвалу суду про відкриття провадження у справі відповідач отримав ще в грудні 2021 року (том І, а.с. 51).

Після цього, 22 грудня 2021 року, відповідач подав до суду клопотання про закриття провадження у справі, посилаючись на відсутність предмета спору, оскільки позивачу запропоновано повернутися на його посаду.

22 квітня 2022 року, тобто майже через чотири місяці після закінчення строку на подання відзиву, відповідач надіслав до суду письмові пояснення (відзив), до яких додав відповідні докази (зокрема, наказ від 16 листопада 2021 року № 136/01-02од, який не був доданий позивачем, акти останнього про відмову від ознайомлення з наказами, про відмову виконувати накази). При цьому обґрунтування неможливості подання відзиву та цих доказів у п`ятнадцятиденний строк з дня отримання ухвали про відкриття провадження відповідач не навів.

Вказаний відзив відповідача разом з усіма доданими до нього доказами прийнятий головуючим суддею у судовому засіданні, яке відбулося 03 травня 2022 року, без постановлення ухвали про поновлення процесуального строку, що є грубим порушенням норм процесуального права.

Водночас у цьому ж судовому засіданні головуючий суддя постановив ухвалу про залишення без розгляду заяви позивача про зміну предмета позову, у якій він заявив додаткову вимогу про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу (хоча вказане питання у разі поновлення працівника на роботі суд вирішує незалежно від того, заявлено таку вимогу в позовній заяві, чи ні). Підставою відмови суддя зазначив пропуск позивачем строку на подання такої заяви, оскільки розгляд справи по суті розпочався ще 23 грудня 2021 року.

Окрім цього, 16 травня 2022 року (після неодноразового проведення у справі судових засідань) відповідач подав до суду заяву про виклик свідків разом з клопотанням про поновлення пропущеного строку, яка в судовому засіданні 07 вересня 2022 року була задоволена, незважаючи на те, що в силу вимог статті 91 ЦПК України таку заяву в цій справі відповідач повинен був подати до початку першого судового засідання, яке відбулося 23 грудня 2021 року.

Додані відповідачем до відзиву докази (про існування яких позивач заперечував) та показання свідків стали підставою для ухвалення судами рішення про відмову в поновленні позивача на роботі, оскільки суди вважали, ці докази доводять вчинення останнім після 08 листопада 2021 року нового дисциплінарного проступку.

На мою думку, прийняття судом першої інстанції доказів відповідача після спливу строку на їх подання, без вирішення питання про поновлення процесуального строку, та одночасне залишення без розгляду заяви позивача про зміну предмета позову з підстав подання її з пропуском процесуального строку, беззаперечно свідчить про грубе порушення судом основних засад цивільного судочинства, зокрема принципу змагальності та пропорційності, та викликає сумніви в неупередженості судді, який надав перевагу відповідачу, це при тому, що в трудових правовідносинах працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною.

Крім того, як встановлено судами, підставою для звільнення позивача був, у тому числі, наказ відповідача від 08 листопада 2021 року № 134/01-02од «Про дисциплінарне стягнення».

Вказаний наказ у частині притягнення до дисциплінарної відповідальності позивача за неподання звітів за вересень-жовтень 2021 року про надходження та використання кисню медичного до бухгалтерської служби, як і наказ від 17 листопада 2021 року про звільнення позивача в частині притягнення його до дисциплінарної відповідальності за неподання цих же звітів, бездіяльністю щодо виконання припису (доповідної) лікаря-епідеміолога про дотримання вимог санітарно-протиепідемічного режиму, утримання території і приміщень, порушення правил етики та деонтології визнано незаконними та скасовано апеляційним судом.

Отже, скасування апеляційним судом наказів відповідача про оголошення ОСОБА_1 догани та про звільнення у відповідних частинах додатково підтверджує незаконність звільнення позивача у зв`язку із систематичним невиконанням ним трудових обов`язків.

Також установлено, що наказом від 16 листопада 2021 року (який прийнятий судом з порушенням норм процесуального закону) позивача було зобов?язано завершити заходи по вводу в експлуатацію дизель-генератора до 30 листопада 2021 року. Згідно з актом від 17 листопада 2021 року він відмовився в усному чи письмовому вигляді пояснювати свою відмову завершити ці заходи. Вказані обставини стали підставою для звільнення його з роботи вже 17 листопада 2021 року, хоча позивачу ж було встановлено строк виконання цього наказу - до 30 листопада 2021 року.

Тобто, навіть якби ці докази були подані відповідачем у строк, такі докази не доводять факт вчинення позивачем нового дисциплінарного проступку, і відповідно не підтверджують законність звільнення.

Окрім цього, звертаючись з позовом, позивач посилався на те, що його звільнення пов`язане з проведенням Національною поліцією досудового розслідування за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 366 КК України, та висловлену ним позицію щодо закупівлі дизель-генератора за завищеною ціною. На підтвердження цих обставин до позовної заяви додано лист Національної поліції України від 22 червня 2021 року, у якому зазначається про здійснення кримінального провадження № 0000819 від 06 квітня 2021 року.

Вищенаведені порушення при звільненні позивача, та те, що його звільнено після звернення до правоохоронних органів, дають підстави для висновку, що відповідач звільнив ОСОБА_1 з роботи з особистих мотивів, за що статтею 172 КК України передбачена кримінальна відповідальність, та що беззаперечно свідчить про наявність підстав для поновлення його на роботі.

Отже, оскільки суди не поновили порушене право позивача на працю, касаційна скарга підлягала задоволенню, а рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду в оскаржуваній частині скасуванню з ухваленням нового рішення про поновлення позивача на роботі та виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Судді М. Ю. Тітов