ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2023 року

м. Хмельницький

Справа № 686/16328/21

Провадження № 22-ц/4820/623/23

Хмельницький апеляційний суд у складі колегії

суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Ярмолюка О.І. (суддя-доповідач), Грох Л.М., Янчук Т.О.,

секретар судового засідання Чебан О.М.

з участю представника позивачки ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_11.,

третьої особи ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа - ОСОБА_2 , про визнання недійсними договорів купівлі-продажу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 20 грудня 2022 року,

встановив:

1.Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2021 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 , третя особа - ОСОБА_2 , про визнання недійсними договорів купівлі-продажу.

ОСОБА_3 зазначила, що з 5 лютого 1982 року до 6 грудня 2000 року вона перебувала з ОСОБА_5 у зареєстрованому шлюбі, за час якого ними була придбана земельна ділянка в садівничому товаристві «Роднічок» Ружичанської сільської ради Хмельницького району Хмельницької області, та був побудований на цій ділянці садовий будинок. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер, його спадкоємцем за заповітом є ОСОБА_2 . Згідно договорів купівлі-продажу від 31 липня 2014 року ОСОБА_5 продав указані земельну ділянку та садовий будинок ОСОБА_4 . Оскільки позивачка як співвласник набутого у шлюбі нерухомого майна не давала згоди на його відчуження, то оспорювані правочини не відповідають вимогам закону та є недійсними в силу статей 203, 215 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

За таких обставин ОСОБА_3 просила суд:

визнати договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,1199 га, кадастровий номер :04:005:0305, розташованої в садівничому товаристві «Роднічок» Ружичанської сільської ради Хмельницького району Хмельницької області, недійсним;

визнати договір купівлі-продажу садового будинку, розташованого в садівничому товаристві «Роднічок» Ружичанської сільської ради Хмельницького району Хмельницької області, недійсним;

визнати за нею право власності на частину земельної ділянки площею 0,1199 га, кадастровий номер :04:005:0305, розташованої в садівничому товаристві «Роднічок» Ружичанської сільської ради Хмельницького району Хмельницької області;

визнати за нею право власності на частину садового будинку, розташованого в садівничому товаристві «Роднічок» Ружичанської сільської ради Хмельницького району Хмельницької області.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 20 грудня 2022 року в позові відмовлено.

Суд керувався тим, що ОСОБА_5 набув земельну ділянку в порядку приватизації земель комунальної власності, а ОСОБА_3 не довела своєї участі у будівництві садового будинку. Спірне майно належало ОСОБА_5 на праві особистої приватної власності, у зв`язку з чим останній правомірно розпорядився ним без згоди ОСОБА_3 , а підстави для визнання оспорюваних правочинів недійсними відсутні.

Короткий зміст і узагальнені доводи апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позову посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що спірні земельна ділянка та садовий будинок були набуті ОСОБА_3 та ОСОБА_5 за час шлюбу, належали їм на праві спільної сумісної власності та не могли бути відчужені останнім без згоди дружини. Договори купівлі-продажу цього майна не відповідають вимогам закону, внаслідок чого їх слід визнати недійсними. Суд не застосував правильно норми чинного законодавства, не дав належної оцінки зібраним доказам і дійшов помилкового висновку про необґрунтованість позову.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

ОСОБА_4 і ОСОБА_2 не подали відзив на апеляційну скаргу.

2.Мотивувальна частина

Позиція суду апеляційної інстанції

Частиною 1 статті 375 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) встановлено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши учасників судового процесу та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не може бути задоволена.

Встановлені судами першої та апеляційної інстанції обставини

З 5 лютого 1982 року ОСОБА_5 та ОСОБА_3 перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано за рішенням Хмельницького міського суду Хмельницької області від 6 грудня 2000 року.

У подальшому, з 26 липня 2006 року до 17 березня 2009 року ОСОБА_5 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6 .

Рішенням Ружичанської сільської ради Хмельницького району Хмельницької області від 3 квітня 1994 року №10 передано безкоштовно у приватну власність ОСОБА_5 земельну ділянку площею 0,1199 га, розташовану в садівничому товаристві «Роднічок» та призначену для ведення садівництва (далі - земельна ділянка).

На підставі цього рішення 4 квітня 1997 року Ружичанська сільська рада Хмельницького району Хмельницької області видала ОСОБА_5 державний акт на право власності на земельну ділянку, який зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №941. Того ж дня державний кадастровий реєстратор зареєстрував у Державному земельному кадастрі земельну ділянку з кадастровим номером :04:005:0305.

Крім того право власності ОСОБА_5 на земельну ділянку зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 31 липня 2014 року (індексний номер 24991297).

Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 28 жовтня 2008 року, виданого Хмельницькою районною державною адміністрацією (серія НОМЕР_1 ), ОСОБА_5 належав садовий будинок в садівничому товаристві «Роднічок» загальною площею 24,1 кв.м (далі - садовий будинок), який побудований на земельній ділянці. 28 жовтня 2008 року державний реєстратор зареєстрував садовий будинок у Хмельницькому бюро технічної інвентаризації (реєстраційний номер 25216432).

Також право власності ОСОБА_5 на садовий будинок зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 31 липня 2014 року (індексний номер 24996852).

31 липня 2014 року ОСОБА_5 та ОСОБА_4 уклали договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Грідіним С.О. (зареєстровано в реєстрі за №1150), за умовами якого ОСОБА_5 передав, а ОСОБА_4 прийняв у власність садовий будинок.

Продаж садового будинку проведено за 12 637 грн, які ОСОБА_5 одержав до підписання договору.

Того ж дня в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстровано право власності ОСОБА_4 на садовий будинок (номер запису про право власності 6527419).

Крім того, 31 липня 2014 року ОСОБА_5 та ОСОБА_4 уклали договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Грідіним С.О. (зареєстровано в реєстрі за №1151), за умовами якого ОСОБА_5 передав, а ОСОБА_4 прийняв у власність земельну ділянку.

Продаж земельної ділянки проведено за 35 629 грн, які ОСОБА_5 одержав до підписання договору.

Того ж дня в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстровано право власності ОСОБА_4 на земельну ділянку (номер запису про речове право 6528011).

ОСОБА_6 подала нотаріально засвідчену згоду на укладення ОСОБА_5 договорів купівлі-продажу садового будинку та земельної ділянки.

2 травня 2018 року ОСОБА_5 склав заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Пулавською О.І. (зареєстровано в реєстрі за №1982), яким усе своє майно заповів ОСОБА_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер.

Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 26 грудня 2018 року, виданого приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Пулавською О.І. (зареєстровано в реєстрі за №9653), ОСОБА_2 успадкувала після смерті ОСОБА_5 частки квартири АДРЕСА_1 .

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції

Статтею 58 Конституції України визначено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Положення цього конституційного принципу кореспондуються з приписами статті 5 ЦК України, згідно яких акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Відповідно до частини першої статті 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України (далі - КпШС України) та статті 16 Закону України від 7 лютого 1991 року №697-ХІІ «Про власність» (далі - Закон №697-ХІІ), які були чинними на час виникнення спірних правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Аналогічні положення містяться у статті 60 чинного Сімейного кодексу України (далі - СК України).

За змістом частини першої статті 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.

Як передбачено частиною першою статті 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

9 лютого 2011 року набрав чинності Закон України від 11 січня 2011 року №2913-VI «Про внесення зміни до статті 61 Сімейного кодексу України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя», яким статтю 61 СК України доповнено частиною п`ятою такого змісту: об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації.

Ця норма була виключена 13 червня 2012 року Законом України від 17 травня 2012 року №4766-VI «Про внесення змін до Сімейного кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка», яким також визначено, що земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, є особистою приватною власністю дружини, чоловіка.

Статтею 13 Закону №697-ХІІ визначено, що об`єктами права приватної власності є жилі будинки, квартири, предмети особистого користування, дачі, садові будинки, предмети домашнього господарства, продуктивна i робоча худоба, земельні ділянки, насадження на земельній ділянці, засоби виробництва, вироблена продукція, транспортні засоби, грошові кошти, акції, інші цінні папери, а також інше майно споживчого і виробничого призначення.

Згідно зі статтею 14 Закону №697-ХІІ (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) громадяни України мають право на одержання у власність земельних ділянок для: ведення селянського (фермерського) господарства; ведення особистого підсобного господарства; будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка); садівництва; дачного і гаражного будівництва. Громадяни набувають право власності на земельні ділянки у разі: одержання їх у спадщину; одержання частки землі у спільному майні подружжя; купівлі-продажу, дарування та обміну.

Із положень статті 6 Земельного кодексу України в редакції закону від 13 березня 1992 року №2196-ХІІ (далі - ЗК України 1992 року), який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, громадяни України мають право на одержання у власність земельних ділянок, у тому числі для ведення садівництва. Передача земельних ділянок у власність громадян провадиться місцевими Радами народних депутатів відповідно до їх компетенції за плату або безоплатно.

Як передбачено статтею 17 ЗК України 1992 року, передача у власність земельної ділянки, що була раніше надана громадянину, проводиться сільськими, селищними, міськими Радами народних депутатів за місцем розташування цієї ділянки, зокрема, для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва у розмірах згідно із статтями 57 і 67 цього Кодексу. Зазначені земельні ділянки передаються у власність на підставі заяви громадянина і матеріалів, що підтверджують її розмір (земельно-кадастрова документація, дані бюро технічної інвентаризації, правлінь товариств і кооперативів тощо). Ради народних депутатів розглядають у місячний строк зазначені заяви і матеріали та приймають відповідні рішення.

В силу пункту 3 Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15-92 «Про приватизацію земельних ділянок», який був чинним до 4 жовтня 2006 року, право приватної власності громадян на земельні ділянки, в тому числі для садівництва, посвідчується відповідною Радою народних депутатів, про що робиться запис у земельно-кадастрових документах, з наступною видачею державного акта на право приватної власності на землю.

Відповідно до статті 328 ЦК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За змістом статті 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Як передбачено частиною першою статті 2 Закону України від 1 липня 2004 року №1952-ІV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції на час виникнення спірних правовідносин; далі - Закон №1952-ІV), державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень.

Згідно статті 4 Закон №1952-ІV державній реєстрації прав підлягають, у тому числі право власності на нерухоме майно, зокрема на земельні ділянки та розташовані на них будівлі та споруди.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України).

Частиною першою статті 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

В силу ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Із положень статті 65 СК України слідує, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Одними з способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права та визнання правочину недійсним (пункт 2 частини другої статті 16 ЦК України).

Згідно з частиною третьою статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За загальним правилом дії законів та інших правових актів у часі норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 року. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності.

До 1 січня 2004 року майнові права та обов`язки подружжя регулювалися КпШС України та Законом №697-ХІІ.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи статтю 22 КпШС України (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

У свою чергу, майно, придбане одним із подружжя до шлюбу чи за час шлюбу але за кошти, що належали йому особисто, на підставі договору дарування або в порядку спадкування є особистою приватною власністю цього подружжя. Також є особистою приватною власністю одного з подружжя земельні ділянки, набуті подружжям за час шлюбу в порядку приватизації земель державної або комунальної власності, не в період з 9 лютого 2011 року до 13 червня 2012 року, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, в про одержану громадянином частку у земельному фонді.

Підставами набуття права власності є передбачені законом юридичні факти, за наявності яких особа набуває майно, стає його власником. Особа набуває право власності на нерухоме майно, в тому числі на садовий будинок, після його будівництва та прийняття до експлуатації. Право власності на садовий будинок підлягає обов`язковій державній реєстрації.

Правочином є вольова дія учасників цивільних відносин, яка спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Указані цивільно-правові результати мають бути досягнуті внаслідок правомірних дій суб`єктів цивільного права.

Однією з підстав для визнання правочину недійсним є його невідповідність вимогам закону.

За своїм правовим визначенням договір купівлі-продажу є угодою між учасниками цивільних відносин, за умовами якої відбувається обмін товару на гроші.

Розпорядження спільним майном подружжя повинно здійснюватися за їх спільною згодою, зокрема для відчуження нерухомого майна за нотаріально посвідченим договором згода другого з подружжя має бути нотаріально засвідчена.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, у зв`язку з чим учасники справи мають довести належними та допустимими доказами обставини, на які вони посилаються, а суд зобов`язаний надати належну оцінку цим доказам.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Недоведеність обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, тягне за собою відмову в позові.

Зібрані докази вказують на те, що ОСОБА_5 набув у власність земельну ділянку за час шлюбу з ОСОБА_3 у порядку приватизації земель комунальної власності, а також садовий будинок після розірвання шлюбу з ОСОБА_3 шляхом його будівництва на земельній ділянці.

Зібрані докази, зокрема, показання свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та письмові пояснення свідка ОСОБА_10 , об`єктивно та достатньо не підтверджують ту обставину, що садовий будинок був побудований ОСОБА_5 та ОСОБА_3 за час шлюбу за рахунок спільних коштів і спільної праці. До того ж, свідки ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 є родичами позивачки, тому вони є особами, що зацікавлені у вирішення спору на користь ОСОБА_3 .

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що земельна ділянка та садовий будинок належали ОСОБА_5 на праві особистої приватної власності, у зв`язку з чим він правомірно розпорядився цим майном без згоди ОСОБА_3 , а підстави для визнання оспорюваних правочинів недійсними відсутні.

Твердження ОСОБА_3 про віднесеність спірного майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя є необґрунтованими.

Посилання ОСОБА_3 на доведеність своїх позовних вимог і неналежну оцінку судом досліджених доказів не відповідають фактичним обставинам справи.

Суд першої інстанції правильно визначився з правовими нормами, які регулюють спірні правовідносини. Доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального права є безпідставними.

Висновки суду першої інстанції не суперечать наведеним в апеляційній скарзі правовим позиціям Верховного Суду щодо правового статусу спільного майна подружжя.

Щодо належних відповідачів у справі

Частиною першою статті 2 ЦК України встановлено, що учасниками цивільних відносин є фізичні особи та юридичні особи.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

За змістом статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 26 постанови від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину.

В силу частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно зі статтею 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Аналіз указаних правових норм дає підстави для висновку, що суб`єктами цивільних відносин можуть бути як фізичні, так і юридичні особи.

За своєю правовою природою двосторонній правочин є договором, який визначає домовленість двох сторін на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У разі смерті фізичної особи (сторони договору) всі неприпинені права та обов`язки з договором переходять до його спадкоємців.

Відповідачем є особа, яка має безпосередній зв`язок із спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси, і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.

Визначення кола відповідачів, предмета та підстав позову є правом позивача, а встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Цивільний процесуальний закон покладає саме на позивача обов`язок визначати відповідача у справі.

Якщо позивач не заявляє вимоги до усіх належних відповідачів, які мають безпосередній зв`язок зі спірними правовідносинами, то суд відмовляє у задоволенні позову.

Із матеріалів справи вбачається, що сторонами оспорюваних договорів купівлі-продажу нерухомого майна є ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , а спадкоємицею ОСОБА_5 є ОСОБА_2

ОСОБА_3 пред`явила позов лише до ОСОБА_4 .

Враховуючи предмет і підстави заявленого позову, ОСОБА_2 як спадкоємиця іншої сторони договору має безпосередній зв`язок із спірними матеріальними правовідносинами і повинна брати участь у справі як співвідповідачка.

ОСОБА_2 не була залучена до участі у справі в цьому статусі, а брала участь у судовому процесі як третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, тобто вона була позбавлена можливості реалізувати свої процесуальні права, передбачені статтею 49 ЦПК України.

Отже, позов ОСОБА_3 не підлягає задоволенню ще і з тих підстав, що його заявлено не до всіх належних відповідачів.

3.Висновки суду апеляційної інстанції

Рішення суду ґрунтується на фактичних обставинах справи та ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 20 грудня 2022 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 3 квітня 2023 року.

Судді: О.І. Ярмолюк

Л.М. Грох

Т.О. Янчук

Головуючий у першій інстанції - Чевилюк З.А.

Доповідач - Ярмолюк О.І. Категорія 20