Справа № 369/1740/22
Провадження № 2/369/1321/23
03.04.2023 року м. Київ
Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:
головуючої судді Ковальчук Л.М.,
за участі секретаря Магеррамової Н.З.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Володимирецького районного відділу Державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Міністерства юстиції України про зобов`язання зняття арешту майна,
У січні 2022 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Володимирецького районного відділу Державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Міністерства юстиції України про зобов`язання зняття арешту майна.
Враховуючи вищевикладене, позивач просить суд зобов`язати Володимирецький районний відділ Державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Львів) Міністерства юстиції України зняти арешт з майна боржника та оголошення заборони на його відчуження № НОМЕР_3 від 20.06.2014 ВДВС Києво-Святошинського РУЮ номер запису про обтяження 6106412.
Ухвалою від 07.02.2022 року відкрито провадження у справі, розгляд якої вирішено проводити у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.
20.05.2022 року від відповідача надійшов відзив.
Ухвалою суду від 22.02.2023 року закрито підготовче провадження у справі та призначено її до розгляду по суті.
В судове засідання позивач не з`явився, від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за її відсутності, позов підтримала, просила задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечувала.
В судове засідання представник відповідача не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомляв та не просив розглядати справу за його відсутності.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 280 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - ЦПК України) у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та обов`язки сторін та те, що позивач проти заочного розгляду справи не заперечував, суд, на підставі ч. 1 ст. 280 та відповідно до ч. 1 ст. 281 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи.
Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до наступного висновку.
Судом встановлено, що 20.06.2014 року державним виконавцем Києво-Святошинського РВ ЛВС ГТУЮ у Київській області Євко І.В. винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, на підставі якої державним реєстратором реєстраційної служби Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області Паращаком В.М. 23.06.2014 року о 18:49:23 накладено арешт нерухомого майна на особу: ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника додатків НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 .
20.06.2014 року державним виконавцем виконавче провадження закінчено на підставі п. 10 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» та направлено виконавчий документ за належністю до ВДВС Гусятинського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управляння юстиції у Тернопільській області.
09.08.2016 року державним виконавцем Гусятинського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управляння юстиції у Тернопільській області Процик З.І. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 51894651 про примусове виконання виконавчого листа № 1-369/8/13, виданого 15.07.2013 року Києво- Святошинським районним судом Київської області про стягнення з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , АДРЕСА_2 РНОКПП НОМЕР_1 на користь ОСОБА_2 172459 грн. шкоди.
02.08.2021 року судом винесено заочне рішення, відповідно до якого позов ОСОБА_1 до Києво-Святошинського РВ ДВС Головного Територіального управління юстиції у Київській області про зняття арешту з майна задоволено.
Однак, під час виконання даного рішення суду було встановлено, що виконавче провадження, на даний час перебуває у Володимирецькому районному відділі Державної виконавчої служби Західного міжрегіонального правління міністерства юстиції (м. Львів) Міністерства юстиції України.
Згідно ст. ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.
За змістом ст. ст. 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір.
Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Частинами 1 і 4 статті 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним
Положення цього конституційного принципу закріплені у стст. 316, 317, 319, 321 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).
За змістом ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Частинами першою, другою статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України).
Відповідно до частини 1 статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів
За змістом частинами 1, 2 статті 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.
Згідно з частиною 1 статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Водночас, частиною 1 статті 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в частині другій цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом. Частиною другою статті 16 ЦК України встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.
Наведені вище способи захисту мають універсальний характер, вони можуть застосовуватись до всіх чи більшості відповідних суб`єктивних прав. Разом з тим зазначений перелік способів захисту цивільних прав чи інтересів не є вичерпним.
Згідно із статтею 10 Закону України «Про виконавче провадження», заходами примусового виконання рішень є звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.
Відповідно до частини 1 та пункту 6 частини 3 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку;
Підстави зняття арешту з майна у виконавчому провадженні визначено статтею 59 Закону України «Про виконавче провадження».
За змістом частини 1 статті 59 цього Закону до суду з позовом про визнання права власності на майно та зняття арешту з цього майна може звернутись особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові.
А у відповідності до приписів п. 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ №5 від 03 червня 2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно).
Тому, виходячи з системного тлумачення статей 16, статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» і роз`яснень пункту 2 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2016 року № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» суд дійшов висновку, що позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлено власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно).
Звертаючись до суду із вказаним позовом, позивач обґрунтував свої вимоги тим, що накладення арешту на майно порушує його права, як власника, захист якого передбачено статті 41 Конституції України, статтями 321, 328 ЦК України.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач просить суд зобов`язати Володимирецький районний відділ Державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Львів) Міністерства юстиції України зняти арешт з майна боржника та оголошення заборони на його відчуження № НОМЕР_3 від 20.06.2014 ВДВС Києво-Святошинського РУЮ номер запису про обтяження 6106412.
Відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Частина 1 статті 5 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» визначає, що державний виконавець, приватний виконавець під час здійснення професійної діяльності є незалежними, керуються принципом верховенства права та діють виключно відповідно до закону.
З огляду на викладене, заявлена позивачем вимога про зобов`язання Володимирецького районного відділу Державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Львів) Міністерства юстиції України зняти арешт з майна боржника та оголошення заборони на його відчуження № НОМЕР_3 від 20.06.2014 ВДВС Києво-Святошинського РУЮ номер запису про обтяження 6106412, не підлягає задоволенню, оскільки прийняття відповідних постанов в межах виконавчого провадження відноситься до виключної компетенції державного виконавця, якому надані такі повноваження відповідно до Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», і тому у суду відсутні підстави для зобов`язання державного виконавця прийняти відповідне рішення.
Позивач у своєму позові висловлює незгоду з діями державного виконавця, прийнятими в порядку виконання судового рішення, у виконавчому провадженні.
Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
Скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції (частина перша статті 448 ЦПК України).
У даному випадку зазначені позивачем вимоги підлягають розгляду у порядку, визначеному статтями 447, 448 розділу VII Судовий контроль за виконанням судових рішень Цивільного процесуального кодексу України.
З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 12, 13, 19, 81, 141, 259, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, ст.ст. 317, 319, 321 ЦК України суд -
У задоволені позову ОСОБА_1 до Володимирецького районного відділу Державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Міністерства юстиції України про зобов`язання зняття арешту майна, відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня отримання його копії.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Реквізити сторін:

ОСОБА_1 : АДРЕСА_1 .

Володимирецький районний відділ Державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Міністерства юстиції України: Рівенська область, смт.Володимирець, вул.Грушевського,63.

СУДДЯ Л.М.КОВАЛЬЧУК