РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

копія
Справа № 401/14/22 Провадження № 2/401/63/23

15 травня 2023 року м. Світловодськ

Світловодський міськрайонний суд Кіровоградської області у складі:

головуючого судді Мельничика Ю.С.,

з участю: секретаря судового засідання Рудської В.А.,

сторони справи: позивач ОСОБА_1 ,

представник позивача, адвокат Акімов В.В.,

відповідач ОСОБА_2 ,

представник відповідача, адвокат Чирочка Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за розпискою, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання удаваним договору позики, який укладено у формі розписки, -

ВСТАНОВИВ:

Розгляд справи:

У січні 2022 року позивач звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення суми 4000 доларів США у рахунок погашення боргу за розпискою від 20 серпня 2021 року.

Ухвалою суду від 20 січня 2022 року прийнято позовну заяву до розгляду, відповідно до вимог ч.4 та ч.6 ст.19, ч.ч.1-3 ст.274 ЦПК України, відкрито провадження у справі, та постановлено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

15 лютого 2022 року відповідач, ОСОБА_2 , в інтересах якого діє представник, адвокат Чирочка Н.В., подав до суду зустрічну позовну заяву до ОСОБА_1 про визнання удаваним договору позики, складеного у формі розписки між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 20 серпня 2021 року на суму 4000 доларів США.

Ухвалою суду від 28 березня 2022 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання удаваним договору позики, який укладено у формі розписки, прийнято до спільного розгляду з первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за розпискою, та постановлено перейти до розгляду справи за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 18 травня 2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

За клопотаннями сторін судові засідання 04 липня, 20 вересня, 02 листопада, 13 грудня 2022 року та 23 березня 2023 року відкладалися.

Аргументи позивача за первісним позовом та відповідача та зустрічним позовом, ОСОБА_1 :

Позовні вимоги позивач, ОСОБА_1 , мотивує тим, що 20 серпня 2021 року ним особисто було передано в борг відповідачу ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 4 000 (чотири тисячі) доларів США (20 серпня 2021 р., валютні курси Нацбанку України встановилися на таких значеннях: USD (долар США) - 26,6504 грн., відповідно еквівалент суми позики в національній валюті складає 106 601 грн. 06 коп.). На підтвердження отримання коштів відповідачем було надано письмову розписку із зазначенням умов їх повернення, а саме, що відповідач зобов?язується повернути борг до 01 грудня 2021 року.

Проте, незважаючи на досить тривалий час користування позикою, відповідач отримані кошти не повернув, тому він змушений звернутися до суду за захистом своїх прав.

У відзиві на зустрічну позовну заяву відповідач (позивач за первісним позовом) ОСОБА_1 зазначив, що відповідач ОСОБА_2 намагається уникнути повернення коштів взятих у борг. Вказав, що ним підтверджені обставини первісного позову, а саме передачу в борг ОСОБА_2 грошових коштів в сумі 4 000 доларів США. Посилання представника відповідача за первісним позовом, що грошові кошти, які є предметом спору, ОСОБА_2 не отримував і розписка надана останнім виступила в якості письмових гарантій виконання зобов?язання не підтверджена належними доказами, а сам ОСОБА_2 в тексті зустрічної позовної заяви визнає той факт, що розписку написав власноруч і передав її ОСОБА_1 . Отже, ОСОБА_2 усвідомлював і розумів правові наслідки своїх дій. На користь реальності боргового зобов?язання між сторонами також свідчить відсутність у тексті розписки будь-яких умов та обов?язків вчинити певні дії з боку ОСОБА_2 , тому його позовні вимоги є необґрунтованими. Вказує, що доводи ОСОБА_2 про існування договору купівлі-продажу та договору комісії не відносяться до справи, що розглядається, так як спору з приводу даних документів у сторін немає. Зазначає, що сума договору купівлі-продажу вантажного автомобіля Renault Magnum складає 10000 грн., що у 10 разів менше ніж сума боргового зобов?язання.

В обґрунтування своїх вимог ОСОБА_1 надав суду копії таких доказів: - свого паспорта громадянина України; - розписки від 20 серпня 2021 року; - паспорта громадянина ОСОБА_2 .

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 адвокат Акімов В.В. просив задовольнити первісний позов про стягнення коштів за розпискою, та відмовити у задоволенні зустрічного позову відповідача ОСОБА_2 з підстав зазначених у заявах по суті справи.

У судовому засіданні ОСОБА_1 пояснив, що зі ОСОБА_2 він навчався в одному класі.

Він дійсно на підставі договору купівлі-продажу від 19 серпня 2021 року придбав у ОСОБА_2 вантажний автомобіль Renault Magnum, 1998 року випуску, перереєстрація якого відбувалася у м. Горішні Плавні 19 або 20 серпня 2021 року, точної дати він не пам?ятає.

Разом з вантажним автомобілем Renault Magnum, ОСОБА_2 передавав йому також напівпричіп Kogel SN 24, 1997 року випуску до вказаного вантажного автомобіля на підставі усної домовленості зі ОСОБА_2 та свідоцтво про реєстрацію напівпричіпу.

За автомобіль Renault Magnum кошти він заплатив ОСОБА_2 , а за продаж напівпричіпу у них зі ОСОБА_2 була усна домовленість про продаж йому вказаного напівпричіпу в майбутньому, оскільки ОСОБА_3 в той день не знайшов у себе довіреність власника на право розпоряджатися напівпричіпом.

В той же день в автомобілі ОСОБА_2 склав розписку, та взяв у нього гроші, 4 000 доларів США, на якусь покупку.

Фактично 20 серпня 2021 року він передав ОСОБА_2 три суми коштів: за купівлю автомобіля Renault Magnum, також 4000 доларів США за розпискою, та за користування напівпричіпом. Всього, яку суму грошових коштів він заплатив 20 серпня 2021 року ОСОБА_2 він не пам?ятає.

Після придбання у ОСОБА_2 вантажного автомобіля та напівпричіпа, він використовував вказані транспортні засоби у власних цілях.

В подальшому, у листопаді 2021 року ОСОБА_2 , як вони домовлялися, оформив на нього у нотаріуса доручення на право укладати правочини щодо розпорядження вказаним напівпричіпом.

Він не повертав ОСОБА_2 вказаний напівпричип.

Після отримання від ОСОБА_2 доручення, він кошти за напівпричіп ОСОБА_2 не сплачував.

29 грудня 2021 року він продав вказаний напівпричіп, шляхом надання доручення на зазначений напівпричіп іншій особі.

Також, придбаний у ОСОБА_2 автомобіль Renault Magnum він продав шляхом надання доручення на користування вказаним автомобілем, іншій особі.

За відчуження напівпричіпу він від останнього покупця отримав кошти, в якому розмірі не пам?ятає.

Отримані від продажу напівпричіпу кошти він ОСОБА_2 не передавав, та про продаж напівпричіпу не повідомляв.

Пояснив, що фактично разом з Renault Magnum 20 серпня 2021 року він купив у ОСОБА_3 напівпричіп Kogel SN 24, та заплатив за нього, а у грудні вже продав напівпричіп і виручені гроші залишив собі.

Під час того як він 20 серпня 2021 року купував у ОСОБА_2 вантажний автомобіль разом з напівпричіпом у ОСОБА_2 , ОСОБА_2 попросив у нього кошти на якусь покупку, тому того ж дня він передав йому грошові кошти в сумі 4000 доларів США.

Про отримання від нього коштів 20 серпня 2021 року ОСОБА_2 написав розписку, у якій зазначив строк повернення грошей до 01 грудня 2021 року.

Проте, ОСОБА_2 грошові кошти йому не повернув, тому він звернувся до суду із даним позовом.

Вважає, що зустрічний позов ОСОБА_2 подав так як не хоче повертати отримані в борг кошти.

Аргументи відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом, ОСОБА_2 :

Зустрічну позовну заяву відповідач ОСОБА_2 , мотивує тим, що він і ОСОБА_1 вчилися в одному класі, а тому добре знайомі. Він є приватним підприємцем. У його власності у 2021 році перебував вантажний транспортний засіб Renault Magnum, 1998 року випуску, який використовувався разом з напівпричіпом Kogel SN 24, 1997 року випуску, ним та його батьком для перевезення сільгосппродукції.

Дійсно, 19 серпня 2021 року між ним та ОСОБА_1 була досягнута домовленість та укладено договір купівлі-продажу транспортного засобу Renault Magnum, 1998 року випуску. Договір купівлі-продажу вантажного автомобіля укладався за допомогою посередника - комісіонера - Товариства з обмеженою відповідальністю «Авто-Ареал».

Крім того, 20 серпня 2021 року між ним та ОСОБА_1 під час реєстрації вищевказаного вантажного транспортного засобу Renault Magnum у Департаменті 13872 ТСЦ 5348 була досягнута домовленість також щодо купівлі - продажу напівпричіпа до зазначеного транспортного засобу Kogel SN 24, 1997 року випуску.

За продаж транспортного засобу Renault Magnum та напівпричіпа Kogel SN 24 ОСОБА_1 20 серпня 2021 року заплатив йому, відповідно, 9 тисяч доларів США та 4 тисячі доларів США, а всього 13 тисяч доларів США.

Через те, що станом на 20 серпня 2021 року у нього, як у нього, як у продавця, була відсутня генеральна довіреність на право розпорядження вказаним напівпричіпом, так як він її десь залишив і своєчасно не міг знайти, тому він просто передав ОСОБА_1 технічний паспорт на вказаний напівпричіп для користування напівпричіпом разом з Renault Magnum.

ОСОБА_1 у свою чергу попросив його написати йому розписку на 4000 доларів, як гарантію, що купівля-продаж напівпричіпа буде оформлено у нотаріуса в майбутньому, коли буде відшукана генеральна довіреність.

Він, ОСОБА_2 , дійсно 20 серпня 2021 року на прохання ОСОБА_1 написав таку розписку, проте жодних коштів у позику ОСОБА_1 йому не передавав, а сума коштів зазначена в розписці 4000 доларів була погоджена між ними як вартість продажу напівпричіпа.

Через деякий час він знайшов генеральну довіреність на право розпоряджатися вказаним напівпричіпом, після чого він з ОСОБА_1 звернулися до нотаріуса для переоформлення на ОСОБА_1 документів на напівпричіп.

26 листопада 2021 року була складена довіреність, якою він, ОСОБА_2 , уповноважив ОСОБА_1 укладати правочини щодо розпорядження напівпричепом Kogel SN 24, 1997 року випуску, від імені ОСОБА_4 .

За цією довіреністю транспортний засіб фактично ним було оплатно відчужено.

На прохання його, ОСОБА_2 , повернути розписку ОСОБА_1 повідомив, що загубив розписку.

Зазначав, що не мав наміру укладати договір позики, а його наміри та дії були спрямовані на продаж транспортного засобу Renault Magnum, 1998 року випуску, та напівпричіпа до нього - Kogel SN 24, 1997 року випуску.

Грошові кошти у позику від ОСОБА_1 він не отримував. Тобто, реально договір позики між ними не укладався.

Натомість між сторонами справи був укладений договір купівлі-продажу транспортного засобу Renault Magnum, 1998 року випуску, та напівпричіпу до нього - Kogel SN 24, 1997 року випуску, тому до такого правочину мають бути застосовані правила норм, які регулюють саме договір купівлі-продажу майна.

В обґрунтування своїх заперечень проти позовних вимог за первісним позовом, та обґрунтування позовних вимог за зустрічним позовом ОСОБА_2 надав суду копії таких доказів: - договору комісії від 18 серпня 2021 року; - акт технічного стану транспортного засобу від 18 серпня 2021 року; - копія договору купівлі-продажу транспортного засобу Renault Magnumвід 19 серпня 2021 року; - акт огляду реалізованого транспортного засобу від 19 серпня 2021 року; - копія довіреності ОСОБА_2 від 26 листопада 2021 року на ім?я ОСОБА_1 про право розпорядження напівпричепом Kogel SN 24, 1997 року випуску, від імені ОСОБА_4 ; - фотокартки транспортного засобу та автопричіпа; - лист начальника відділу поліції від 02 березня 2022 року про розгляд звернення ОСОБА_2 про вимагання у нього ОСОБА_1 грошових коштів в сумі 4000 доларів США; - відомості з сайту «Авто.Ріа» про вартість аналогічних транспортних засобів Renault Magnum, 1998 року випуску, та напівпричепу - Kogel SN 24, 1997 року випуску.

У судовому засіданні представник ОСОБА_2 адвокат Чирочка Н.В. пояснила, що розписка ОСОБА_2 була укладена на виконання договору купівлі-продажу напівпричіпу. Напівпричіп фактично 20 серпня 2021 року купив ОСОБА_1 за 4000 доларів США. 26 листопада 2021 року ОСОБА_2 оформив нотаріальну довіреність для ОСОБА_1 на право володіти, користуватися, розпоряджатися напівпричепом, проте, ОСОБА_1 відмовився повертати ОСОБА_2 розписку від 20 серпня 2021 року. З вказаних підстав представник просила суд задовольнити зустрічний позов про визнання договору позики удаваним, так як ОСОБА_2 з ОСОБА_1 фактично 20 серпня 2021 року уклали договір купівлі-продажу напівпричіпу, що в свою чергу є підставою для відмови у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 .

У судовому засіданні ОСОБА_2 пояснив, що з ОСОБА_1 навчалися в одному класі, та були знайомі. У його власності у 2021 році перебував вантажний транспортний засіб Renault Magnum, 1998 року випуску, який він використовув разом з напівавтопричіпом Kogel SN 24, 1997 року випуску, у підприємницькій діяльності, та займався зі своїм батьком перевозками сільгосппродукції. Літом 2021 року до нього зателефонував ОСОБА_1 , який цікавився вантажним транспортом, та повідомив, що бажає купити у нього транспортний засіб Renault Magnum. Він з ОСОБА_5 напочатку серпня 2021 року домовилися про продаж транспортних засобів вантажівки з напівпричіпом за 13 000 доларів США. Дійсно, 19 серпня 2021 року було укладено договір купівлі-продажу транспортного засобу Renault Magnum за допомогою комісіонера, на підставі якого він продав свій вантажний автомобіль ОСОБА_1 за 9 тисяч доларів. На наступний день 20 серпня 2021 року він поїхав з ОСОБА_1 до м. Горішні Плавні для перереєстрації вказаного автомобіля. Під час реєстрації автомобіля Renault Magnum між ним і ОСОБА_1 також була досягнута домовленість про продаж напівпричіпу Kogel SN 24 за 4 тисячі доларів США, проте того дня у нього, ОСОБА_2 , не було довіреності, яку йому видав власник напівприсчіпу - ОСОБА_4 , на підставі якої він володів та користувався вказаним напівпричепом. Того ж дня він передав ОСОБА_1 вантажний автомобіль (тягач), і на підставі усної домовленості передав напівпричіп до автомобіля разом зі свідоцтвом про його реєстрацію.

За продаж вантажного автомобіля і напівпричіпа 20 серпня 2021 року він отримав від ОСОБА_1 обумовлені ними раніше грошові кошти в сумі 13 тисяч доларів США.

Оскільки документи на напівпричіп для його переоформлення були відсутні, він на прохання ОСОБА_1 написав розписку про отримання від ОСОБА_1 грошових коштів у сумі 4000 доларів, як гарантію того, що він, ОСОБА_2 , не продасть напівпричіп іншій особі.

Розписку він написав під диктовку ОСОБА_1 , проте вказані у розписці гроші в сумі 4000 доларів він від ОСОБА_1 не отримував.

У нього не було потреби позичати у ОСОБА_1 4000 доларів США.

Приблизно через два тижні після вказаних подій він знайшов довіреність від імені ОСОБА_4 на напівпричіп.

26 листопада 2021 року він оформив у нотаріуса довіреність якою уповноважив ОСОБА_1 розпоряджатися напівпричіпом, після чого на його прохання повернути розписку від 20 серпрня 2021 року, ОСОБА_1 повідомив що у нього тієї розписки немає і він її втратив.

Після написання довіреності на ОСОБА_1 , ОСОБА_1 за напівпричіп додатково гроші не сплачував.

ОСОБА_2 також зазначив, що у позику грошових коштів 20 серпня 2021 року від ОСОБА_1 він не отримував, оскільки того ж дня продав ОСОБА_1 вантажівку з напівпричіпом, і тому не мав потреби в грошових коштах.

Текст розписки він писав так як йому диктував ОСОБА_1 , оскільки у них були добрі стосунки, і він довіряв ОСОБА_1 .

На підтвердження вказаних обставин, ОСОБА_2 просив допитати як свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_4 .

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 показав, що зі ОСОБА_2 вони друзі, та разом працювали, перевозили зернові культури на вантажному автомобілі. Йому відомо, що ОСОБА_2 продав ОСОБА_1 належний йому вантажний автомобіль разом з напівпричепом за 13 тисяч доларів США. Він бачив як перед покупкою ОСОБА_1 оглядав тягач з напівпричіпом. Також, ОСОБА_2 обговорював з ним вартість продажу. Під час укладення договору купівлі-продажу він присутній не був. Про те, що ОСОБА_2 взяв у ОСОБА_1 гроші в борг йому не відомо, та зазначив, що у ОСОБА_2 вистачало грошей від проданого автомобіля з причепом для купівлі нового.

Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні показав, що йому відомо обставини продажу ОСОБА_2 автомобіля разом з напівпричепом, оскільки саме він порадив ОСОБА_2 продати їх ОСОБА_1 за 13 тисяч доларів США, більшу ніж останній пропонував - 11,5 тисяч доларів США. Йому відомо, що ОСОБА_1 домовився купити у ОСОБА_2 вантажівку «Рено» з напівпричіпом ще у липні, а вже купив наприкінці літа 2021 року. Також свідок показав, що при продажу у ОСОБА_2 не було довіреності на напівпричіп від власника ОСОБА_4 , який є їх спільним знайомим. На той час ОСОБА_4 перебував у Польщі. Тому вони перенесли нотаріальну перереєстрацію напівпричіпу на пізніше. Так як напівпричіп не переоформлявся, але ОСОБА_9 передав напівпричіп ОСОБА_1 разом з тягачем, тому ОСОБА_2 написав розписку на прохання ОСОБА_1 на вартість напівпричіпу 4000 доларів США, проте текст розписки написано було неправильно. Йому телефонував ОСОБА_2 за порадою чи можна йому писати розсписку, він порадив Співаку її написати. Розписка була написана ОСОБА_2 як гарантія для подальшого оформлення продажу напівпрічіпу. Свідок показав, що сім?ю Співаків він добре знає вже тривалий час, грошових коштів вони не потребували, і якби їм були потрібні кошти, то вони б звернулися за допомогою до нього. На той час тягач коштував 7-9 тисяч доларів, а напівпричіп 4 тисячі доларів.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_8 , пояснив, що є батьком ОСОБА_2 , та повідомив, що однокласник сина - ОСОБА_1 , запропонував його синові продати вантажний автомобіль Renault Magnum разом напівпричіпом Kogel SN 24. Перед продажем транспортних засобів він із сином поїхав в с. Недогарки на зустріч з покупцем ОСОБА_1 . ОСОБА_1 , який приїхав зі своїм знайомим, оглянувши автомобіль Renault Magnum разом напівпричіпом Kogel SN 24, погодився їх купити за 13 тисяч доларів США. Проте, на той час у ОСОБА_1 не вистачало грошей. Через деякий час ОСОБА_1 повідомив сину, що готовий купляти автомобіль Renault Magnum разом напівпричіпом Kogel SN 24. Він із сином поїхали переоформляти транспортні засоби у м. Горішні Плавні. Домовилися продати та передати вантажівку і напівпричіп за 13 тисяч доларів США. Грошові кошти в сумі 13 тисяч доларів США за продаж автомобіля та напівпричіпу від ОСОБА_1 отримував він особисто, для чого їздив разом зі знайомим ОСОБА_1 в банк для перевірки грошових коштів на справжність. Гроші за вантажівку і напівпричіп в сумі 13 тисяч доларів США в банку передав знайомий ОСОБА_1 у касу для перевірки, і після перевірки грошей на справжність, всі гроші він отримав особисто. Під час купівлі-продажу напівпричіпа виявилося, що зняти з обліку та переоформити напівпричіп неможливо, оскільки напівпричіпом його син, ОСОБА_2 , користувався на підставі довіреності від власника ОСОБА_4 , яку вони при собі із сином не мали та в той час не могли знайти, а ОСОБА_4 в той час знаходився у Польщі. Пізніше син сказав йому, що ОСОБА_1 попросив його написати розписку на вартість причепу в сумі 4000 доларів США, а переформлення напівпричіпу вони здійснять після того як знайдеться довіреність. Оскільки ОСОБА_1 є однокласником його сина, який довіряв ОСОБА_1 , тому син і написав розписку. Після того як доручення на напівпричіп було ними знайдено, 26 листопада 2021 року його син ОСОБА_2 написав у нотаріуса доручення на ОСОБА_1 на право розпоряджатися напівпричіпом. Додаткових грошових коштів він та його син за продаж напівпричіпу від ОСОБА_1 не отримували.

Свідок ОСОБА_8 показав, що знайомий ОСОБА_1 , який передавав йому 20 серпня 2021 року в банку м. Горішні Плавні за вантажівку з напівпричіпом грошові кошти в сумі 13 тисяч доларів США, присутній під час допиту в залі судового засідання. В судовому засіданні 02 листопада 2022 року була встановлена особа присутнього в залі суду знайомого ОСОБА_1 , яким виявився гр. ОСОБА_10 .

Свідок ОСОБА_4 в судовому засіданні показав, що він знає ОСОБА_2 та його батька ОСОБА_8 , оскільки продав ОСОБА_2 напівпричіп Kogel SN 24, шляхом надання довіреності ОСОБА_2 на право розпорядження його напівпричепом. Від ОСОБА_2 за напівпричіп він отримав грошові кошти у сумі близько 3000 доларів США. Коли ОСОБА_2 повідомив йому що має намір продати напівпричіп, він не заперечував, оскільки причіп вже був не в його володінні і він отримав оплату вартості напівпричіпу і фактично продав ОСОБА_2 на підставі надання довіреності. Також свідок показав, що він не був присутній під час продажу ОСОБА_2 напівпричіпу, оскільки був за межами України. Дійсно, у серпні 2021 року до нього зателефонував ОСОБА_8 та повідомив, що не може знайти довіреність якою він уповноважив ОСОБА_2 користуватися і розпоряджатися напівпричіпом. У вересні 2021 року йому стало відомо, що ОСОБА_2 знайшов довіреність.

Заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи та зміст заяв сторін по суті справи, оцінивши у єдності та в сукупності надані сторонами докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, проаналізувавши норми права, які регулюють спірні правовідносини, та встановивши фактичні обставини справи, суд дійшов таких висновків.

Встановлені судом фактичні обставини справи:

Позивач за первісним позовом та відповідач та зустрічним позовом, ОСОБА_1 , і відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом, ОСОБА_2 , є однокласниками та проживають у м. Світловодську.

На час виникнення між сторонами спірних правовідносин, ОСОБА_2 займався перевезенням сільгосппродукції, і використовував у своїй підриємницькій діяльності вантажний транспортний засіб Renault Magnum, 1998 року випуску, д.н.з НОМЕР_1 , та напівпричіп до зазначеного транспортного засобу Kogel SN 24, 1997 року випуску, д.н.з НОМЕР_2 .

Власником транспортного засобу Renault Magnum, 1998 року випуску, д.н.з НОМЕР_1 , був ОСОБА_11 , а власником транспортного засобу напівпричіпу Kogel SN 24, 1997 року випуску, д.н.з НОМЕР_2 , був ОСОБА_4 .

У липні-серпні 2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 була досягнута усна домовленість про те, що ОСОБА_2 вчинить дії щодо оплатного відчуження ОСОБА_1 за 13 000 доларів США вантажного транспортного засобу Renault Magnum, 1998 року випуску, д.н.з НОМЕР_1 , та напівпричіпу до зазначеного транспортного засобу Kogel SN 24, 1997 року випуску, д.н.з НОМЕР_2 .

18 серпня 2021 року, з метою відчуження транспортних засобів на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , як «Комітент», діючи від імені власника транспортного засобу ОСОБА_11 , в м. Кременчук уклав договір комісії №5744/008591 від 18 серпня 2021 року з ТОВ «Авто-Ареал», яке діяло як «Комісіонер», для продажу транспортного засобу Renault Magnum, 1998 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 за ціною пародажу 10 тисяч грн.

На підставі договору купівлі-продажу №5744/008591 від 19 серпня 2021 року ТОВ «Авто-реал», який як «Комісіонер» діяв на підставі укладеного з представником власника транспортного засобу ОСОБА_2 договору комісії №5744/008591 від 18 серпня 2021 року, продало ОСОБА_1 транспортний засіб Renault Magnum, 1998 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , за 10 тисяч грн.

В судовому засіданні сторони пояснили, що вказана у договорі комісії №5744/008591 від 18 серпня 2021 року, та в договорі купівлі-продажу №5744/008591 від 19 серпня 2021 року, вартість транспортного засобу Renault Magnum, 1998 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , в розмірі 10 тисяч грн. була умовною, а ринкова вартість аналогічного транспортного засобу становила від 7 до 11 тисяч доларів США, тобто, значно більше вказаної вартості у договорах.

20 серпня 2021 року в Департаменті 13872 ТСЦ 5348 у м. Горішні Плавні з участю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було проведено перереєстрацію вказаного транспортного засобу Renault Magnum, 1998 року випуску, на нового власника - ОСОБА_1 .

При цьому, між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 була досягнута усна домовленість щодо оплатного відчуження на користь ОСОБА_1 транспортного засобу напівпричіпу марки Kogel SN 24, 1997 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2 за 4 тисячі доларів США.

Станом на 20 серпня 2021 року у ОСОБА_2 при собі була відсутня довіреність, посвідчена 26 червня 2014 року в м. Світловодську приватним нотаріусом, зареєстрована в реєстрі за №1027 від імені ОСОБА_4 , який вказаною довіреністю уповноважив ОСОБА_2 укладати правочини щодо розпорядження (продавати, передавати в оренду, позичку) належним ОСОБА_4 на підставі Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 , який видано Світловодським РЕВ УДАІ при УМВС 11 березня 2010 року, транспортним засобом марки Kogel SN 24, 1997 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2 .

Для купівлі у ОСОБА_2 зазначеного напівпричіпу, 20 серпня 2021 року ОСОБА_1 мав при собі визначену спільною домовленістю суму грошових коштів в розмірі 4000 доларів США для сплати її ОСОБА_2

20 серпня 2021 року, в ході проведення перереєстрації транспортного засобу Renault Magnum на ОСОБА_1 , діючи з метою продажу транспортного засобу напівпричіпу Kogel SN 24, 1997 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2 , та на виконання умов угоди про купівлю-продаж напівпричіпу ОСОБА_2 передав ОСОБА_1 вказаний напівпричіп разом зі Свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу марки Kogel SN 24, 1997 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2 .

За придбані транспортні засоби ОСОБА_1 в той же день 20 серпня 2021 року заплатив ОСОБА_2 грошові кошти: 9 тисяч доларів США за транспортний засіб Renault Magnum, 1998 року випуску, та 4 тисячі доларів США за транспортний засіб марки Kogel SN 24, 1997 року випуску, а всього 13 тисяч доларів США.

При цьому, грошові кошти за два транспортних засоби в загальній сумі 13 тисяч доларів США ОСОБА_1 через свого знайомого заплатив шляхом їх передачі батькові ОСОБА_2 ОСОБА_8 , після перевірки на справжність грошових купюр в банківській установі, що підтвердив свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні.

В судовому засіданні 02 листопада 2022 року була встановлена особа присутнього в залі суду знайомого ОСОБА_1 , яким виявився гр. ОСОБА_10 , та який передавав 20 серпня 2021 року ОСОБА_8 грошові кошти в сумі 13 тисяч доларів США за придбані ОСОБА_1 транспортні засоби у ОСОБА_2

ОСОБА_1 в судовому засіданні не заперечував, та фактично підтвердив здійснення ним передачі грошових коштів ОСОБА_2 в сумі 13 тисяч доларів США, як оплату за придбані ним транспортний засіб Renault Magnum, 1998 року випуску, та транспортний засіб марки Kogel SN 24, 1997 року випуску.

20 серпня 2021 року перешкодою у завершенні документального оформлення ОСОБА_9 оплатного відчуження на користь ОСОБА_1 транспортного засобу марки Kogel SN 24, 1997 року випуску, була відсутність у ОСОБА_9 довіреності, що посвідчена 26 червня 2014 року в м. Світловодську приватним нотаріусом, зареєстрована в реєстрі за №1027 від імені ОСОБА_4 , який вказаною довіреністю уповноважив ОСОБА_2 укладати правочини щодо розпорядження (продавати, передавати в оренду, позичку) належним ОСОБА_4 на підставі Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 , який видано Світловодським РЕВ УДАІ при УМВС 11 березня 2010 року, транспортним засобом - напівпричіпом марки Kogel SN 24, 1997 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2 .

Через вказану перешкоду, з метою завершення документального оформлення ОСОБА_2 оплатного відчуження транспортного засобу марки Kogel SN 24, 1997 року випуску, ОСОБА_1 запропонував ОСОБА_2 написати розписку та продиктував її зміст.

При вказаних обставинах, на прохання ОСОБА_1 , 20 серпня 2021 року ОСОБА_2 особисто написав та передав ОСОБА_1 розписку такого змісту, - «Я, ОСОБА_2 , паспорт НОМЕР_4 , отримав грошові кошти у сумі 4000 (чотири тисячі) доларів від ОСОБА_1 , паспорт НОМЕР_5 , на строк до 1.12.21 р. 20.08.2021. Підпис».

У такий спосіб ОСОБА_2 взяв на себе зобов?язання до 01 грудня 2021 року завершити документальне оформлення оплатного відчуження на користь ОСОБА_1 транспортного засобу напіпричіпу марки Kogel SN 24, 1997 року випуску, за отримані від ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 4000 (чотири тисячі) доларів США як оплату ціни продажу напівпричіпу.

При цьому, 20 серпня 2021 року ОСОБА_1 у позику ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 4000 доларів США не надавав, відповідно ОСОБА_2 особисто від ОСОБА_1 у позику грошові кошти в сумі 4000 доларів США не отримував.

Діючи з метою завершення документального оформлення укладеного 20 серпня 2021 року договору купівлі-продажу напівпричіпу, 26 листопада 2021 року ОСОБА_2 , який діяв від імені ОСОБА_4 на підставі посвідченої нотаріусом довіреності від 26 червня 2014 року, у нотаріуса була складена довіреність, якою він уповноважив ОСОБА_1 укладати правочини щодо розпорядження напівпричіпом Kogel SN 24, 1997 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2 , що належав ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 . Вказана довіреність посвідчена 26 листопада 2021 року приватним нотаріусом Кременчуцького районного нотаріального округу Полтавської області Вариводою В.В.

В судовому засіданні ОСОБА_1 підтвердив, що після отримання від ОСОБА_2 довіреності від 26 листопада 2021 року, наприкінці 2021 року він використав своє право розпоряджатися напівпричіпом та здійснив оплатне відчуження напівпричіпу Kogel SN 24, 1997 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2 , що належить ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 , проте, отримані грошові кошти за відчуження напівпричіпу він не передавав ні ОСОБА_2 ні ОСОБА_4 .

Отже, за набуття права володіти, користуватися і розпоряджатися напівпричіпом Kogel SN 24, 1997 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2 , ОСОБА_1 не передавав ОСОБА_2 , або ОСОБА_4 грошових коштів, крім тих, які заплатив 20 серпня 2021 року ОСОБА_2 в сумі 4000 доларів США за купівлю напівпричіпу.

У січні 2022 року позивач, ОСОБА_1 , звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення суми 4000 доларів США у рахунок погашення боргу за розпискою від 20 серпня 2021 року.

Відповідач, ОСОБА_2 позов ОСОБА_1 не визнав, 15 лютого 2022 року подав зустрічну позовну заяву до ОСОБА_1 про визнання удаваним договору позики у формі розписки від 20 серпня 2021 року на суму 4000 доларів.

Вказані обставини справи підтверджуються належними, достовірними та допустимими доказами, сторонами визнані та не спростовані.

Норми права та мотиви, з яких виходить суд:

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною 1 ст.13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Позивач, ОСОБА_1 , у січні 2022 року подав позов до ОСОБА_2 , в якому посилаючись на те, що 20 серпня 2021 року ОСОБА_2 особисто написав та передав йому, ОСОБА_1 , розписку такого змісту, - «Я, ОСОБА_2 , паспорт НОМЕР_4 , отримав грошові кошти у сумі 4000 (чотири тисячі) доларів від ОСОБА_1 , паспорт НОМЕР_5 , на строк до 1.12.21 р. 20.08.2021. Підпис», просив суд стягнути зі ОСОБА_2 на його користь 4000 доларів США у рахунок погашення боргу за вказаною розпискою.

Обгрунтовуючи свої позовні вимоги ОСОБА_1 стверджував, що 20 серпня 2021 року він передав ОСОБА_2 у позику 4000 доларів США до 01 грудня 2021 року.

Отже, між сторонами за первісним позовом виник спір щодо стягнення заборгованості за договором позики.

Цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (частина перша статті 1 ЦК України).

Для приватного права апріорі властивою є така засада як розумність.

Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див.постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі N 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі N 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі N 209/3085/20).

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися досуду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Частинами 1, 2 п. 1 ст.11 ЦК України визначено, що цивільні права та обов?язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, тощо. Підставами виникнення цивільних прав та обов?язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов?язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Поняття позикових відносин і договору позики визначаються положеннями глави 71 ЦК України.

Суд зазначає, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов?язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України).

За договором позики на позичальникові лежить обов?язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред?явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред?явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором (частина перша статті 1049 ЦК України).

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (частина друга статті 1047 ЦК України).

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов?язується до здійснення дії (до повернення позики), інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Крім того, згідно з частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Суд зазначає, що згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У рішенні ЄСПЛ у справі «Кузнєцов та інші проти Російської Федерації» зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною у практиці ЄСПЛ (рішення у справах «Серявін та інші проти України», «Проніна проти України») і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідач, ОСОБА_2 позов ОСОБА_1 не визнав, і, посилаючись на те, що розписка ним була написана та передана ОСОБА_1 20 серпня 2021 року фактично для підтвердження виконання договору купівлі-продажу транспортного засобу - напівпричіпу, 15 лютого 2022 року він подав зустрічну позовну заяву до ОСОБА_1 про визнання удаваним договору позики у формі розписки від 20 серпня 2021 року на суму 4000 доларів.

Отже, крім спору про стягнення заборгованості за договором позики, також, предметом спору у цій справі є визнання неукладеним договору позики, який не спрямований на реальне настання наслідків, що обумовлені ним, є удаваним та має ознаки договору купівлі-продажу напівпричіпу.

Суд зазначає, що задоволення зустрічного позову виключає повністю задоволення первісного позову.

Вирішуючи зустрічний позов суд зазначає, шо відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

За удаваним правочином (стаття 235 ЦК України) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Тлумачення статті 235 ЦК України свідчить, що сторони вчиняють два правочини: один - удаваний, а інший - той, який сторони дійсно мали на увазі. Таким чином, удаваний правочин за своєю формою прикриває реальний правочин.

Ознакою удаваного правочину є те, що розбіжність між волею та її зовнішнім виявом стає наслідком навмисних дій його учасників, які мають за мету одержання певної користі для обох учасників.

Для вчинення удаваного правочину необхідна спільна мета двох сторін приховати інший правочин, який бажають вчинити обидві сторони та настання відповідних результатів. Таким чином, обов`язковою ознакою удаваного правочину є фактичне встановлення між сторонами правочину інших правовідносин ніж ті, щодо яких його було оформлено.

За таких обставин, для визнання угоди удаваною позивачу необхідно надати відповідні докази, а суду - встановити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії були направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників (постанова Верховного Суду від 04 вересня 2019 року справа № 520/9632/16-ц).

Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин (удаваний правочин), суд на підставі частини другої статті 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме той правочин, який вони мали на увазі, і вирішити спір по суті із застосуванням правил, що регулюють цей правочин.

Доведення удаваності правочину відбувається не лише шляхом аналізу змісту укладеного правочину (удаваність якого доводиться позивачем), а за допомогою інших, непрямих доказів.

Вказані висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Судувід 23 січня 2019 року у справі № 522/14890/16-ц.

Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з частиною другою статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Статтею 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Метою доказування є з?ясування дійсних обставин справи, обов?язок доказування покладається на сторони, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі.

Суд враховує, що позивач за первісним позовом, ОСОБА_1 , і позивач за зустрічним позовом, ОСОБА_2 , проживають у м. Світловодську, у школі навчалися в одному класі. Вказане доводить аргументи ОСОБА_2 , що він, погоджуючись на прохання ОСОБА_1 продати два транспортні засоби, довіряв йому.

Оскільки згідно з ч. 1 ст. 202, ч. 3 ст. 203 ЦК України головним елементом угоди (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому основним юридичним фактом, який підлягає встановленню судом за пред?явленою у зустрічному позові вимогою у цій справі є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору позики та з?ясування питання про те, чи не укладена ця угода, як на цьому наполягає ОСОБА_2 , з метою приховати угоду купівлі-продажу транспортного засобу - напівпричіпу.

Досліджуючи та перевіряючи аргументи та доводи сторін стосовно заявлених вимог і заперечень, суд не може залишити поза увагою встановлені під час судового розгляду фактичні обставини справи, та враховує, що на час виникнення між сторонами спірних правовідносин, ОСОБА_2 займався перевезенням сільгосппродукції, і використовував у своїй підриємницькій діяльності вантажний транспортний засіб Renault Magnum, 1998 року випуску, д.н.з НОМЕР_1 , та напівпричіп до зазначеного транспортного засобу Kogel SN 24, 1997 року випуску, д.н.з НОМЕР_2 .

Власником вантажного транспортного засобу Renault Magnum, 1998 року випуску, д.н.з НОМЕР_1 , був ОСОБА_11 , а власником транспортного засобу напівпричіпу Kogel SN 24, 1997 року випуску, д.н.з НОМЕР_2 , був ОСОБА_4 .

При цьому, дій сно у липні-серпні 2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 була досягнута усна домовленість про те, що ОСОБА_2 вчинить дії щодо оплатного відчуження за 13 000 доларів США на користь ОСОБА_1 вантажного транспортного засобу Renault Magnum, 1998 року випуску, д.н.з НОМЕР_1 , та напівпричіпу до зазначеного транспортного засобу Kogel SN 24, 1997 року випуску, д.н.з НОМЕР_2 .

Суд зазначає, що стаття 655 ЦК України закріплює законодавче визначення договору купівлі-продажу, згідно з яким за цим договором одна сторона (продавець) передає або зобов?язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов?язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Істотними умовами договору купівлі-продажу є умови про предмет та ціну. Ціна товару - це грошова сума, яка підлягає сплаті покупцем за одержану від продавця річ.

Частиною першою статті 691 ЦК України передбачено, що покупець зобов?язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

Відповідач ОСОБА_2 , надавши в судовому засіданні пояснення та докази, якими обґрунтував свою позицію, переконав суд у тому, що фактично між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 була досягнута домовленість про те, що ОСОБА_2 , як продавець, продає ОСОБА_1 за 9 тисяч доларів США вантажний транспортний засіб Renault Magnum, 1998 року випуску, д.н.з НОМЕР_1 , та за 4 тисячі доларів США напівпричіп до зазначеного транспортного засобу марки Kogel SN 24, 1997 року випуску, д.н.з НОМЕР_2 , а всього за 13 тисяч доларів США. У свою чергу, а ОСОБА_1 , як покупець, вказані транспортні засоби приймає та здійснює за них сплату ОСОБА_2 грошових коштів в загальному розмірі 13 тисяч доларів США.

Так, достовірно встановлено, що діючи з метою оплатного відчуження транспортних засобів на користь ОСОБА_1 , 18 серпня 2021 року ОСОБА_2 , як «Комітент», діючи від імені власника транспортного засобу ОСОБА_11 , в м. Кременчук уклав договір комісії №5744/008591 від 18 серпня 2021 року з ТОВ «Авто-Ареал», яке діяло як «Комісіонер», для продажу транспортного засобу Renault Magnum, 1998 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 за ціною пародажу 10 тисяч грн.

На підставі договору купівлі-продажу №5744/008591 від 19 серпня 2021 року ТОВ «Авто-реал», який як «Комісіонер» діяв на підставі укладеного з представником власника транспортного засобу ОСОБА_2 договору комісії №5744/008591 від 18 серпня 2021 року, продало ОСОБА_1 транспортний засіб Renault Magnum, 1998 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , за 10 тисяч грн.

В судовому засіданні сторони пояснили, що вказана у договорі комісії №5744/008591 від 18 серпня 2021 року, та в договорі купівлі-продажу №5744/008591 від 19 серпня 2021 року, вартість транспортного засобу Renault Magnum, 1998 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , в розмірі 10 тисяч грн. була умовною, а ринкова вартість аналогічного транспортного засобу дійсно становила від 7 до 11 тисяч доларів США, тобто, значно більше вказаної вартості у договорах.

20 серпня 2021 року в Департаменті 13872 ТСЦ 5348 у м. Горішні Плавні з участю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було проведено перереєстрацію вказаного транспортного засобу Renault Magnum, 1998 року випуску, на нового власника ОСОБА_1 .

Отже, на виконання домовленості ОСОБА_2 продав, а ОСОБА_1 за 9 тисяч доларів США купив транспортний засіб Renault Magnum, 1998 року випуску.

Разом з цим, як було встановлено, протягом серпня 2021 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 була досягнута усна домовленість щодо оплатного відчуження ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 транспортного засобу напівпричіпу марки Kogel SN 24, 1997 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2 за 4 тисячі доларів США.

Проте, станом на 20 серпня 2021 року у ОСОБА_2 при собі була відсутня довіреність, посвідчена 26 червня 2014 року в м. Світловодську приватним нотаріусом, зареєстрована в реєстрі за №1027 від імені ОСОБА_4 , який вказаною довіреністю уповноважив ОСОБА_2 укладати правочини щодо розпорядження (продавати, передавати в оренду, позичку) належним ОСОБА_4 на підставі Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 , який видано Світловодським РЕВ УДАІ при УМВС 11 березня 2010 року, транспортним засобом марки Kogel SN 24, 1997 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2 .

В свою чергу, для придбання у ОСОБА_2 зазначеного напівпричіпу, 20 серпня 2021 року ОСОБА_1 мав при собі визначену спільною домовленістю суму грошових коштів в розмірі 4000 доларів США для сплати їх ОСОБА_2 за купівлю напівпричіпу.

20 серпня 2021 року одночасно, в ході проведення перереєстрації транспортного засобу Renault Magnum на ОСОБА_1 , діючи з метою продажу транспортного засобу - напівпричіпу Kogel SN 24, 1997 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2 , та на виконання умов угоди про купівлю-продаж, ОСОБА_2 передав ОСОБА_1 вказаний напівпричіп разом зі Свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу марки Kogel SN 24, 1997 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2 .

З моменту одержання від ОСОБА_2 транспортного засобу напівпричіпу марки Kogel SN 24, 1997 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2 разом зі Свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу марки Kogel SN 24, 1997 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2 20 серпня 2021 року, ОСОБА_1 набув право володіти та користуватися придбаним напівпричіпом разом з придбаним у ОСОБА_2 тягачем Renault Magnum.

За прийняті транспортні засоби ОСОБА_1 в той же день 20 серпня 2021 року одночасно заплатив ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 9 тисяч доларів США за транспортний засіб Renault Magnum, 1998 року випуску, та в сумі 4 тисячі доларів США за транспортний засіб марки Kogel SN 24, 1997 року випуску, а всього, сплатив 13 тисяч доларів США.

При цьому, грошові кошти за два транспортних засоби в загальній сумі 13 тисяч доларів США ОСОБА_1 через свого знайомого сплатив ОСОБА_2 шляхом їх передачі батькові ОСОБА_2 ОСОБА_8 , після перевірки на справжність грошових купюр в банківській установі, що підтвердив свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні.

Також, в судовому засіданні 02 листопада 2022 року була встановлена особа присутнього в залі суду знайомого ОСОБА_1 , яким виявився гр. ОСОБА_10 , та який передавав 20 серпня 2021 року ОСОБА_8 грошові кошти в сумі 13 тисяч доларів США за придбані ОСОБА_1 у ОСОБА_2 транспортні засоби.

ОСОБА_1 в судовому засіданні не заперечував, та фактично підтвердив здійснення ним передачі грошових коштів ОСОБА_2 в сумі 13 тисяч доларів США, як оплату за придбання ним транспортного засобу тягача марки Renault Magnum, 1998 року випуску, та транспортного засобу напівпричіпу марки Kogel SN 24, 1997 року випуску.

Отже, ОСОБА_1 у судовому засіданні визнав факт оплатної передачі йому ОСОБА_2 20 серпня 2021 року транспортного засобу марки Kogel SN 24, 1997 року випуску, для подальшого його використання з Renault Magnum.

Вказане свідчить про те, що 20 серпня 2021 року сторони угоди, ОСОБА_1 як покупець сплатив грошові кошти за купівлю напівпричіпу, а ОСОБА_2 як продавець, продав напівпричіп, передавши його разом із Свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу, та отримав як оплату його вартості від ОСОБА_1 4000 доларів США, тобто, сторони виконали всі істотні умови укладеного договору купівлі-продажу напівпричіпу, відклавши лише документальне оформлення угоди до 01 грудня 2021 року.

20 серпня 2021 року перешкодою у завершенні документального оформлення ОСОБА_9 оплатного відчуження на користь ОСОБА_1 транспортного засобу марки Kogel SN 24, 1997 року випуску, була відсутність у ОСОБА_9 довіреності, що посвідчена 26 червня 2014 року в м. Світловодську приватним нотаріусом, зареєстрована в реєстрі за №1027 від імені ОСОБА_4 , який вказаною довіреністю уповноважив ОСОБА_2 укладати правочини щодо розпорядження (продавати, передавати в оренду, позичку) належним ОСОБА_4 на підставі Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 , який видано Світловодським РЕВ УДАІ при УМВС 11 березня 2010 року, транспортним засобом марки Kogel SN 24, 1997 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2 .

Саме через вказану перешкоду, з метою завершення документального оформлення ОСОБА_2 оплатного відчуження транспортного засобу марки Kogel SN 24, 1997 року випуску, ОСОБА_1 запропонував ОСОБА_2 написати розписку запропонованого ним відповідного змісту.

При вказаних обставинах, на прохання ОСОБА_1 , 20 серпня 2021 року ОСОБА_2 особисто написав та передав ОСОБА_1 розписку такого змісту, - «Я, ОСОБА_2 , паспорт НОМЕР_4 , отримав грошові кошти у сумі 4000 (чотири тисячі) доларів від ОСОБА_1 , паспорт НОМЕР_5 , на строк до 1.12.21 р. 20.08.2021. Підпис».

Проте, ОСОБА_1 20 серпня 2021 року фактично у позику грошові кошти в сумі 4000 доларів США ОСОБА_2 не надавав, відповідно ОСОБА_2 особисто від ОСОБА_1 у позику грошові кошти в сумі 4000 доларів США не отримував.

При цьому, в цей же день 20 серпня 2021 року ОСОБА_1 сплатив 4000 доларів США ОСОБА_2 за придбання, тобто, фактично купив транспортний засіб напівпричіп, марки Kogel SN 24, 1997 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2 .

Діючи з метою завершення документального оформлення укладеного 20 серпня 2021 року договору купівлі-продажу напівпричіпу, 26 листопада 2021 року ОСОБА_2 , який діяв від імені ОСОБА_4 на підставі посвідченої нотаріусом довіреності від 26 червня 2014 року, у нотаріуса була складена довіреність, якою він уповноважив ОСОБА_1 укладати правочини щодо розпорядження напівпричіпом Kogel SN 24, 1997 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2 , що належав ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 . Вказана довіреність посвідчена 26 листопада 2021 року приватним нотаріусом Кременчуцького районного нотаріального округу Полтавської області Вариводою В.В.

В судовому засіданні ОСОБА_1 підтвердив, що наприкінці 2021 року він здійснив оплатне відчуження напівпричіпу Kogel SN 24, 1997 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2 , що належить ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 , проте, отримані грошові кошти за відчуження напівпричіпу він не передавав ні ОСОБА_2 ні ОСОБА_4 .

Отже, за набуття права володіти, користуватися і розпоряджатися напівпричіпом Kogel SN 24, 1997 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2 , ОСОБА_1 не передавав ОСОБА_2 , або ОСОБА_4 інших грошових коштів, крім тих, які заплатив 20 серпня 2021 року в сумі 4000 доларів США, отримавши за них напівпричіп.

Вказана у розписці сума грошових коштів в розмірі 4000 доларів, які ОСОБА_1 просить стягнути зі ОСОБА_2 як борг за договором позики від 20 серпня 2021 року, є визначеною за домовленістю між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 ціною напівпричіпу, яку сплатив ОСОБА_1 ОСОБА_2 і від якого прийняв напівпричіп.

Суд зазначає, що за змістом статей 203, 1046 ЦК України договір позики вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов.

Договір, що встановлює обов`язок позичальника вчинити на користь позикодавця відчуження або передачу транспортного засобу, не вважається договором позики, правовою метою якого є повернення позичальником грошових коштів.

Вказане узгоджується із правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 7 вересня 2016 року в справі № 6-1026цс16.

Отже, укладаючи договір позики у виді письмової розписки від 20 серпня 2021 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 фактично вказаним договором свідомо приховали за ініціативою ОСОБА_1 укладений ними реальний договір купівлі-продажу напівпричіпу.

У відповідності до вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний Суд неодноразово зазначав, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. За удаваним правочином права та обов?язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. У такій ситуації існують два правочини: один - удаваний, а інший - той, який сторони дійсно мали на увазі. Отже, удаваний правочин своєю формою прикриває реальний правочин.

Навідміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов?язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Отже, удаваним є правочин, що вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Тобто сторони з учиненням удаваного правочину навмисно виражають не ту внутрішню волю, що насправді має місце. Відтак, сторони вчиняють два правочини: один удаваний, що покликаний "маскувати" волю осіб; другий - прихований, від якого вони очікують правових наслідків. Єдиним правовим наслідком кваліфікації правочину як удаваного є застосування до правовідносин, які виникли на його підставі норм, що регулюють цей правочин (постанова Верховного Суду від 04 серпня 2022 року в справі N 607/5148/20).

Заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, позивач має довести: а) факт укладання правочину, що на його думку є удаваним; б) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; в) настання між сторонами інших прав та обов?язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Такі висновки застосування норм матеріального права викладено в постановах Верховного Суду України: від 14 листопада 2012 року у справі № 6-133 цс12, від 07 вересня 2016 року у справі № 6-1026 цс16, які у подальшому підтримані у постановах Верховного Суду: від 07 листопада 2018 року у справі №742/1913/15-ц (провадження № 61-13992 св18), від 21 серпня 2019 року у справі № 303/292/17 (провадження № 61-12404св18), від 30 березня 2020 року у справі №524/3188/17 (провадження №61-822 св20).

Суд визнає, що відповідач, ОСОБА_2 , в судовому засіданні підтвердив той факт, що він дійсно написав і передав ОСОБА_1 20 серпня 2021 року розписку про отримання грошових коштів, тобто, довів факт укладання договору позики, що на його думку є удаваним правочином.

Крім того, відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні довів спрямованість свого волевиявлення та волевиявлення ОСОБА_1 в удаваному правочині позики на встановлення цивільно-правових відносин, які передбачено договором купівлі-продажу напівпричіпу.

Так, в судовому засіданні доведено, що 20 серпня 2021 року ОСОБА_1 з метою фактичної купівлі транспортного засобу напівпричіпу, марки Kogel SN 24, 1997 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2 , сплатив визначену сторонами ціну в сумі 4000 доларів США ОСОБА_2 .

При цьому, ОСОБА_2 за одержані грошові кошти в сумі 4000 доларів США передав ОСОБА_1 транспортний засіб напівпричіп, марки Kogel SN 24, 1997 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2 та свідоцтво про реєстрацію вказаного напівпричіпу.

Також, ОСОБА_2 взяв на себе зобов?язання у нотаріуса скласти довіреність, та уповноважити ОСОБА_1 укладати правочини щодо розпорядження напівпричіпом Kogel SN 24, 1997 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2 , в тому числі і продати його.

Також відповідачем ОСОБА_2 доведено, що на виконання вказаного обов?язку, 26 листопада 2021 року він, ОСОБА_2 , який діяв від імені ОСОБА_4 на підставі посвідченої нотаріусом довіреності від 26 червня 2014 року, для завершення оформлення оплатного відчуження, фактично для документального оформлення продажу ним напівпричіпу, який купив ОСОБА_1 за 4000 доларів США, підписав у нотаріуса складену довіреність, якою він уповноважив ОСОБА_1 укладати правочини щодо розпорядження напівпричіпом Kogel SN 24, 1997 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2 , що належав ОСОБА_4

ОСОБА_1 на підставі довіреності ОСОБА_2 від 26 листопада 2021 року, крім набутого 20 серпня 2021 року права володіти і користуватися напівпричіпом, набув право розпоряджатися напівпричіпом на власний розсуд .

Вказане доводить, що у ОСОБА_1 і ОСОБА_2 20 серпня 2021 року на час написання ОСОБА_2 розписки була відсутня інша мета, ніж приховати розпискою факт укладення між ними угоди про купівлю-продаж напівпричіпу з відкладальною умовою документального оформлення договору купівлі-продажу напівпричіпу.

Але, в порушення їх домовленості ОСОБА_1 не повернув ОСОБА_2 розписку від 20 серпнея 2021 року, пояснивши 26 листопада 2021 року ОСОБА_2 , що втратив розписку.

Набувши права володіти, користуватися та розпоряджатися напівпричіпом, який він придбав, заплативши Співаку 4000 доларів США, та заявивши позовні вимоги про стягнення зі ОСОБА_2 на підставі укладеного договору позики у формі розписки 4000 доларів США, ОСОБА_1 фактично заявив вимогу про повернення грошових коштів за які він придбав напівпричіп, тобто, він, в порушення умов реальної прихованої угоди купівлі-продажу переслідує мету безоплатного отримання від ОСОБА_2 напівпричіпу шляхом використання удаваної угоди позики у формі розписки.

В судовому засіданні ОСОБА_1 підтвердив, що після того, як ОСОБА_2 підписав 26 листопада 2021 року вказану нотаріальну довіреність, він дійсно наприкінці 2021 року здійснив оплатне відчуження напівпричіпу Kogel SN 24, 1997 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2 , проте, отримані грошові кошти за відчуження напівпричіпу він не передавав ні ОСОБА_2 ні ОСОБА_4 , а залишив їх собі.

Отже, уклавши 20 серпня 2021 року приховану угоду купівлі-продажу напівпричіпу, продавець ОСОБА_2 продав напівпричіп покупцю ОСОБА_1 , який заплатив визначену сторонами угоди ціну за придбання напівпричіпу в розмірі 4000 доларів США.

На підставі наданих ОСОБА_2 доказів в судовому засіданні встановлено, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення особистої для кожного користі. ОСОБА_1 діяв з метою купівлі у ОСОБА_2 напівпричіпу за 4000 доларів США, а ОСОБА_2 діяв з метою продажу ОСОБА_1 напівпричіпу за 4000 доларів США.

Вказане доводить про фактичне встановлення між сторонами правочину інших правовідносин ніж ті, щодо яких його було оформлено договір позики, та настання між сторонами прав та обов?язків за реальною угодою купівлі-продажу, тобто інших ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Встановлені обставини справи дають суду підстави для визнання удаваним договору позики, який укладено між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у формі розписки від 20 серпня 2021 року на суму 4000 доларів, та яким приховано договір купівлі-продажу напівпричіпу, що є підставою для відмови у задоволенні первісного позову про стягнення коштів у рахунок погашення боргу за розпискою від 20 серпня 2021 року.

Суд також відмічає, що процесуальна поведінка позикодавця ОСОБА_1 в суді стосовно оцінки та тлумачення характеру спірних відносин є непослідовною та суперечливою.

Верховний Суд у постанові від 24 жовтня 2019 року у справі №904/3315/18 наголошував на тому, що: «… Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Так, принцип добросовісності - це загальноправовий принцип, який передбачає необхідність сумлінної та чесної поведінки суб`єктів при виконанні своїх юридичних обов`язків і здійсненні своїх суб`єктивних прав.

У суб`єктивному значенні добросовісність розглядається як усвідомлення суб`єктом власної сумлінності та чесності при здійсненні ним прав і виконанні обов`язків.

Добросовісність при реалізації прав і повноважень включає в себе неприпустимість зловживання правом, яка, виходячи із конституційних положень, означає, що здійснення прав та свобод людини не повинно порушувати права та свободи інших осіб.

Зазначений принцип лежить в основі доктрини «заборони суперечливої поведінки», яка базується ще на римській максимі «ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці».

Згаданий принцип римського права є вираженням однієї з найважливіших доктрин загального права. В системі загального права ця доктрина є спрямованою на недопущення ситуації, в якій одна сторона може займати іншу позицію в судовому розгляді справи, що відрізняється від її більш ранньої поведінки або заяв, якщо це ставить протилежну сторону у невигідне становище.

Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них».

Подібні висновки викладено і у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17.

Так, даючи пояснення суду позивач ОСОБА_1 спочатку пояснював, що між сторонами виникли правовідносини з договору позики, та зазначав, що дійсно разом з вантажним автомобілем Renault Magnum, ОСОБА_2 передавав йому також напівпричіп Kogel SN 24, 1997 року випуску, до вказаного вантажного автомобіля на підставі усної домовленості зі ОСОБА_2 та свідоцтво про реєстрацію напівпричіпу. За автомобіль Renault Magnum він заплатив кошти ОСОБА_2 , а за продаж напівпричіпу у них зі ОСОБА_2 була усна домовленість про продаж йому вказаного напівпричіпу в майбутньому, оскільки ОСОБА_3 в той день не знайшов у себе довіреність власника на право розпоряджатися напівпричіпом. В той же день в автомобілі ОСОБА_2 написав розписку, та взяв у нього 4 000 доларів на якусь покупку. Після придбання у ОСОБА_2 вантажного автомобіля та напівпричіпа, він використовував вказані транспортні засоби у власних цілях. Пізніше, на питання представника відповідача, ОСОБА_1 в судовому засіданні відповів, що 20 серпня 2021 року він передав ОСОБА_2 три суми грошових коштів, а саме, за купівлю автомобіля, за користування напівпричіпом, та у позику. Яку загальну суму грошових коштів він передав 20 серпня 2021 року ОСОБА_2 він не пам`ятає. Пізніше, під час дослідження матеріалів справи, ОСОБА_1 почав стверджувати, що фактично разом з Renault Magnum 20 серпня 2021 року він купив у ОСОБА_3 напівпричіп Kogel SN 24, та заплатив за нього. У листопаді 2021 року ОСОБА_2 , як вони домовлялися, оформив на нього у нотаріуса доручення на право укладати правочини щодо розпорядження вказаним напівпричіпом. Він не повертав ОСОБА_2 вказаний напівпричип. Після отримання від ОСОБА_2 доручення, він кошти за причіп ОСОБА_2 не надавав. 29 грудня 2021 року він продав вказаний напівпричіп, шляхом надання доручення на зазначений напівпричіп іншій особі. За відчуження напівпричіпу він від останнього покупця отримав кошти, в якому розмірі не пам?ятає. Отримані від продажу напівпричіпу кошти він ОСОБА_2 не передавав, та про продаж напівпричіпу не повідомляв, так як фактично разом з Renault Magnum 20 серпня 2021 року він купив у ОСОБА_3 напівпричіп Kogel SN 24, та заплатив за нього.

За наведених обставин, враховуючи викладені правові висновки Верховного Суду, описана поведінка позивача не відповідає обраній ним у спорі правовій позиції та тлумаченню обставин справи.

Суд дійшов переконання, що зазначене спрямоване на створення в оточуючих та учасників процесу помилкового уявлення про підставність первісного позову та має на меті поставити під сумнів добросовісність відповідача ОСОБА_2 у тлумаченні укладеного договору і визначенні змісту договірних зобов`язань.

Крім того, суд погоджується з доводами позивача ОСОБА_1 , що він має в своєму розпорядженні розписку ОСОБА_2 , яка підтверджує факт отримання ОСОБА_2 20 серпня 2021 року грошових коштів в сумі 4000 доларів від нього, ОСОБА_1

ОСОБА_2 суду пояснив, що в порушення їх домовленості ОСОБА_1 , після нотаріального оформлення довіреності, не повернув йому, ОСОБА_2 , розписку від 20 серпнея 2021 року, пояснивши 26 листопада 2021 року, що втратив розписку.

Досліджуючи надану позивачем ОСОБА_1 в обгрунтування своїх позовних вимог розписку, суд зазначає, що зміст розписки - «Я, ОСОБА_2 , паспорт НОМЕР_4 , отримав грошові кошти у сумі 4000 (чотири тисячі) доларів від ОСОБА_1 , паспорт НОМЕР_5 , на строк до 1.12.21 р. 20.08.2021. Підпис», не містить однозначного прямого обов?язку ОСОБА_2 повернути грошові кошти.

Крім того, у змісті вказаної розписки відсутні однозначні та точні дані про те, якої країни грошові кошти у сумі 4000 доларів ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 . Чи то були 4000 доларів Сполучених Штатів Америки, чи то долари Канади, або долари Австралії, чи іншої країни, у якій долари є національною валютою?

Суд зазначає, що родові ознаки грошових коштів, а саме, національною валютою якої держави є грошові кошти, які отримує позичальник у позикодавця, є істотною умовою договору позики, оскільки ціна національних валют, які мають однакову назву долар, є різною у кожній державі, яка має власну національну валюту з такою назвою.

Надана ОСОБА_1 у підтвердження позовних вимог розписка від 20 серпня 2021 року не містить відомостей про родові ознаки грошових коштів, які від нього отримав ОСОБА_2 . Інших достовірних доказів, які б доводили надання у позику ОСОБА_2 грошових коштів, які є національною валютою Сполучених Штатів Америки в сумі 4000 доларів, позивач ОСОБА_1 не надав.

При цьому, відповідач, ОСОБА_2 , заперечував отримання від ОСОБА_1 20 серпня 2021 року у позику грошових коштів в сумі 4000 доларів США.

Отже, позивачем ОСОБА_1 не доведено, що він передав у позику ОСОБА_2 грошові кошти національної валюти Сполучених Штатів Америки в сумі 4000 доларів, а також не доведено, що ОСОБА_2 у строк до 01 грудня 2021 року зобов`язався повернути грошові кошти національної валюти Сполучених Штатів Америки в сумі 4000 доларів, а тому і з вказаних підстав у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення на його користь зі ОСОБА_2 4000 доларів США у рахунок погашення боргу за розпискою від 20 серпня 2021 року, слід відмовити.

Висновок суду:

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні надав докази, які підтвердили інші обставини укладення 20 серпня 2021 року договору позики та інші його умови.

Суд дійшов висновку, що при укладенні спірного правочину договору позики волевиявлення учасників правочину, як зовнішній прояв їх волі, не відповідало їх внутрішній волі.

Під час судового розгляду справи відповідач ОСОБА_2 довів, що укладаючи договір позики, обидві сторони мали намір приховати інший правочин - договір купівлі-продажу напівпричіпу, оскільки сам ОСОБА_1 обґрунтував та довів особисту корисливу зацікавленість в оплатному придбанні напівпричіпу без документального оформлення укладення реального договору купівлі-продажу напівпричіпу.

Суд встановив, що дійсна спрямованість волі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 20 серпня 2021 року була на укладення угоди купівлі-продажу напівпричіпу.

Суд визнає, що 20 серпня 2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено удаваний договір позики про отримання ОСОБА_2 від ОСОБА_1 грошових коштів в сумі 4000 дол. на строк до 01 грудня 2021 року, для забезпечення виконання фактично укладеного 20 серпня 2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 договору купівлі-продажу за яким ОСОБА_2 продав, а ОСОБА_1 купив транспортний засіб напівпричіп Kogel SN 24, 1997 року випуску, д.н.з НОМЕР_2 , за 4 000 доларів США.

Для завершення документального оформлення купівлі-продажу напівпричіпу, через відсутність станом на 20 серпня 2021 року у ОСОБА_2 довіреності від власника напівпричіпу, на прохання ОСОБА_1 , ОСОБА_2 була написана розписка, яка фактично доводить отримання ОСОБА_2 обумовлену ціну продажу напівпричіпу в сумі 4000 доларів США, та яка виступала гарантією ОСОБА_2 у подальшому у нотаріуса документально переоформити на ОСОБА_1 право володіти, користуватися та розпоряджатися напівпричепом.

Отже, сторони мали на меті укладення договору купівлі-продажу напівпричіпу, а не спірного договору позики.

Суд визнає, що спірний правочин позики є удаваним, оскільки волевиявлення сторін договору було спрямоване на забезпечення розпискою виконання зобов`язання за договором купівлі-продажу, за рахунок предмета якого покупець отримав право задовольнити в повному обсязі своє волевиявлення, що визначено на момент фактичного укладення договору.

ЄСПЛ вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

На підставі викладеного, зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 слід задовольнити, та визнати удаваним договір позики, який укладено між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у формі розписки від 20 серпня 2021 року на суму 4000 доларів.

У звязку із задоволенням зустрічного позову, слід відмовити в позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів у рахунок погашення боргу за розпискою від 20 серпня 2021 року.

Згідно ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 202, 203, 235, 626, 628, 638, 655 ЦК України, ст.ст. 10-13, 76-81, 83, 89, 141, 223, 264, 265, 268 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Відмовити в позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів у рахунок погашення боргу за розпискою від 20 серпня 2021 року.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання удаваним договору позики, який укладено у формі розписки, - задовольнити.

Визнати удаваним договір позики, який укладено між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у формі розписки від 20 серпня 2021 року на суму 4000 доларів США.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Кропивницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Дата складення повного судового рішення 25 травня 2023 року.

Найменування сторін:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_6 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_7 .

Суддя Світловодського

міськрайонного суду Ю.С. Мельничик

Згідно з оригіналом