21.03.2023 Єдиний унікальний номер 205/7555/21
Провадження № 2/205/905/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 березня 2023 року Ленінський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючого судді - Терещенко Т.П.,

за участю секретаря судового засідання - Кривозуб О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження у м. Дніпрі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення частки померлого у праві спільної сумісної власності і про визнання права власності в порядку спадкування за законом,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з вищевказаною позовною заявою, мотивуючи свої вимоги тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько - ОСОБА_3 , після смерті якого залишилось спадкове майно у вигляді 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 , яка перебувала у спільній сумісній власності її, ОСОБА_3 та відповідача ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 25 квітня 1995 року. Крім того зазначає, що за життя у спільну сумісну власність подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було придбано житловий будинок АДРЕСА_2 , який було зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 20 січня 2001 року, і таким чином 1/2 частка спірного будинку за життя належала її батькові - ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності у майні подружжя, оскільки на час придбання спадкодавець та відповідач перебували у шлюбі, а за життя між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 не було укладено договору поділу про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, та майно було в цілому зареєстровано за відповідачем. Вказує, що на момент смерті спадкодавця за адресою: АДРЕСА_3 були зареєстровані лише вона і ОСОБА_3 , а відповідач була зареєстрована та на момент смерті ОСОБА_3 фактично проживала окремо за адресою: АДРЕСА_2 , та у передбачений законом шестимісячний строк із заявою про прийняття спадщини відповідач до нотаріуса не зверталась, тобто фактично спадщину було прийнято лише нею. 18 серпня 2019 року вона звернулась до нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтв про право на спадщину за законом на майно, але постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 18 січня 2019 року їй було відмовлено у видачі свідоцтв про право власності на спадкове майно через те, що у свідоцтві про право власності на житло від 25 квітня 1995 року на квартиру АДРЕСА_1 не було зазначено розмір частки кожного із співвласників, та у зв`язку з відсутністю у неї оригіналу правовстановлюючого документа, а також відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_2 через відсутність у неї оригіналу правовстановлюючого документу. На підставі викладеного вона звернулась до суду з цим позовом, в якому просила визначити, що частка померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 у праві спільної власності подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на житловий будинок АДРЕСА_2 , становила 1/2 його частини, а частка померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 у праві спільної власності подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 , становила 1/3 її частини, а також визнати за нею право власності на 1/2 частину домоволодіння АДРЕСА_2 в порядку спадкування та на 1/3 частини квартири АДРЕСА_4 , за законом після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвалами судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 вересня 2021 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження і задоволено клопотання позивача про витребування у Другої дніпровської державної нотаріальної контори належним чином завірену копію спадкової справи № 25/2010 після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , та у приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Іщенко Н.Д. належним чином завірену копію нотаріальної справи щодо посвідчення договору купівлі-продажу від 20 січня 2001 року відносно будинку АДРЕСА_2 , де покупцем була ОСОБА_2

29 листопада 2021 року ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська було закрито підготовче провадження у справі та призначено до розгляду по суті.

Відповідачем було надано суду відзив на позовну заяву, в якому вона просила відмовити в повному обсязі у позові, оскільки 14 липня 1973 року між нею та ОСОБА_3 був укладений шлюб, та перебуваючи у законному шлюбі з ОСОБА_3 ними 25 квітня 1995 року було отримано квартиру АДРЕСА_1 , і відповідно до свідоцтва про право власності зазначена квартира належить на праві спільної сумісної власності їй, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , які в ній були зареєстровані. Зазначає, що 20 січня 2001 року вони з чоловіком придбали дачний будинок, розташований по АДРЕСА_2 , та прийняли рішення про те, що чоловік з донькою будуть зареєстровані у квартирі, а вона у будинку, через що 02 березня 2001 року вона виписалася з квартири та прописалася у будинку, але фактично проживали всі в квартирі АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою про склад сім`ї. Вказує на те, що будинок вони придбали у непридатному для життя стані та ними було прийнято рішення будувати новий будинок на земельній ділянці по АДРЕСА_2 , що підтверджується рішенням про надання дозволу на будівництво, але будівництво не було розпочато, оскільки ОСОБА_3 загинув в автокатастрофі, після смерті якого і по теперішній час в квартирі АДРЕСА_1 вона проживає разом з донькою, і безперервно користувалася своєю часткою володіння, регулярно сплачувала комунальні послуги, проводила поточні ремонти та утримувала домоволодіння в належному стані. Враховуючи викладене вважає такими, що не відповідають дійсним обставинам справи твердження позивача про фактичне прийняття спадщини лише нею, оскільки лише вона була зареєстрована та проживала зі спадкодавцем.

Представником позивача засобами поштового зв`язку «Укрпошта» було направлено до суду відповідь на відзив в якому вона просила позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, а в обґрунтування зазначила, що саме ОСОБА_1 прийняла спадщину після смерті свого батька, адже вона не тільки була зареєстрована та проживала у вказаній квартирі на момент смерті ОСОБА_3 , а і отримала свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 29 січня 2010 року державним нотаріусом Другої дніпровської нотаріальної контори Зєніковою М.С., а спадщиною на яке було видано свідоцтво була частка у статутному фонді ТОВ «Сільмаг» у розмірі 16% (що складає 100% належного спадкодавцю майна). Таким чином, ОСОБА_2 достовірно відомо про наявність вищезазначеного свідоцтва про право на спадщину, адже на підставі нього вносились зміни в реєстраційні документи товариства, частки у статутному капіталі якого на цей час розподілені між ОСОБА_2 (68%) та ОСОБА_1 (32%), а ОСОБА_2 не заявлялось вимог про внесення змін до вищезазначеного свідоцтва про право на спадщину за законом та не надавалось доказів фактичного прийняття спадщини, та відповідач не зверталась до суду із позовною заявою про встановлення юридичного факту, а з моменту смерті спадкодавця пройшло 19 років. Зазначає, що саме вона утримує спірне нерухоме майно у належному стані та сплачує за комунальні послуги, отримує державну субсидію, а надані з позовом копії квитанцій про сплату комунальних послуг містять інформацію про те, що платником була саме ОСОБА_1 і це пояснюється тим, що відповідачем не сплачуються грошові кошти за отримані комунальні послуги. Крім того вказує на наявні між ними неприязні стосунки, про що свідчать неодноразові звернення сторін до поліції із заявами про вчинення кримінальних правопорушень. Щодо фактичного проживання відповідача в спірній квартирі зазначає, що вона є її співвласником і їй належить 1/3 частина цього нерухомого майна, але на момент смерті спадкодавця в квартирі за адресою: АДРЕСА_3 були зареєстровані лише вона та ОСОБА_3 , а оскільки відповідач у визначений шестимісячний строку не зверталась із заявою про прийняття спадщини, тобто фактично спадщину було прийнято лише нею, оскільки користувалась спадковим майном та утримувала його, була там зареєстрована і фактично проживала зі спадкодавцем на момент його смерті.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 травня 2022 року було задоволено клопотання відповідача про виклик свідків.

23 січня 2023 року ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська задоволено клопотання представника позивача про зупинення провадження у справі.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 лютого 2023 року поновлено провадження у справі та призначено судове засідання.

Представником позивача було надано до суду заяву про розгляд справи без її участі та участі позивача, в якій вона просила задовольнити позовну заяву з підстав, що викладені у позові.

Відповідач та її представник у судове засідання не з`явилися з невідомих суду причин, хоча на підставі ст. 128 ЦПК України повідомлялися належним чином про день, час та місце розгляду справи, про причини неявки не повідомили. Крім того, 22 грудня 2022 року представником відповідача було подано до суду заяву про розгляд справи без її участі та без участі відповідача, в якій вона просила у позовних вимогах відмовити у повному обсязі.

Суд із вказаного приводу зазначає, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікована Україною ЗУ «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року, гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

При цьому обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнова проти України»).

Пунктом 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 р. №11 «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення» вказано на те, що строки, встановлені ЦПК України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів.

Пунктом 3 вказаної вище постанови Пленуму ВССУ судам дано роз`яснення на те, що, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, критеріями розумних строків у цивільних справах є, в т.ч. і правова та фактична складність справи; поведінка заявника, характер процесу та його значення для заявника.

Суд, враховуючи ту обставину, що відповідачу були створені належні та достатні умови для подання суду відповідних заяв по суті справи, заяв із процесуальних питань та доказів, вважає, що чергове відкладення розгляду справи порушуватиме розумний строк розгляду цивільної справи, у зв`язку із чим суд вважає за необхідним ухвалити відповідне рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Вивчивши письмові матеріали справи, пояснення свідків, дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши надані докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов таких висновків.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що 14 липня 1973 року ОСОБА_4 (на рос. мові) та ОСОБА_5 (на рос. мові) уклали шлюб, а після реєстрації шлюбу дружині було присвоєно прізвище « ОСОБА_6 » (на рос. мові), про що зроблено запис №237, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу Серії НОМЕР_1 , виданим 14 липня 1973 року (а. с. 15).

Матеріалами справи підтверджено, що ІНФОРМАЦІЯ_3 у ОСОБА_3 та ОСОБА_2 народилась дочка - ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження Серії НОМЕР_2 , повторно виданого 27 серпня 2021 року Новокодацьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), про що зроблено відповідний актовий запис №18 (а. с. 13).

Також судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть Серії НОМЕР_3 , повторно виданим 04 вересня 2018 року Новокодацьким районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, про що зроблено відповідний актовий запис №4963 (а. с. 14).

З матеріалів справи вбачається, що 29 січня 2010 року ОСОБА_1 звернулася до Другої дніпропетровської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батька - ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , щодо спадкового майна, що підтверджується матеріалами спадкової справи №25/2010 (а. с. 56-80).

Як встановлено судом з матеріалів справи, 29 січня 2010 року ОСОБА_1 державним нотаріусом Другої дніпропетровської державної нотаріальної контори Зєніковою М.С. було видано свідоцтво про право на спадщину за законом, яка складається з частки в статутному фонді ТОВ «Сільмаг» в розмірі 16% , що належала її батьку - ОСОБА_3 на підставі Статуту ТОВ «Сільмаг» (а. с. 80).

Також судом встановлено, що постановою державного нотаріуса Другої дніпровської державної нотаріальної контори Циганко Є.Л. від 18 січня 2019 року про відмову у вчиненні нотаріальної дії було відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 , та 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_2 , які належали померлому ОСОБА_3 , у зв`язку з відсутністю документів, що підтверджують право власності (а.с. 24-25).

Судом встановлено, що позивач звернулась до суду за захистом своїх прав, як спадкоємець за законом після смерті свого батька - ОСОБА_3 з підстав того, що вона фактично прийняла спадщину, оскільки була зареєстрована та фактично проживала з ним на дату його смерті , але не змогла отримати свідоцтва про право на спадщину на спадкове майно через відмову нотаріуса у їх видачі, з підстав відсутності оригіналів правовстановлюючих документів та не зазначення розміру часток співвласників, що слугувало підставою для звернення позивача до суду.

Відповідно до рішення Конституційного суду України у справі за конституційним зверненням НБУ щодо офіційного тлумачення положення ч. 1. ст. 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) від 09.02.1999 року - до події, факту застосовується той закон або інший нормативно - правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

За змістом ч. 4, 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (2004 року) відносини спадкування регулюються нормами ЦК України (2004 року), якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати (строк на прийняття якої закінчився до 1 січня 2004 року), або якщо вона була прийнята хоча б одним із спадкоємців, то до таких спадкових відносин застосовуються норми ЦК УРСР 1963 року.

Зазначене відповідає правовій позиції Верховного Суду України, зазначену в постанові від 18 грудня 2013 року, справа № 6-138цс13.

Крім того, відповідно до роз`яснень в п. 1 постанови пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30 травня 2008 року, відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилась не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу УРСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилась до набрання чинності ЦК України і строк на її прийняття не закінчився до 01 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом.

Таким чином, оскільки спадщина після смерті ОСОБА_3 відкрилась ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто до 01 січня 2004 року, тому до правовідносин сторін підлягають застосуванню норми ЦК УРСР.

Відповідно до вимог ст. ст. 524, 525 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом, а часом відкриття спадщини визнавався день смерті спадкодавця.

Статтею 561 ЦК Української РСР було передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям за законом після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини.

Разом із цим, на час відкриття спадщини в період чинності ЦК Української РСР його нормами було передбачено певні дії, які свідчили про прийняття спадщини.

Відповідно до ст. 548 ЦК Української РСР придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Згідно із ст. 549 ЦК Української РСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 560 ЦК Української РСР отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину, яка діяла на момент відкриття спадщини, є правом, а не обов`язком спадкоємця.

Прийняття спадщини є фактом, яке відображає волю спадкоємця придбати майно після смерті спадкодавця.

З наявної в матеріалах справи копії паспорту ОСОБА_1 вбачається, що вона з 24 вересня 1998 року була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 (а. с. 8-9).

Крім того, в матеріалах справи наявна відповідь відділу обліку проживання фізичних осіб Управління у сфері державної реєстрації Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур №10/5-1881 від 12 вересня 2018 року, з якої вбачається, що відповідно до даних картотеки з питань реєстрації фізичних осіб, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , з 12 березня 1992 року до дня його смерті ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), з реєстраційного обліку знятий 27 червня 2003 року. Також було надано інформацію про склад зареєстрованих на день смерті ОСОБА_3 , а саме ІНФОРМАЦІЯ_1 , і зазначено ОСОБА_1 , як єдину зареєстровану особу за вищевказаною адресою з 24 вересня 1998 року і по теперішній час (а. с. 23).

Отже, судом встановлено, що спадкодавець ОСОБА_3 на момент своєї смерті ІНФОРМАЦІЯ_5 , проживав спільно зі спадкоємцем ОСОБА_1 , за місцем їх реєстрації, а саме за адресою: АДРЕСА_3 , та за місцем, де позивач мала право приватної спільної власності на частину вищезазначеної квартири.

Таким чином судом встановлено, що ОСОБА_1 прийняла спадщину в порядку ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР, оскільки постійно проживала разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини.

За правилами статей 529-530 ЦК Української РСР при спадкуванні за законом спадкоємцями першої черги є в рівних частках діти, подружжя та батьки померлого.

Судом також взято до уваги, що у цій справі за клопотанням представника позивача ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 січня 2023 року було зупинено провадження до набрання законної сили рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 грудня 2022 року у цивільній справі №205/1037/22 за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: державний нотаріус Другої Дніпровської державної нотаріальної контори Олехнович Л.Ю., про визнання права власності в порядку спадкування за законом.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 15 лютого 2023 року скасовано рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 грудня 2022 року та відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 про визнання права власності в порядку спадкування за законом з підстав недоведеності ОСОБА_2 прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 в порядку ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР.

Суд апеляційної інстанції у своїй постанові дійшов висновку, що зі справи вбачається, що позивач у встановлений законом шестимісячний строк із заявою про прийняття спадщини після смерті чоловіка ОСОБА_3 до нотаріальної контори не зверталась, а достовірних доказів постійного проживання ОСОБА_2 разом з чоловіком ОСОБА_3 на час його смерті, які б відповідали вимогам статей 77-78 ЦПК України, позивачем не надано.

Частиною 4 ст. 81 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Крім того, у судовому засіданні були допитані заявлені стороною відповідача свідки ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , але надані ними пояснення спростовуються наявними в матеріалах справи доказами, а тому суд не бере їх до уваги.

У зв`язку наведеним вбачається, що єдиним спадкоємцем після смерті ОСОБА_3 за цих обставин є саме позивач - ОСОБА_1 , оскільки відповідач ОСОБА_2 не прийняла спадщину в порядку ч. 1 ст. 549 ЦК Української РСР, що і було встановлено у вищезазначеній постанові Дніпровського апеляційного суду.

Також в матеріалах справи наявне свідоцтво про право власності на житло, видане 25 квітня 1995 року виконавчим комітетом міської Ради народних депутатів, з якого судом встановлено, що ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 належить на праві приватної спільної власності квартира за адресою: АДРЕСА_3 , яка зареєстрована МБТІ на праві приватної спільної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло і внесена в реєстраційну книгу за №147п-62 (а. с. 21).

Враховуючи, що позивач не в змозі отримати у нотаріуса свідоцтво про право на спадщину за законом на спадкове майно, а саме: 1/3 частину квартири за адресою: АДРЕСА_3 , з підстав не зазначення часток співвласників, а тому суд вважає, що іншого способу захисту своїх спадкових прав, окрім судового, у позивача немає.

Відповідно до ст. 112 ЦК ЦРСР майно може належати на праві спільної власності двом або кільком колгоспам чи іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або державі і одному чи кільком колгоспам або іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або двом чи кільком громадянам. Розрізняється спільна власність з визначенням часток (часткова власність) або без визначення часток (сумісна власність).

Згідно із ч. 1 ст. 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах.

Отже судом враховано, що відповідно до ч. 2 ст. 370 ЦК України, у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, а тому частки кожного співвласника квартири за адресою: АДРЕСА_3 , є рівними, тобто у кожного по 1/3 частці зазначеного нерухомого майна.

Також на виконання ухвали суду приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Іщенко Н.Д. було надано до матеріалів справи копію договору купівлі-продажу від 20 січня 2001 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Іщенко Н.Д. за реєстром №128, відповідно до якого ОСОБА_2 належить житловий будинок АДРЕСА_2 (а. с. 82).

Крім того, зазначений договір купівлі-продажу було зареєстровано в КП «ДМБТІ» ДОР та записано в реєстрову книгу №633 за реєстровим №2661-420, що підтверджується відповіддю Комунального підприємства «Дніпровське міське бюро технічної інвентаризації» Дніпровської міської ради №8693 від 06 серпня 2020 року (а. с. 16-17).

Враховуючи вищезазначене, судом було встановлено, що вказаний будинок був придбаний за час перебування у шлюбі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, але в цілому зазначене нерухоме майно було зареєстровано за ОСОБА_2 .

Крім того, для визнання права власності за позивачем на 1/2 частину домоволодіння АДРЕСА_2 , необхідно встановити, що зазначене нерухоме майно дійсно є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , та визначити розмір частки спадкодавця, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у праві спільної сумісної власності подружжя на вищезазначений житловий будинок, і для цього суд керується положеннями Кодексу про шлюб та сім`ю України, позаяк спірний будинок був набутий та оформлений на ОСОБА_2 у власність в 2001 році, тобто до набрання чинності діючим Сімейним кодексом України.

Відповідно до ч. 1 ст. 22 КпШС України, яка встановлює презумпцію віднесення майна до спільної сумісної власності подружжя, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Згідно із ст. 28 КпШС України в разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, їх частки є рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

Таким чином, враховуючи доведеність обставин придбання спірного житлового будинку в період перебування спадкодавця ОСОБА_3 та відповідача ОСОБА_2 в офіційно зареєстрованому шлюбі, а також те, що судом не встановлено наявності будь-якої домовленості між подружжям щодо поділу спільного майна з відступленням від рівності часток, суд дійшов висновку, що частка кожного із подружжя - співвласників у житловому будинку АДРЕСА_2 є рівною та складається із 1/2 її частки.

Беручи до уваги, що судом встановлено, що ОСОБА_1 прийняла спадщину в порядку ч. 1 ст. 549 ЦК Української РСР, оскільки постійно проживала разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а також те, що позивач не в змозі отримати у нотаріуса свідоцтво про право на спадщину за законом на вищевказане спадкове майно, а саме: 1/2 частину домоволодіння АДРЕСА_2 , а іншого способу захисту своїх спадкових прав, окрім судового, у неї немає, а тому суд вважає позовну вимогу ОСОБА_1 в частині визнання за нею права власності на 1/2 частину вищевказаного домоволодіння законною та обґрунтованою.

Разом з тим, щодо позовних вимог про визначення частки померлого ОСОБА_3 у праві спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на житловий будинок АДРЕСА_2 , а також визначення частки померлого ОСОБА_3 у праві спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 суд зазначає, що у постанові ВС від 16 червня 2021 року у справі №570/997/19 зазначено, що визначення судом частки співвласника у праві спільної власності на нерухоме майно за померлим не узгоджується з вимогами чинного законодавства, оскільки у такому разі судом буде вирішено питання про права особи, яка не має цивільної процесуальної правоздатності та дієздатності, що свідчить, у тому числі, про неефективність способу захисту права особи відповідно до положень статті 16 ЦК України. У такому випадку спадкоємець не позбавлений можливості захисту своїх прав шляхом подання позову про визнання права власності в порядку спадкування.

Отже, судом встановлено, що ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , тому відповідно до частини четвертої статті 25 ЦК України його цивільна правоздатність припинилася.

За цих обставин позовні вимоги про визначення частки померлого ОСОБА_3 у праві спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 та домоволодіння АДРЕСА_2 не підлягають задоволенню, оскільки не узгоджуються з вимогами чинного законодавства.

Разом з тим, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року в справі №522/1528/15-ц зроблено висновок, що визнання права як у позитивному значенні (визнання існуючого права), так і в негативному значенні (визнання відсутності права і кореспондуючого йому обов`язку) є способом захисту інтересу позивача у правовій визначеності. Спосіб захисту порушеного права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду. Тому спосіб захисту інтересу, передбачений пунктом 1 частини другої статті 16 ЦК України, може застосовуватися лише в разі недоступності позивачу можливості захисту його права.

Також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 лютого 2021 року у справі №925/642/19 зазначено, що судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту.

Пунктом 1 частини 2 статті 16 ЦК України передбачено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

Частиною 1 статті 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, та право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Отже, ефективність захисту цивільного права має оцінюватися, виходячи з обставин справи залежно від того, чи призведе задоволення такої вимоги до дійсного захисту інтересу позивача без необхідності повторного звернення до суду (принцип процесуальної економії).

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права.

Статтею 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Зі змісту цієї статті вбачається, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що наявність порушених прав позивача є очевидною, а обраний спосіб захисту порушених прав є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, що було встановлено в ході судового розгляду, відтак позов є обґрунтованим, враховуючи, що позивач не може в іншому порядку оформити право власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом, позовні вимоги в частині визнання за нею права власності на 1/2 частину домоволодіння АДРЕСА_2 та 1/3 частини квартири АДРЕСА_4 , в порядку спадкування за законом після смерті її батька - ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , підлягають задоволенню.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 141 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача документально підтверджені судові витрати у справі, а саме сплачену суму судового збору в розмірі 3 808,50 грн.

Керуючись ст. ст. 16, 321, 328, 368, 392, 1216-1218, 1258-1259, 1261-1265 ЦК України, ст. ст. 4, 10, 12, 13, 19, 76, 81-82, 89, 109, 137, 141, 259, 263-265, 268, 273, 282, 355 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення частки померлого у праві спільної сумісної власності і про визнання права власності в порядку спадкування за законом - задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/3 частину квартири за адресою: АДРЕСА_3 , в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 , в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_5 ) понесені та документально підтверджені судові витрати у справі у вигляді судового збору в розмірі 3 808,50 грн.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Рішення може бути оскаржено безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Сторони:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ІПН НОМЕР_5 , місце реєстрації: АДРЕСА_5 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , ІПН НОМЕР_4 , місце реєстрації: АДРЕСА_6 .

Суддя: Т.П. Терещенко