ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3924/23 Справа № 175/4755/21 Суддя у 1-й інстанції - Майна Г. Є. Суддя у 2-й інстанції - Зайцева С. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 червня 2023 року місто Дніпро Дніпропетровської області

Єдиний унікальний номер 175/4755/21

Номер провадження 22-ц/803/3924/23

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого: Зайцевої С.А.

суддів: Канурної О.Д., Максюти Ж.І.

за участю секретаря: Паромової О.О.

учасники справи :

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ТОВ «АК «Спаський»

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпрі Дніпропетровської області з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Агропромисловий комплекс «Спаський» на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 грудня 2022 року головуючого судді Майної Г.Є. по цивільній справі про визнання трудових відносин припиненими, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення грошових коштів,-

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агропромисловий комплекс «Спаський» (далі - ТОВ «АК «Спаський»),мотивуючи вимоги з урахуванням уточнень тим,що з квітня 2011 року вона була прийнята на посаду завідуючої свиноферми ТОВ «АК «Спаський», про прийняття її на роботу на вищезазначену посаду вона особисто у відділі кадрів написала відповідну заяву. Зазначала, що її робоче місце було у відділенні Хутір-Губиниха свинотоварної ферми, розташованої за адресою: Хутір-Губиниха, вул. Нова. При прийнятті її на роботу роботодавцем було доведено до відома, що її робочим графіком є робота з 07 год. 00 хв. до 18 год. 00 хв., а також те, що у неї буде два вихідні дні на тиждень, однак фактично їй надавався один вихідний день на тиждень, а тривалість роботи становила 60 годин на тиждень, замість 40 годин на тиждень, установленого чинним трудовим законодавством України. Компенсацію за роботу у понаднормовий час вона не отримувала, як і не отримувала компенсацію за роботу у вихідний день.

У подальшому, а саме, з січня 2021 року відповідач перестав виплачувати їй заробітну плату, посилаючись на наявність нестачі кормів, при цьому не пред`являючи будь-яких документів, які б підтверджували такий факт та зазначаючи про те, що невиплачена заробітна плата направлена на компенсацію такої нестачі. У зв`язку з чим, у червні 2021 року вона повідомила роботодавця про свій намір звільнення з роботи за власним бажанням, однак отримувала відмови з погрозами звинувачення її у розкраданні кормів через повідомлення правоохоронних органів.

Не зважаючи на вищезазначені обставини, 27 липня 2021 року засобами поштового зв`язку звернулась до відповідача із заявою про звільнення за власним бажанням з 10 серпня 2021 року, яка була проігнорована останнім, оформлення її звільнення належним чином оформлено не було, її трудова книжка досі знаходиться у відповідача та останній відмовляється видавати наказ про звільнення із внесенням відповідного запису в трудову книжку.

Зазначала, що розмір її заробітної плати станом на серпень 2021 року становив 6 316 грн., а тому вона, посилаючись на вищезазначені обставини, а також те, що з нею не було проведено розрахунку всіх належних сум при звільненні, зокрема й щодо компенсації за невикористану відпустку, на підставі ст.ст. 21, 24, 38, 74, 75, 83, 115 КЗпП України, положень Закону України «Про оплату праці», Закону України «Про відпустки» та Постанови Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року, вимушена звернутись за судовим захистом, тому просила: визнати трудові відносини між нею та ТОВ «АК «Спаський» припиненими з 10 серпня 2021 року; зобов`язати ТОВ «АК «Спаський» видати їй трудову книжку, у зв`язку з припиненням трудових відносин, та зробити запис про її звільнення за власним бажанням з дня набрання законної сили судовим рішенням; стягнути з ТОВ «АК «Спаський» на її користь невиплачену заробітну плату за період з січня 2021 року по 22 червня 2022 року в розмірі 111 965,45 грн; невиплачені відпускні за період з 01 квітня 2011 року по 22 червня 2022 року в у розмірі 57 592,90 грн; середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку в розмірі 47 530 грн, а також надурочні години з 2011 року в розмірі 259 471,87 грн.

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 грудня 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано припиненими з 10 серпня 2021 року трудові відносини між ОСОБА_1 та ТОВ «АК «Спаський»; зобов`язано Т ТОВ «АК «Спаський» видати ОСОБА_1 трудову книжку, у зв`язку з припиненням трудових відносин, та зробити запис про її звільнення 10 серпня 2021 року за власним бажанням на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП; стягнуто з ТОВ «АК «Спаський» на користь ОСОБА_1 невиплачену заробітну плату за період з 01 лютого 2021 року по 10 серпня 2021 року в розмірі 40 001,33 грн, середній заробіток за весь час затримки розрахунку з 11 серпня 2021 року до 20 грудня 2022 року в розмірі 39 998,56 грн. Допущене негайне виконання рішення в частині стягнення заробітної плати у межах суми платежу за один місяць. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі директор ТОВ «АК «Спаський» просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування доводів скарги, зокрема зазначено, що при прийнятті на роботу позивач була ознайомлена з правилами внутрішнього розпорядку від 05 січня 2010 року під підпис, згідно з яким останній встановлено режим роботи з 07-00 год. до 17-00 год., перерва на відпочинок з 11-00 год. по 13-00 год., вихідні дні - субота, неділя. ОСОБА_1 не мала особистого графіка роботи. Відповідно до табелів обліку робочого часу за період з квітня 2011 року по січень 2021 року, які безпосередньо складались та підписувались позивачем, тривалість робочого часу не перевищувала 40 год. на тиждень. У період з 11 січня 2021 року по 29 січня 2021 року було проведено інвентаризацію фактичних залишків запасів, які обліковуються та зберігаються на складі, фермі у с. Х.Губиниха, відповідно до якої у позивача було виявлено нестачу запасів, а саме, соняшника, який позивач прийняла на зберігання, як матеріально-відповідальна особа, відповідно до договору про повну матеріальну відповідальність від 14 квітня 2011 року. При складанні інвентаризаційного опису запасів ОСОБА_2 , як матеріально відповідальна особа від підпису відмовилася. З 01 лютого 2021 року позивач перестала з`являтись на роботі без поважних причин, про причини неявки не повідомляла, про що директору товариства було надано доповідну записку, згідно з якої, 01 лютого 2021 року завідуюча свиноферми ОСОБА_1. з 08-00 год. до 17-00 год. була відсутня на роботі. 02 лютого 2021 року директором товариства було видано наказ № 27 «Про проведення службового розслідування у зв`язку з відсутністю на роботі завідуючої свиноферми ОСОБА_1.».02 лютого 2021 року на ім`я позивача було направлено повідомлення про необхідність надати пояснення про порушення трудової дисципліни у строк до 08 лютого 2021 року, та за наявності надати підтверджуючі документи. З 02 лютого 2021 року по 05 лютого 2021 року позивач продовжувала не з`являтися на роботі, про що було складено відповідні акти, а також надано другу доповідну записку виконавчого директора від 05 лютого 2021 року. 08 лютого 2021 року позивачу за місцем реєстрації було направлено повторне повідомлення про необхідність надати пояснення та документи у зв`язку з неявкою на роботу у строк до 15 лютого 2021 року. 11 лютого 2021 року було складено акт службового розслідування, відповідно до якого, 11 лютого 2021 року з 10-30 год. комісія прибула за адресою: АДРЕСА_1 з метою з`ясувати причини відсутності на роботі позивача з 01 лютого 2021 року по 05 лютого 2021 року, та з 08 лютого 2021 року по 11 лютого 2021 року, ворота були закриті, ніхто не вийшов. У зазначений період комісія телефонувала позивачу, фіксувалась неявка актами, надсилались повідомлення про необхідність надати пояснення щодо порушення трудової дисципліни. 12 лютого 2021 року позивач також не з`явилася на роботі, про що було складено акт. Наказом № 4-К від 15 лютого 2021 року позивача було звільнено за прогули без поважної причини на підставі п.4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Листом № 15/02 від 15 лютого 2021 року позивачу, на виконання ч. 1 ст. 47 КЗпП України, надіслано відповідний наказ про звільнення. Листом від 18 лютого 2021 року вих.. № 18/02 повідомлено позивача про необхідність одержання трудової книжки у відділі кадрів ТОВ АПК «Спаський», також даним листом запропоновано надати згоду на направлення трудової книжки поштою з зазначенням адреси.

Щодо заяв позивача від 08 листопада 2021 року про видачу трудової книжки та наказу про звільнення, зазначено, що ОСОБА_1 не зазначено, яким саме чином остання бажає отримати документи (поштою чи особисто).

Зазначено, що товариство не отримувало заяви ОСОБА_1 від 27 липня 2021 року про звільнення її за власним бажанням з 10 серпня 2021 року.

Позивачем надано суду виписку з Реєстру застрахованих осіб, з якої вбачається, що застрахованою особою є ОСОБА_1 , а також ТОВ АПК «Спаський» в період з квітня 2011 року до січня 2021 року здійснювало відрахування в пенсійний фонд з заробітної плати позивача на даному підприємстві. Відповідач підтверджує, що заробітна плата позивача у грудні 2020 року становила 5000 грн, а у січні 2021 року - 6316 грн.

Зазначено, що позивачем не надано доказів на підтвердження, що вона продовжувала працювати у відповідача з лютого по 09 серпня 2021 року. В табелях обліку використання робочого часу, а також відомостях на виплату заробітної плати по ТОВ АПК «Спаський» з лютого 2021 року по липень 2021 року, відсутнє прізвище працівника ОСОБА_1 . Жодних заяв чи вимог щодо затримки виплати заробітної плати починаючи з лютого 2021 року не надходило, лише у жовтні 2022 року товариство дізналося про нібито невиплачену заробітну плату з позовної заяви. З відомостей про нарахування заробітної плати застрахованим особам до податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податків - фізичних осіб, і сум утриманого з них податку, а також сум нарахованого єдиного внеску за січень-серпень 2021 року, вбачається, що у січні 2021 року сума нарахованого єдиного внеску за звітний місяць на заробітну плату становила 1389,52, в наступні місяці з лютого 2021 року по серпень 2021 року ОСОБА_1 в відомостях не значиться.

Крім того, зазначено, що ухвалу суду першої інстанції, в якій встановлено десятиденний строк для надання запитуваних доказів, від 01 липня 2022 року по даній справі, відповідач отримав 26 жовтня 2022 року та повторно 03 листопада 2022 року. Зазначено, що запитуваний період документів становив з 2011 року до січня 2021 року, що складає 10 років. У зв`язку з військовою агресією Росії на території с. Спаське Дніпропетровської області почали здійснюватись поточні відключення електроенергії. Об`єктивними причинами несвоєчасного надання документів для суду першої інстанції були довготривалі повітряні тривоги, під час яких працівники переходили до укриття, та не мали можливості вчасно виконувати свої посадові обов`язки, тому вважають вказані підстави поважними.

У відзиві на апеляційну скаргу, ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін, оскільки підстави викладені відповідачем в апеляційній скарзі є необґрунтованими, безпідставними та такими, що не відповідають дійсності, та не підлягають задоволенню, при ухваленні рішення про часткове задоволення позову, судом першої інстанції норми матеріального та процесуального права, порушені не були.

Щодо доводів апеляційної скарги, зокрема зазначено, що надані відповідачем акти про відсутність позивача на роботі, на її думку складені в один день, мають одинакові час дзвінків, та не можуть бути прийняті до уваги судом, оскільки ці акти не мають скрін підтвердження, коли саме та ким ці дзвінки здійснювалися, та чи були взагалі. Щодо доданих повідомлень про необхідність надати пояснення про порушення трудової дисципліни від 02 лютого 2021 року, від 08 лютого 2021 року, повідомлення про надсилання наказу про звільненні від 15 лютого 2021 року, повідомлення про необхідність отримати трудову книжку від 18 лютого 2021 року, зазначено, що листи повідомлення надані разом із описом вкладенням до цінного листа, що за твердженням відповідача, були направлені позивачу, мають однакові помилки в адресі та не мають дійсного підтвердження відправлення, тобто, поштової накладної із номером відправлення Укрпошти. Також, зазначає, що відповідно до зошиту перерахунку свиней відділення ОСОБА_3 від 01 червня 2019 року по 17 лютого 2021 року (фактично), вбачається, що за період з 01 лютого 2021 року позивач займалася вивозом свиней, а керівництво ТОВ АК «Спаський» стверджує про те, що в цей час вирішувалося питання про відсутність позивача на робочому місці. Зазначає, що відомості викладені в акті службового розслідування від 11 лютого 2021 року не відповідають дійсності, оскільки зазначені в ньому заходи не проводились, що може підтвердити сусідка позивача. Відповідач не врахував те,що це село.Ввважає,що акт службового розслідування від 11 лютого 2021 року був виготовлений для складання апеляційної скарги.З приводу проведеної інвентаризації та нестачі продукції на 2 335 842,07 грн (121 877 тон),зазначила ,що інвентаризаційний опис запасів був складений 29 січня 2021 року,інвентаризація була позпочата 11 січня 2021 року та закінчена 29 січня 2021 року.Однак, товариство чомусь не враховує те,що станом на 01 січня 2020 року (соняшник-врожай 2019 року) використовувався протягом року і залишок склав 4 530 тон,що підтверджується книгою кормів відділення ОСОБА_3 за період з 01 січня 2020 року по 10 лютого 2021 року .У позивача,навіть не було ключів від даного складу. Крім того, зазначає, що а ні посадову інструкцію, а ні договір про повну матеріальну відповідальність від 14 квітня 2011 року позивач не підписувала, підпис на вказаних документах, наданих в якості доказу до апеляційного суду, належить не позивачу. Відповідно до рекомендованих повідомлень про вручення поштового відправлення відповідач отримав копію ухвали про відкриття провадження 20 жовтня 2022 року та 03 листопада 2022 року,однак виконувати її наміру не мав та сподівався на довготривалий розгляд справи, та ніколи не міг навіть собі уявити,що вирішення цієї справи та ухвалення у ній законного та обґрунтованого рішення на користь ОСОБА_1 призведе до часткового задоволення позову.

У судовому засіданні апеляційного суду представник ТОВ «АК «Спаський» Ємельяненко Ю.О. підтримала доводи апеляційної скарги . Позивач ОСОБА_1 та її представник адвокат Федорчук Є.А. заперечували проти доводів апеляційної скарги ,через невідповідність обставинам викладеним в ній ,підтримали доводи відзиву на апеляційну скаргу.Просили залишити апеляційну скаргу без задоволення ,рішення суду першої інстанції залишити без змін .

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали цивільної справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону судове рішення відповідає .

Судом першої інстанції встановлено, що у квітні 2011 року позивача ОСОБА_1 було прийнято на роботу до ТОВ «Агропромисловий комплекс «Спаський», що підтверджується випискою з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування Пенсійного Фонду України, з якого вбачається, що застрахованою особою є ОСОБА_1 , а також те, що ТОВ «Агропромисловий комплекс «Спаський»,, в період з квітня 2011 року до січня 2021 року здійснювало відрахування в пенсійний фонд з заробітку позивача на даному підприємстві (т. 1 а.с. 61-65).

Відомостей про розірвання трудового договору з позивачем матеріали справи не містять, за повідомленою позивачем інформацією заробітну плату, починаючи з січня 2021 року вона не отримує, при цьому судом враховано, що у вищезазначеній довідці форми ОК-5 також відсутні відомості про відрахування відповідачем податків з заробітку позивача починаючи з лютого 2021 року.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 інформувала відповідача ТОВ «Агропромисловий комплекс «Спаський» за його юридичною адресою про свій намір звільнитися шляхом направлення 27 липня 2021 року засобами поштового зв`язку відповідної заяви про звільнення з 10 серпня 2021 року.

09 жовтня 2021 року позивач засобами поштового зв`язку зверталась на адресу відповідача із окремими заявами про видачу їй наказу про звільнення, а також оригіналу трудової книжки, які отримано ТОВ «Агропромисловий комплекс «Спаський» 13 жовтня 2021 року (а.с. 9, 10,11, 58, 59), але відповіді від відповідача не надійшло. На цей час позивача не звільнено з ТОВ «Агропромисловий комплекс «Спаський».

Відповідно до виписки з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування Пенсійного Фонду України форми ОК-5 від 20 травня 2022 року, розмір заробітної плати, з якої ТОВ «Агропромисловий комплекс «Спаський» проводились відрахування в пенсійний фонд застрахованій особі, якою є позивач ОСОБА_1 , у грудні 2020 року становила 5 000 грн., а в січні 2021 року - 6 316 грн. (а.с. 61-65).

Задовольняючи частково позовні вимоги ,суд першої інстанції , в межах вимог та на підставі наявних в матеріалах справи доказів, виходив з того,що судом установлено, що на теперішній час трудові відносини між сторонами фактично припинені, однак процедура розірвання трудового договору відповідно до законодавства України про працю не виконана, у позивача відсутня можливість припинити трудові відносини з відповідачем в інший спосіб, крім звернення до суду, оскільки її заява про звільнення за власним бажанням залишена без реагування. У зв`язку з цим, з метою надання можливості позивачу в подальшому реалізовувати своє право на працю, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги в частині припинення трудових відносин, на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України з 10 серпня 2021 року, а також в частині зобов`язання відповідача видати трудову книжку з відповідним записом про звільнення, є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню.

Оскільки судом встановлено, що ТОВ «Агропромисловий комплекс «Спаський» не було виплачено позивачу заробітну плату, починаючи з лютого 2021 року і до 10 серпня 2021 року (день припинення трудових відносин) невиплачена заробітна плата становить 40 001,33 грн., виходячи із розрахунку: 6 316 грн (розмір місячної заробітної плати) х 6 місяців (з лютого 2021 року до липня 2021 року) + 2 105,33 грн (заробітна плата пропорційно відпрацьованим дням у серпні 2021 року (6 316 грн /21 робочий день) х 7 робочих днів), позов у зазначеній частині підлягає частковому задоволенню.

Також,судом зазначено,що оскільки відповідачем не було проведено з позивачем остаточного розрахунку станом на 10 серпня 2021 року, зокрема, не виплачено вчасно всі належні при звільненні суми, ОСОБА_1 має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки розрахунку.

Судом встановлено ,що розмір заробітної плати позивача у грудні 2020 року становив 5 000 грн,в січні 2021 року - 6 316 грн, тобто сума виплат позивача за два повних робочих місяців становила 12 632 грн, при цьому для розрахунку середньоденного заробітку позивача відповідно до положень Порядку № 100, для його розрахунку враховуються періоди червень-липень 2021 року, сукупна кількість робочих днів в яких становила 42 дні. Таким чином, розмір середньоденного заробітку склав 300,76 грн (12 632,00 грн /42 робочих дня = 300,76 грн). Кількість днів, впродовж яких затримано виплату всіх належних працівникові сум з 11 серпня 2021 року до 20 грудня 2022 року (день ухвалення рішення у справі) - 497 календарних днів.Таким чином, середній заробіток позивача за весь період затримки повного розрахунку становить 149 477,72 грн (300,76 грн - середньоденний заробіток х 497 календарних дня затримки розрахунку = 149 477,72 грн).

У порівнянні з належною до виплати позивачу суми заробітної плати при звільненні (40 001,33 грн), суму середнього заробітку за непроведення вчасного розрахунку при звільненні, не можна вважати співмірною, оскільки вона істотно перевищує розмір належної до сплати суми. Істотність частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає 40 001,33 грн (належна до виплати сума заборгованості із заробітної плати при звільненні) / 149 477,72 грн (середній заробіток за весь час затримки розрахунку з 11 серпня 2021 року до 20 грудня 2022 року (497 дні)) х 100 = 26,76 %. Отже, сума, яка підлягає відшкодуванню з урахуванням істотності частки 26,76 % становить: 300,76 грн (середньоденний заробіток позивача) х 26,76 % = 80,48 грн, 80,48 грн х 497 (дні затримки розрахунку) = 39 998,56 грн.

Виходячи з принципу справедливості та співмірності, враховуючи очевидну неспівмірність розрахованих сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, суд вважав, що справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним критеріям, середній заробіток за час затримки розрахунку підлягає перерахуванню та виплаті позивачу в визначеному розмірі, а саме 39 998,56 грн , з урахуванням істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім розміром заробітної плати, а тому дійшов до висновку,що позовні вимоги у вказаній частині підлягають частковому задоволенню.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача компенсації за невикористану відпустку за період з 01 квітня 2011 року до 22 червня 2022 року, а також щодо стягнення заробітної плати за понаднормовий робочий день з 2011 року, суд зауважив , що відповідно до ст. 50 КЗпП України нормальна тривалість робочого часу працівників не може перевищувати 40 годин на тиждень. Підприємства і організації при укладенні колективного договору можуть встановлювати меншу норму тривалості робочого часу, ніж передбачено в частині першій цієї статті.Також,суд зауважив,що відповідач не надав доказів робочого графіку позивача, у свою чергу позивачем не доведено, як кількість, так і тривалість її роботи у понаднормовий час, як не надано доказів наявності в неї невикористаної відпустки,а тому відмовив у вказаній частині позовних вимог.

Апеляційний суд погоджується із наведеними висновками суду першої інстанції, оскільки судом правильно встановлено фактичні обставини справи та доказам, наявним у справі, надано належну правову оцінку.

Протилежного, відповідно до вимог ст. ст. 12, 81 ЦПК України, відповідачем не доведено .

На спростування доводів апеляційної скарги слід зазначити про таке.

Відповідно до ст. 4 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ч. ч. 1, 3 ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Використання примусової праці забороняється.

За приписами ст. 22 КЗпП України, відповідно до Конституції України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при припиненні трудового договору залежно від роду і характеру занять не допускається.

З наведених приписів чинного законодавства вбачається, що елементом конституційного права особи на працю - є й право бути звільненим.

Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно зі ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні.

У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору

Ст. 38 КЗпП зобов`язує власника звільнити працівника в строки, про які працівник просить, також за наявності інших поважних причин.

Власник зобов`язаний звільнити також працівника за власним бажанням у строки, які вказав сам працівник, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю або умови колективного чи трудового договору з цих питань. Сьогодні актуальним є право на звільнення в строк, що визначається працівником, у випадках такого порушення як затримка виплати заробітної плати.

За відсутності причин, які свідчать про неможливість продовження працівником роботи, сторони трудового договору вправі домовитися про будь-який строк звільнення після подання працівником заяви про це в межах двотижневого строку.

Згідно з ч. 1 ст. 47, ч. 1, 4 ст. 48 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку. І провести з ним розрахунок у строки, визначені в статті 116 цього Кодексу. Трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. До трудової книжки заносяться відомості про роботу, заохочення та нагороди за успіхи в роботі на підприємстві, в установі, організації; відомості про стягнення до неї не заносяться.

Відповідно до п. 2.2, 2.4 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, до трудової книжки вносяться відомості про роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення. Усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

Згідно зі ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

При цьому, ч. 1 та ч. 2 ст. 117 КЗпП України передбачено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

У пункті 2.2 Рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року в справі №4-рп/2012 визначено, що всі суми, що належать працівнику від підприємства, установи, організації, роботодавець зобов`язаний виплатити йому у строки, зазначені в статті 116 Кодексу законів про працю України, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу законів про працю України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі № 810/451/17 та від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 викладена правова позиція відповідно до якої під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Відповідно до правової позиції, наведеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16, за змістом приписів статей 94, 116, 117 Кодексу законів про працю України і статей 1, 2 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.

Усі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, індексація, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 Кодексу законів про працю України відповідальність.

Розмір середнього заробітку обчислюється відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року (надалі - Порядок № 100).

Застосування судом критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.

За висновками Великої Палати Верховного Суду зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, необхідно враховувати:- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Тобто,з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Врахування істотності частки складових заробітної плати в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку, сформульована у правовій позиції Верховного Суду в постанові від 30 жовтня 2019 року у справі № 806/2473/18.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З врахуванням предмету даної справи, апеляційний суд вважає, що докази наявні в матеріалах справи дозволили суду встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Доводи, наведені в апеляційній скарзі висновків суду не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів, яким надана належна оцінка судом першої інстанції.

Так,з досліджених матеріалів справи вбачається,що копія ухвали Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01 липня 2022 року про відкриття провадження у справі із зобов`язанням товариства,у зв`язку із частковим задоволенням клопотання представника позивача про витребування доказів, надати суду належним чином завірені копії : наказу про прийняття на роботу ОСОБА_1 ,договору про матеріальну відповідальність,посадової інструкції,правил внутрішнього трудового розпорядку із зазначенням робочого часу,журналу реєстрації робочого часу,наказів про щорічні відпустки ОСОБА_1 ,відомостей про нарахування заробітної плати позивача,відомостей отримання в касі підприємства ОСОБА_1 заробітної плати ,заяви про звільнення за власним бажанням від 27 липня 2021 року ,наказу про звільнення ОСОБА_1 за власним бажанням ,заяви позивача про видачу їй трудової книжки від 08 жовтня 2021 року ,трудової книжки , а також позовна заява з додатками надсилалась на адресу ТОВ «Агропромисловий комплекс «Спаський» (а.с.78,80,81). Відповідно до рекомендованих повідомлень про вручення поштового відправлення відповідач - ТОВ "Агропромисловий комплекс "Спаський" отримало відправлення 26 жовтня 2022 року та 02 листопада 2022 року (а.с. 82,83).

Ухвала суду першої інстанції від 01 липня 2022 року товариством не була виконана, витребувані докази суду не надані,відзиву на позовну заяву, а також заперечення суду не подавали.

В апеляційній скарзі ТОВ «АК «Спаський» вказує, що ухвалу суду першої інстанції, в якій встановлено десятиденний строк для надання доказів, від 01 липня 2022 року по даній справі, відповідач отримав 26 жовтня 2022 року та повторно 03 листопада 2022 року. Зазначено, що запитуваний період документів становив з 2011 року до січня 2021 року, що складає 10 років. У зв`язку з військовою агресією Росії на території с. Спаське Дніпропетровської області почали здійснюватись поточні відключення електроенергії. Об`єктивними причинами несвоєчасного надання документів для суду першої інстанції були довготривалі повітряні тривоги, під час яких працівники переходили до укриття, та не мали можливості вчасно виконувати свої посадові обов`язки, тому вважають вказані підстави поважними. У зв`язку з великим періодом запитуваної інформації, а також наявними технічними ускладненнями пов`язаними з відключенням електроенергії, товариство не змогло своєчасно надати суду документи для повноти та всебічності з`ясування обставин по справі, вважають зазначені обставини поважними. Вважають, що відповідач, як учасник справи довів, що своєчасно не міг надати докази по справі до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від товариства, тому, нові обставини, які викладені та надані докази, підлягають дослідженню для прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Проте, щодо наданих заявником апеляційної скарги в якості додатку до неї : копії наказу № 4-к від 15 лютого 2021 року ,копії наказу № 27 від 15 лютого 2021 року ; копії доповідної записки від 01 лютого 2021 року ;копії доповідної записки від 05 лютого 2021 року ; копії акту службового розслідування від 11 лютого 2021 року ;копії актів про відсутність на роботі з 01 лютого 2021 року по 12 лютого 2021 року ; копії повідомлень від 02 лютого 2021 року з описом ;копії повідомлень від 08 лютого 2021 року з описом ; копії листів від 15 лютого 2021 року, від 18 лютого 2021 року,наказ № 52 від 14 квітня 2011 року про прийняття на роботу ; інвентаризаційний опис від 29 січня 2021 року ;правила внутрішнього трудового розпорядку від 05 січня 2010 року ; копія посадової інструкції завідуючого свиноферми ;копія договору про повну матеріальну відповідальність від 14 квітня 2011 року ; копії відомостей про нарахування заробітної плати;копії табелів обліку використання робочого часу,копії інструкції щодо дій працівників за сигналом «Повітряна тривога»,копії наказів від 01 вересня 2020 року,від 01 липня 2020 року ,від 01 січня 2021 року (т.1.а.с.133-261 ) ; копії табелів робочого часу ,копії видаткових касових ордерів (т.2.а.с.1-251);копії видаткових ордерів (т.3.а.с.1-187) апеляційний суд зазначає наступне .

У п. 6 ч.2 ст. 356 ЦПК України передбачено, що в апеляційній скарзі мають бути зазначені, зокрема, нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці, обґрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, заперечення проти доказів, використаних судом першої інстанції. Відповідно до частини третьої статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Таким чином, тлумачення п. 6 ч. 2 ст. 356, ч.ч. 1-3 ст. 367 ЦПК України свідчить, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею. У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції.

Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги ч.1 ст. 44 ЦПК України щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні.

Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Аналогічні за змістом висновки містяться у постанові КЦС ВС від 10.04.2019 у справі № 145/474/17, постанові КЦС ВС від 05.12.2018 у справі № №346/5603/17, постанові КЦС ВС від 03.05.2018 у справі № 404/251/17, постанові КЦС ВС від 13.01.2021 в справі № 264/949/19.

З огляду на це, апеляційний суд зазначає, що апелянтом не обґрунтовано поважність обставин неподання відповідних доказів до суду першої інстанції, внаслідок яких позивач був позбавлений можливості їх надати з причин, що об`єктивно не залежали від нього, а тому апеляційний суд відмовляє в їх прийнятті та не бере їх до уваги при ухваленні судового рішення.

Вбачається,що відповідач отримав копію ухвали суду 26 жовтня 2022 року та повторно 03 листопада 2022 року.

Відповідно до статей 12, 76, 77 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Будь-яка особа, у якої знаходиться доказ, повинна видати його на вимогу суду.Особи, які не мають можливості подати доказ, який витребовує суд, або не мають можливості подати такий доказ у встановлені строки, зобов`язані повідомити про це суд із зазначенням причин протягом п`яти днів з дня вручення ухвали.У разі неповідомлення суду про неможливість подати докази, витребувані судом, а також за неподання таких доказів з причин, визнаних судом неповажними, суд застосовує до відповідної особи заходи процесуального примусу, передбачені цим Кодексом.Притягнення винних осіб до відповідальності не звільняє їх від обов`язку подати витребувані судом докази. У разі неподання учасником справи з неповажних причин або без повідомлення причин доказів, витребуваних судом, суд залежно від того, яка особа ухиляється від їх подання, а також яке значення мають ці докази, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у його визнанні, або може здійснити розгляд справи за наявними в ній доказами, або, у разі неподання таких доказів позивачем, - також залишити позовну заяву без розгляду (ч.6,7,8,9,10 ст.84 ЦПК України ).

Вбачається,що відповідач заявляючи про нові обставини та докази в апеляційній скарзі,які не досліджувались у суді першої інстанції ,не вказує причини,чому саме ці обставини та докази не були заявлені в суді першої інстанції ,чому відповідач на надав відзиву на позов,не заперечував щодо аргументів та доводів позивача ОСОБА_1 ,адже ці обставини були відомі з моменту отримання позовної заяви і він повинен був про них заявити відповідно до вимог ст.178 ЦПК України .Однак,відповідачем не вказано з яких причин вищевказані докази,які він просить прийняти,не могли бути подані до суду першої інстанції у строк ,встановлений ЦПК України,а вказані товариством підстави не є поважними ,та не свідчать про існування об`єктивних,непереборних труднощах для своєчасного їх подання ,з моменту отримання копії ухвали суду 26 жовтня 2022 року та повторно 03 листопада 2022 року.

Судом першої інстанції надано обґрунтування рішення саме за конкретними обставинами справи, які мають правове значення для вирішення спору.Розглядаючи справу, суд першої інстанції повно і всебічно дослідив обставини справи, дав належну оцінку доказам наявним у матеріалах справи, правильно встановивши обставини справи, правильно визначив природу спірних правовідносин і дійшов обгрунтованого висновку про часткове задоволення позову , про що ухвалив відповідне рішення.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.).

Отже, доводи апеляційної скарги та зміст оскаржуваного судового рішення , не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а тому рішення підлягає залишенню без змін відповідно до положень статті 375 ЦПК України.

Також слід зазначити, що у зв`язку із залишенням апеляційної скарги без задоволення понесені відповідачем судові витрати (судовий збір за подання апеляційної скарги) відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 374,375,381,382 ЦПК України, апеляційний суд -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Агропромисловий комплекс «Спаський» - залишити без задоволення.

Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 грудня 2022 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Судді: