ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2023 року

м. Харків

справа № 643/10026/16

провадження № 22ц/818/433/23

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді Тичкової О.Ю.

суддів Маміної О.В., Пилипчук Н.П.

за участю секретаря судового засідання Тітченко О.В.

учасники справи:

позивач- ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

третя особа: ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харків апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 28 вересня 2021 року ухваленого у складі судді Сугачової О.О.,-

УСТАНОВИВ:

У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом, після уточнення якого 30 грудня 2016 року ( т. 1 а.с. 136 142) просила встановити факт спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 17.01.2009 по 12.05.2012; визнати спільним боргом подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зобов`язання за договором позики від 22.01.2012, що укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на суму в розмірі 135660 грн. та поділити вказаний борг. в рівних частинах між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по 67830 грн з кожного; провести поділ майна, що нажите під час спільного проживання сторін у справі, визнати за ОСОБА_1 право власності на частку корпоративних прав у ТОВ «КС ЄВРО ФУДЗ», що розташована в м. Києві, вул. Кіквідзе,26, офіс 64, зареєстровану 11.02.2010 Голосіївською районною у м. Києві адміністрацією.

В обгрунтування позову зазначала, що у період з 17.01.2009 по 12.05.2012 з ОСОБА_2 проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначена квартира придбана позивачем за власні кошти у січні 2008. З ОСОБА_2 вели спільне господарство, був спільний бюджет, який витрачали на потреби родини. У період проживання з ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі не перебувала. Під час спільного проживання ними придбані корпоративні права у ТОВ «КС ЄВРО ФУДЗ», які позивач придбала за особисті кошти, оскільки до періоду сумісного проживання з відповідачем здійснювала активну підприємницьку діяльність. Так, позивач з 1995 була приватним підприємцем, основним видом діяльності виготовлення і продаж хот-догів, гамбургерів, піци, гарячих і прохолодних напоїв, морозива на більш ніж 20 торгових точках у м. Харкові. Бізнес був сімейним, разом із батьками. Ідея виробництва піци у формі конуса, для реалізації її в точках швидкого харчування належить саме позивачу, яка стала ініціатором початку згаданого бізнесу та придбання спірних корпоративних прав, оскілки ОСОБА_1 проводила аналіз міжнародного ринку, встановлювала необхідні контакти, організовувала міжнародні поїздки, проводила переговори, складала міжнародні договори та документи, організовувала доставку обладнання із Італії, оформлювала митні документи тощо. Жодними пізнаннями із вищезазначеного ОСОБА_2 не володів за відсутністю досвіду роботи у вказаній сфері, незнання іноземних мов тощо. ОСОБА_4 товариству також вигадали разом. Оформлення корпоративних прав на ОСОБА_2 відбулося із ініціативи позивача, оскільки на той момент тяжко захворів батько, який лікувався у Німеччині, що вимагало особистої присутності позивача і унеможливлювало ефективну роботу товариства. Оформлення корпоративних прав на відповідача не суперечило інтересам ОСОБА_1 , так як придбання корпоративних прав відбулося в інтересах сім`ї, для покращення її матеріального становища. У травні 2012 позивач припинила з відповідачем сумісне проживання, але питання щодо поділу зазначеного майна залишилось неврегульованим. Вважає, що корпоративні права належать ним на праві спільної сумісної власності. Також позивач зазначає, що окрім корпоративних прав, поділу підлягають боргові зобов`язання за договором позики від 28.01.2012, що укладений між позивачем та ОСОБА_3 на суму 23000 доларів США у гривневому еквіваленті, які отримані позивачем для потреби сім`ї, а саме на оплату ПДВ та мита, яке підлягали оплаті ТОВ «КС ЄВРО ФУДЗ» при ввезенні в Україну італійського обладнання. Кошти не повернуто, тому ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та за остаточним рішенням суду усі зобов`язання покладені на позивача.

Рішенням Московського районного суду м.Харкова від 28.09.2021 в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення обгрунтовано тим, що позивач не надала належих та допустимих доказів на підтвердження факту спільного проживання з відповідачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на не повне з`ясування обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального права просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що наявні в матеріалах докази у сукупності з показами свідків свідчать про ведення сторонами по справі спільного господарства, наявності у них спільного бюджету та взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю. Суд першої інстанції не надав оцінки ступеню участі ОСОБА_1 у придбанні та діяльності ТОВ «КС ЄВРРО ФУДЗ» Тому суд дійшов необґрунтованого висновку про недоведеність позовних вимог.

Не погодившись з апеляційною скаргою ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу в якій просив апеляційну скаргу відхилити, а рішення Московського районного суду залишити без змін.

У відзиві зазначав, що суд повно та всібічно дослідив обставини у справі та ухвалив законне та обгрунтоване рішення. Зазначив, що відповідач перебував з позивачкою у ділових та близьких стосунках, але ніколи не збирався з нею одружуватися. Тому весілля не планував та весільну обручку не дарував. Поїздка ОСОБА_2 разом з ОСОБА_1 до Німеччини мала виключно діловий інтерес. Тому ступінь родинного зв`язку була зазначена в анкетах для отримання візи до Німеччини формально. Оформленням візи він не займався і зазначена інформація була внесена зі слів позивачки. Його знайомство з родичами позивачки та наявне у нього право користування банківським рахунком не є доказом ведення сумісного господарства та не свідчить про існування між сторонами у справі стосунків що притаманні подружжю. Ще у 2014 році ОСОБА_1 зверталась з позовом про поділ корпоративних прав, але її позов було залишено без розгляду не «з формальних причин», як вказує апелянт, а внаслідок того, що судом була зафіксована її повторна неявка до суду без поважних причин. Відповідач придбав вказані корпоративні права ТОВ «КС ЄВРО ФУДЗ» за свої особисті кошти та не перебуваючи у цей час у зареєстрованому шлюбі і фактичних шлюбних відносинах з іншими особами, що відображено у самому тексті договору. (пункт.4.22. договору купівлі-продажу корпоративних прав від 21.10.2011, посвідченого приватним нотаріусом Манойло Н.Г., (том 3, а.с.39-42). Доказів придбання зазначених корпоративних прав за особисті кошти позивачки не надано. Відповідач як керівник ТОВ «ЄВРО-ФУДЗ» укладав та підписував усі документи що стосуються постачання, митного оформлення, договору оренди приміщення та інсталяції обладнання, що спортосуює відповідні доводи ОСОБА_1 . Під час судового розгляду справи підтвердилися факти непогашених боргових зобов`язань позивачки перед іншими особами та, як слідство, визнання ФОП ОСОБА_1 банкрутом. В той час, як відповідач мав доходи на придбання корпоративних прав, що підтверджується належними доказами у спаві. Відповідач зазначив, що спір між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , що виник за договором позики 28.01.2012, розглядався в судовому порядку та рішенням суду від 14.11.2022 у задоволені позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 було відмовлено. Будь-яких доказів того, що причиною укладання договору позики стали потреби оплати розвитку ТОВ «КС ЄВРО ФУДЗ» позивачкою не надано.

Заслухавши доповідь судді ,пояснення представників сторін у справі, дослідивши матеріали справи, перевіривши обставини справи у межах доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду зміні з наступних підстав.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд керується ст. 367 ЦПК України та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Частинами 1, 2, 4 статті 376 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) передбачено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Проте оскаржуване рішення в повному обсязі таким вимогам не відповідає з наступних підстав.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (ч.ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України).

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Законодавством України визначені матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в ст. 16 ЦК.

Власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Частіше за все спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту і в силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести підстави пред`явленого позову. Суд за власною ініціативою не може міняти предмет і підстави позову.

Позовна заява обов`язково повинна містити предмет позову та підстави позову. Предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яке опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Водночас правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

У процесуальному законодавстві діє принцип «jura novit curia» («суд знає закони»), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus). Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким чином, при вирішенні спору суд в межах своїх процесуальних функціональних повноважень та в межах позовних вимог встановлює зміст (правову природу, права та обов`язки ін.) правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин, та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин. Законодавець указує саме на «норму права», що є значно конкретизованим, аніж закон. Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходять своє відображення в судовому рішенні, зокрема у його мотивувальній й резолютивній частинах.

Отже, обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу jura novit curia.

Згідно змісту позовної заяви ОСОБА_1 посилалася на перебування з ОСОБА_2 у фактичних шлюбних відносинах як на підставу виникнення режиму права спільної сумісної власності на частку в статутному капіталі ТОВ. Не правильне формулювання позовної вимоги про визнання права власності на частину корпоративних прав не є перешкодою для вирішення заявленого позову про поділ спільного сумісного майна у спосіб визначений законом ( стягнення вартості частки статутного капіталу ТОВ) за умови доведення нею підстав пред`явленого позову.

Як встановлено судом ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у період з січня 2009 по травень 2012 року перебували у близьких, довірливих стосунках та мали ділові відносини в сфері сумісної підприємницької діяльності, задля чого у зазначений період часу періодично їздили за кордон з метою сумісного відпочинку та вирішення робочих питань, проводили спільно багато часу на території міста та України. Проте зазначене ніяким чином не підтверджує ведення сторонами у справі спільного господарства, наявності спільного бюджету та витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, тобто факту проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_2 однією сім`єю, що необхідно в розумінні положень ст. 3 СК України.

Відповідно до договору куплі продажу частки у статутному капіталі ТОВ «АЛМАЗ-ЮВЕЛІР-ТОРГ» від 21.10.2011 ОСОБА_5 (Продавець) зобвоязується передати ОСОБА_2 (Покупець) у власність належну йому частку у Статутному капіталі ТОВ «АЛМАЗ-ЮВЕЛІР-ТОРГ» зареєстрованого Голосіївською районною у місті Київ державною адміністрацією 11.02.2011, номер запису в Єдиному державному реєстрі юридичних та фізичних осіб підприємців 0025580 у розмірі 30 000, 00 грн, що дорівнює 100% Статутного капітала Товариства, а покупець зобовязується прийняти та оплатити названу частку на умовах, встановлених цим Договором. (п.1.1 договору). Частка, що відчужується Продавцем, сплачена повністю (п.3.1. договору). З моменту підписання цього Договору і його нотаріального посвідчення до Покупця переходять корпоративні права та обовязки, як учасника товариства, передбачені чинним законодавством та установчими документами товариства. (п.2.1 договору). За домовленістю сторін віртість продажу частки складає 30 000,00 грн. На момент укладення цього договору Покупець виплатив Продавцю суму коштів визначену в п. 3.1. договору у повному обсязі. Підписання цього договору Продавцем є підтвердження факту розрахунку та свідчить про відсутність у продавця по відношенню до Покупця претензій фінансового характеру. (п.3.1 3.2 договору). (т.3 а.с. 39-40)

Відповідно до копії договору позики від 28 січня 2012 року ОСОБА_3 позичила ОСОБА_1 183540 грн, що відповідадало 23000 доларів США за курсом НБУ. Остання зобовя`залася повернути зазначені кошти у строк до 30 квітня 2012 року включно ( т. 2 а.с. 143 144).

Рішенням Московського районного суду м.Харкова від 30 серпня 2013 у справі № 643/9596/13 ц, зміненим рішенням Апеляційного Суду Харківської області від 14 листопада 2013 року задоволено позов ОСОБА_3 про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за договором позики від 28.01.2012 у розмірі 183540, що еквівалентно 23000 доларів США. У задоволені позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 відмовлено, оскільки останній, як заставодатель за договром застави, що був укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на забезпеченння виконання ОСОБА_1 зобов`язань за договором позики від 28.01.2012 вже передав у власність ОСОБА_3 предмет застави автомобіль HONDA JAZZ , 2008 року випуску, що був оцінений у 135660 грн. У випадку недостатності вартості автомобілю для погашення заборгованості за договором позики, позивач має право отримати задоволення за рахунок майна основного боржника ОСОБА_1 ( т. 3 а.с. 106 111)

Згідно рішення Московського районного суду м.Харкова від 19 жовтня 2017 року у справі № 643/9510/16 ц , залишеного без змін постановою Верховного Суду від 31 липня 2019 року відмовлено у задоволені позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет застави від 28.01.2012 укладеного на забезпеченння виконання ОСОБА_1 зобов`язань за договором позики від 28.01.2012 у зв`язку із пропуском позивачкою строку позовної давності ( т. 3 а.с. 161 163, т.4 а.с. 125 130).

Відповідно до статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

За положеннями частин першої та другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки і чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до частини першої статті 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

За правилами статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки або чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюється положення глави 8 цього Кодексу.

Тобто при застосуванні статті 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Крім того, для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно з частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя.

До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Якщо наявність боргових зобов`язань підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобов`язання повинні враховуватись при поділі майна подружжя.

За змістом статті 113 ЦК України та статті 1 Закону № 1576-XII товариство з обмеженою відповідальністю належить до господарських товариств.

Господарські товариства можуть набувати майнових та особистих немайнових прав.

Згідно зі статтею 115 ЦК України та статтею 12 Закону № 1576-XII господарське товариство є власником: майна, переданого йому учасниками товариства у власність як вклад до статутного (складеного) капіталу; продукції, виробленої товариством у результаті господарської діяльності; одержаних доходів; іншого майна, набутого на підставах, що не заборонені законом.

Вкладом до статутного (складеного) капіталу господарського товариства можуть бути гроші, цінні папери, інші речі або майнові чи інші відчужувані права, що мають грошову оцінку, якщо інше не встановлено законом.

Грошова оцінка вкладу учасника господарського товариства здійснюється за згодою учасників товариства, а у випадках, встановлених законом, вона підлягає незалежній експертній перевірці.

Виходячи зі змісту частин другої, третьої статті 61 СК України, якщо вклад до статутного капіталу господарського товариства (підприємства) зроблено за рахунок спільного майна подружжя, в інтересах сім`ї, той із подружжя, хто не є учасником товариства, має право вимоги виплати половини вартості внесеного майна або право вимоги половини отриманого доходу від діяльності підприємства.

При цьому спір існує саме між подружжям, а не між тим з подружжя, хто не є учасником товариства, та товариством.

Висновок щодо застосування зазначеної норми права викладений у постанові Верховного Суду України від 03 липня 2013 року у справі № 6-61цс13.

Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до положень ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними засобами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справ суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст.80 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Доказування не може грунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

Судова колегія не може погодитися з висновком суду про недоведеність ОСОБА_1 вимог про встановлення факту проживання з ОСОБА_2 однією сім`єю з 2009 року по травень 2012 року та поділ спільного сумісного майна подружжя.

Наданими позивачкою письмовими доказами : копією виписки з ЄДРПОУ щодо ТОВ «КС ЄВРО ФУДЗ», протоколом загальних зборів учасників ТОВ «Алмаз-ювелір-торг» від 21.10.2011, довідкою банківського рахунку ОСОБА_1 №1172 від 12.05.2009, довідкою на ім`я ОСОБА_2 про доступ до банківського рахунку ОСОБА_1 , авіаквитками на ім`я ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , підтвердженням бронювання авіаквитків, бронюванням номерів у оттелях за кордоном, заявою до Посольства Німеччини в Україні від імені ОСОБА_2 , довідками про реєстрацію ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у Німеччині, фото сумісних світ, подорожей, рахунком - фактури на сплату проживання у номерах в готелях ОСОБА_6 , випискою за особистими рахунками ОСОБА_1 за період 01.10.2010 по 31.10.2010, підтвердженням бронювання авіаквитків та готелю в Італії, довіреністю від 09.02.2010 від ОСОБА_1 на ім`я ОСОБА_2 щодо розпорядження її особистим рахунком у ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», довідкою банківської установи, звітом про рух грошових коштів за період з 30.03.2010 по 19.05.2010 у ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», відповідю з Посольства Німеччини від 15.06.2015, перекладами з офіційного сайту м. Мюльхайм ан дер Рур, розгорнутою довідкою про реєстрацію за місцем проживання від 11.06.2011, листом з адміністрації округу Дюссельдорф від 2016, принт-скрином листів щодо бронювання готелю та авіаквитків на травень 2009, принт-скрином сайту весільного фотографа у листі 24.02.2009, принт-скрином листів від ОСОБА_7 від 24.02.2009, отриманим по електронної пошти з інформацією про острів Родос і реєстрацію шлюбу, листами з німецької клініки, поясненнями ОСОБА_2 . Київському райвідділу міліції від 29.11.2012, відповіддю із РАГС про відсутність актової записи про укладання шлюбу, підтвердженням бронювання авіаквитків із Києва до Дюссельдорфа через Франкфурт для ОСОБА_1 06.05.2012, фототаблицею зустрічей з друзями, відпочинку, святкування днів народження з 2009 по 2011, фототаблицею весілля ОСОБА_8 та ОСОБА_9 у травні 2011, фототаблицею святкування Нового року з батьками ОСОБА_1 , родичами ОСОБА_10 , фотознімками з відпочинку у АДРЕСА_2 , та у м. Падуя доведено факт перебування сторін у справі у відносинах притаманних подружжю у період з січня 2009 по травень 20212 року.

А саме, згідно даних посянень ОСОБА_2 на адресу та Київського ВП ГУНП в Харківській області від 29.11.2012 та від 05.02.2013 останній повідомив правоохоронні органи про те, що він перебував з ОСОБА_1 у цивільному шлюбі п`ять років. Останні пів року( пояснення від 29.11.2012 ) або вісім місяців ( пояснення від 05.02.2013) він з ОСОБА_1 не проживає ( т. 1 а.с. 188, т.4 а.с. 13 15)). Аналогічні дані містять висновки Київського ВП ГУНП в Харківській області від 05.12.2012 та від 07.02.2013 за заявами ОСОБА_2 від 29.11.2012 та 05.02.2013 ( т. 1 а.с. 187,195). Згідно даних ухвали Червонозаводського районного суду м. Харкова від 09.08.2013 по справі № 646/7448/13-к ОСОБА_2 повідомляв слідчому Червонозаводського РВ про те що ОСОБА_1 була його співмешканкою і працювала на його фірмі тому має документи на обладнання ( т. 4 а.с. 67).

Даними медичних довідок від 21.09.2010, 24.03.2011 підтвердужється, що ОСОБА_11 та ОСОБА_12 запрошувалися ТОВ « лютеранська лікарня Ессен Верден», як донька та її чоловік для супроводу та присутності під час лікування батька - ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ( т.1 а.с. 176 179).

Згідно даних довідки ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» від 17.05.2009 № 1171 ОСОБА_2 мав повне розпорядження депозитним рахунком ОСОБА_1 з залишком по рахунку 84218,83 долари США ( т.1 а.с.17).

Крім цього згідно посяснень допитаних у суді першої інстнції свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_8 , ОСОБА_18 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у період з січня 2009 по травень 2012 існували близькі відносини притаманні подружжю та відносини пов`язані із спільним здісненням підприємницької діяльності. Сторони у справі мали наміри одружитися, здійснювали підготовку до весілля проживали спільно у квартирі ОСОБА_1 по АДРЕСА_3 як подружжя тощо.

В супереч вимог процесуального закону суд належної оцінки вищезазначеним доказам не надав та дійшов до помилкового висновку про недостстність та суперечливість цих доказів та як наслідок дійшов помилковго висновку про не доведення позовних вимог про встановлення факту проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_2 однією сім`єю з січня 2009 року по травень 2012 року.

За змістом позовних вимог ОСОБА_1 встановлення вищезазначеного факту є підставою для поділу набутого сторонами у справі з січня 2009 року по травень 2012 року спільного сумісного майна у вигляді внеску у статуний капітал ТОВ та боргових зобов`язань, що виникли у ОСОБА_1 перед ОСОБА_3 за договором позики від 28.01.2012.

Проте заявлені позивачкою вимоги про поділ спільного сумісного майна та боргових злбов`язань не підлягають задоволеню з наступних підстав.

ОСОБА_1 не надала належних та допустимих доказів на підтвердження укладення договору позики від 28.01.2012 в інтересах фактичного подружжя ( придбання спільних речей, сумісних подорожей та відповичинку, утримання майна що перебувало у спільному користуванні, тощо).

20 грудня 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з заявою про застосування строку позовної давності( т. 2 а.с. 133).

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 07 липня 2016 року залишеною без змін ухвалою Апеляціного суду Харківської обслаті від 09 серпня 2016 року у цивільній справі № 22ц/790/5253/16 позовну заяву ОСОБА_1 про встановлення факту спільного проживання сім`єю без реєстрації шлюбу та поділ майна залишено без розгляду.

За змістом зазначених ухвал суду ОСОБА_1 у грудні 2014 року звернулася до суду за позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту спільного проживання сім`єю без реєстрації шлюбу у період з 17 січня 2009 по 12 травня 2012 року та поділ майна шляхом визнання права власності на частку корпоративних прав у ТОВ « КС ЄВРО ФУДЗ» ( т. 3 а.с.36,37).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно із частинами третьою та четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушено право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушено, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Подібний правовий висновок викладено, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц (провадження № 14-96цc18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц (провадження № 14-381цс18), від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункт 73), від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (провадження № 14-452цс18, пункт 80), від 05 грудня 2018 року у справах № 522/2202/15-ц (провадження № 14-132цс18, пункт 61), № 522/2201/15-ц (провадження № 14-179цс18, пункт 62) та № 522/2110/15-ц (провадження № 14-247цс18, пункт 61), від 07 серпня 2019 року у справі № 2004/1979/12 (провадження № 14-194цс19, пункт 71), від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18 (провадження № 14-27-цс19, пункт 134), від 16 червня 2020 року у справі № 372/266/15-ц (провадження № 14-396цс-19, пункт 51), від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17-ц (провадження № 14-448цс19, пункт 28).

Відповідно до частин першої, другої статті 257 ЦПК України суд залишає позов без розгляду, якщо: належним чином повідомлений позивач повторно не з`явився в судове засідання або не повідомив про причини неявки, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності і його нез`явлення не перешкоджає розгляду справи;

Особа, позов якої залишено без розгляду, після усунення умов, що були підставою для залишення заяви без розгляду, має право звернутися до суду повторно.

За своєю правовою природою залишення позову без розгляду є відмовою суду розглянути звернення особи про захист її порушеного права (позов) внаслідок визначених указаною статтею 257 ГПК України недоліків або дій цієї особи. При цьому особа може повторно звернутись до суду з такими ж вимогами повторно.

Відповідно до статті 265 ЦК України залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності. Якщо суд залишив без розгляду позов, пред`явлений у кримінальному провадженні, час від дня пред`явлення позову до набрання законної сили судовим рішенням, яким позов було залишено без розгляду, не зараховується до позовної давності. Якщо частина строку, що залишилася, є меншою ніж шість місяців, вона подовжується до шести місяців.

Перебіг позовної давності обчислюється за загальним правилом від дня, коли особа довідалася (могла довідатись) про порушення свого права (частина перша статті 261 ЦК України).

За змістом позову та пояснень ОСОБА_1 спільне сумісне життя з ОСОБА_2 було припинене у травні 2012 року, але питання щодо поділу майна залишилося не вирішеним ( т.2 а.с. 136 142). Згідно даних: посянень ОСОБА_2 на адресу начальника Київського ВП ГУНП в Харківській області від 29.11.2012 та від 05.02.2013 ( т. 1 а.с. 188, т.4 а.с. 13 15)); висновків Київського ВП ГУНП в Харківській області від 05.12.2012 та від 07.02.2013 за заявами ОСОБА_2 від 29.11.2012 та 05.02.2013 ( т. 1 а.с. 187,195); ухвали Червонозаводського районного суду м. Харкова від 09.08.2013 по справі № 646/7448/13-к ОСОБА_2 ( т. 4 а.с. 67), повідомлення ОСОБА_1 начальника Київського ВП ГУНП в Харківській області від 05.12.2012 про відмову від надання показів ( т. 1 а.с. 191) спір з приводу ТОВ « КС ЄВРО ФУДЗ» виник між сторонами у справі у листопаді 2012 року.

Враховуючи висновок Великої Палати Верховного Суду щодо перебігу позовної давності у разі звернення до суду з позовом та залишення його без розгляду ( пункти 89, 92, 93 постанови Великої Палати ВС від 29 червня 2021 року № 904/3405/19 перебіг позовної давності за позовною вимогою позивача розпочався з листопада 2012 року , тому відповідно до статті 257 ЦК України позовна давність спливла у листопаді 2015 року.

Отже , звернення ОСОБА_1 з позовом 12 серпня 2016 року відбулося після спливу строку позовної давності.

Наслідки спливу позовної давності визначені статтею 267 ЦК України, згідно із частиною четвертою якої сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

За частиною п`ятою статті 267 ЦК України якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

ОСОБА_1 поважних причин пропуску строку позовної давності не навела та поновити зазначений строк не просила. Тому у задоволені її позову про стягнення вартості частки у статутному капіталі ТОВ « КС ЄВРО ФУДЗ» належить відмовити у зв`язку із спливом строку позовної давності.

За змістом ст.293 ЦПК України підтвердження наявності юридичних фактів необхідне для захисту належних особі майнових прав.

Оскільки факту проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_2 однією сім`єю з січня 2009 року по травень 2012 року за відсутності підстав для захисту належних позивачці майнових прав не має юридичного заначення у задоволені вимоги про втсановлепння зазначеного факту належить відмовити.

Оскільки апеляційний суд змінює рішення суду першої інстанції, але виключно у частині мотивів його прийняття, то новий розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись ст.ст.367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.ст.375, 381, 382-384, 389, 390 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 28 вересня 2021 року змінити в мотивувальній частині, виклавши його в редакції цієї постанови.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених частиною 3 статті 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 04 квітня 2023 року.

Головуючий О. Ю. Тичкова

Судді О.В. Маміна

Н.П.Пилипчук