Справа № 711/673/23
Провадження №2/712/1351/23
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
30 березня 2023 року м. Черкаси
Соснівський районний суд м. Черкаси у складі:
головуючого/судді - Троян Т.Є.
при секретарі - П`ятун Я.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного провадження в залі суду м. Черкаси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Управління з питань Державної реєстрації Черкаської міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -
ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, посилаючись на те, що вона є власником 1/3 частки житлового будинку АДРЕСА_1 , в зв`язку з чим вона зареєстрована та проживає за вказаною адресою. Вказала, що крім неї у житловому будинку АДРЕСА_1 з 16.06.2000 року зареєстрований її син ОСОБА_2 . Зазначила, що власником 1/3 частки вказаного житлового будинку вона є на підставі свідоцтва про право власності на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Першої черкаської державної нотаріальної контори, який посвідчив, що спадкоємцями зазначеного у цьому свідоцтві майна ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , є дружина ОСОБА_1 , яка спадкує 2/3 частки майна, в тому числі з урахуванням 1/3 частки у спадщині, від якої відмовився син померлого ОСОБА_4 , та син ОСОБА_2 , який спадкує 1/3 частку майна. Але на час визнання ОСОБА_2 спадкоємцем, який прийняв спадщину, останній не був на території України. Не зважаючи на реєстрацію за вказаною адресою з 16.06.2000 року, ОСОБА_2 не проживає за вказаною адресою саме з 2000 року, так як він виїхав з території України до російської федерації. Тобто, згідно Свідоцтва про право на спадщину за законом будинок є спільною сумісною власністю та крім неї належить її сину ОСОБА_2 , якому свідоцтво про право на спадщину за законом станом на дату видачі свідоцтва (13.08.2011 року) видане не було. Місце перебування відповідача їй не відоме, він не сплачує комунальні платежі, не отримує кореспонденцію за даною адресою, особистих його речей в будинку немає. Тому позивач змушена нести додаткові витрати, пов`язані з надлишковою оплатою комунальних послуг. Просить суд визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, а саме будинком АДРЕСА_1 .
Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 03.02.2023 року матеріали справи передано до Соснівського районного суду м. Черкаси за підсудністю.
Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 28.02.2023 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного провадження з повідомленням сторін.
У передбачений законодавством термін відповідач відзиву до суду не скерував.
Позивачка ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила позов задовольнити. Вказала, що відповідач з 2000 року не проживає за місцем реєстрації, він взагалі відсутній на території України, оскільки проживає в російській федерації.
Відповідач в судове засідання не з`явився, причину неявки суду не повідомив, про час та місце розгляду справи повідомлений через оголошення на сайті суду, із заявами до суду не звертався.
Представник третьої особи в судове засідання не з`явився.
Зі згоди позивача, відповідно до ст. 280 ЦПК України суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи.
Суд, заслухавши позивача, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини, які регулюються нормами цивільного та житлового законодавства.
Судом встановлено наступне:
Відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за законом від 30.08.2011 року, виданого державним нотаріусом Першої черкаської державної нотаріальної контори Починок Ю.В., зареєстрованого в реєстрі за № 1-1531, спадкоємцями майна ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , є дружина ОСОБА_1 , яка спадкує 2/3 частки майна, у тому числі з урахуванням 1/3 частки у спадщині від якої відмовився син померлого ОСОБА_4 ; та син ОСОБА_2 , який спадкує 1/3 частку майна. Спадщина, на яку видане свідоцтво, складається з частки житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд, що знаходиться у АДРЕСА_1 .
Відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за законом від 30.08.2011 року, виданого державним нотаріусом Першої черкаської державної нотаріальної контори Починок Ю.В., зареєстрованого в реєстрі за № 1-1533, спадкоємцями майна ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , є дружина ОСОБА_1 , яка спадкує 2/3 частки майна, у тому числі з урахуванням 1/3 частки у спадщині від якої відмовився син померлого ОСОБА_4 ; та син ОСОБА_2 , який спадкує 1/3 частку майна. Спадщина, на яку видане свідоцтво, складається з земельної ділянки площею 500 кв.м., розташованої у АДРЕСА_1 .
Актом опитування сусідів встановлено, що ОСОБА_2 не проживає за адресою АДРЕСА_1 із 2000 року.
У статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Отже, право на житло є конституційним правом людини, яке гарантується Основним Законом України, Конвенцією, а тому позбавлення цього права, в тому числі шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житлом, можливо лише на підставі закону, мати легітимну мету та відповідати принципу пропорційності втручання.
Згідно із частиною четвертою статті 9 Житлового кодексу Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 Житлового кодексу УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Згідно статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч. 1 ст. 319 ЦК України).
Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.
Конституція України у статті 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.
Згідно зі статтею 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.
На підставі наведених норм права та встановлених фактичних обставин суд дійшов висновку про те, що відповідач ОСОБА_2 є співвласником будинку за адресою АДРЕСА_1 , у якому зареєстрований з 2000 року. Таким чином, право користування цим будинком є похідним від права власності і його не проживання по місцю реєстрації на обсяг права користування не впливає.
За таких обставин, коли спірний будинок є спільним майном сторін по справі, тому відсутні правові підстави для визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування будинком, оскільки відповідач не втратив право власності на вказаний будинок, в силу вимог статей 319, 321 ЦК України.
Таким чином, відсутні підстави для задоволення позову про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, оскільки положення частини другої статті 405 ЦК України не розповсюджуються на спірні правовідносини.
Подібних висновків дійшов також Верховний Суд у постанові від 28 лютого 2018 року у справі № 647/1683/15-ц, які відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України мають враховуватися іншими судами при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин.
Отже, зазначені позивачем обставини про те, що відповідач був відсутній в будинку за місцем своєї реєстрації понад 1 рік, не свідчать про відмову ОСОБА_2 від права власності на нерухоме майно та не є підставами для припинення права власності на нього.
Посилання позивача на те, що у зв`язку з не проживанням відповідача у спірному будинку виникають проблеми зі сплатою надмірних комунальних послуг не є підставою для задоволення позову про визнання відповідача, як співвласника будинку, таким, що втратив право користування цим житлом.
На підставі вищевикладеного, суд не знайшов підстав для визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням в силу вимог статей 319, 321 ЦК України.
Враховуючи вищезазначене, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог, у зв`язку з чим суд вважає за необхідне в задоволенні позову відмовити.
Оскільки в позові відмовлено, тому відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати покладаються на позивача.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2, 5, 10-13, 76-82, 141, 258, 259, 264, 280-282 ЦПК України, суд
У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Управління з питань Державної реєстрації Черкаської міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, відмовити.
Рішення може бути оскаржено в загальному порядку до Черкаського апеляційного суду через місцевий суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 30 днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення виготовлений 04.04.2023 року.

Головуючий: Т.Є. Троян