Постанова

Іменем України

22 березня 2023 року

м. Київ

справа № 761/31783/21

провадження № 61-10737св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого -Ступак О. В.,
суддів:Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Погрібного С. О.,Олійник А. С., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Державне підприємство «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом»,

треті особи: генеральний інспектор - директор з безпеки Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» Білей Данко Васильович, Національне агентство з питань запобігання корупції,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 01 серпня 2022 року у складі судді Рибака М. А. та постанову Київського апеляційного суду від 28 вересня 2022 року у складі колегії суддів: Невідомої Т. О., Вербової І. М., Нежури В. А.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» (далі - ДП «НАЕК «Енергоатом»), треті особи: генеральний інспектор - директор з безпеки ДП «НАЕК «Енергоатом» Білей Д. В., Національне агентство з питань запобігання корупції, про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Позов обґрунтовано тим, що 25 січня 2021 року відповідно до наказу ДП «НАЕК «Енергоатом» № 92 «Про застосування дисциплінарного стягнення» на підставі пункту 3 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) його звільнено з посади директора із запобігання і протидії корупції - радника президента. В лютому 2021 року він оскаржив зазначений наказ до суду. Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 08 липня 2021 року у справі № 761/8294/21 позов задоволено, наказ ДП «НАЕК «Енергоатом» № 92 про його звільнення скасовано, а його, ОСОБА_1 , поновлено на посаді директора із запобігання і протидії корупції - радника президента і стягнуто на його користь заробітну плату за вимушений прогул. Наказом ДП «НАЕК «Енергоатом» від 02 серпня 2021 року № 991-к «Про поновлення на роботі ОСОБА_1 » його поновлено на посаді, яку раніше обіймав, з 27 січня 2021 року.

03 серпня 2021 року кадрова служба підприємства у телефонному режимі повідомила, що його поновлено на посаді згідно з наказом від 02 серпня 2021 року № 991-к. 04 серпня 2021 року він прибув в адміністративне приміщення в кабінет директора з управління людськими ресурсами виконавчої дирекції з персоналу ОСОБА_3 , де той повідомив, що керівництво йому доручило ознайомити позивача з наказом про поновлення, та відразу проінформував, що згідно з наказом від 03 серпня 2021 року № 995-к «Про звільнення ОСОБА_1 » позивача звільнено із займаної посади з 04 серпня 2021 року. Позивач був ознайомлений із двома наказами одночасно.

Згідно з наказом від 03 серпня 2021 року № 995-к його повноваження припинено, а його звільнено із займаної посади на підставі пункту 5 частини першої статті 41 КЗпП України. Вказував, що наказ від 03 серпня 2021 року № 995-к підписаний тимчасово виконуючим обов`язки президента ДП «НАЕК «Енергоатом» Білеєм Д. В. При ознайомленні із цим наказом він повідомив службових осіб підприємства про його незаконність. Після ознайомлення з наказом йому видано трудову книжку, а на його зарплатний картковий рахунок надійшли кошти - грошова компенсація за невикористану щорічну відпустку та вихідна допомога у розмірі шестимісячного середнього заробітку.

Позивач зазначав, що оформлення наказу і розірвання трудового договору відбулось без дотримання обов`язкової процедури, визначеної статтею 64 Закону України «Про запобігання корупції», пунктом 15.5 Антикорупційної програми ДП «НАЕК «Енергоатом» та пунктом 69 Статуту ДП «НАЕК «Енергоатом». Окрім того, оскаржуваний наказ суперечить статтям 53-534 Закону України «Про запобігання корупції» і порушує його права як викривача корупції. Також вказав, що він, ОСОБА_1 , не належить до категорії осіб, повноваження яких можна припинити шляхом застосування пункту 5 частини першої статті 41 КЗпП України.

За викладених обставин, позивач просив суд визнати незаконним та скасувати наказ ДП «НАЕК «Енергоатом» від 03 серпня 2021 року № 995-к «Про звільнення ОСОБА_1 »; поновити його на посаді директора із запобігання і протидії корупції - радника президента; стягнути заробітну плату за час вимушеного прогулу в розмірі середньомісячної плати за весь час вимушеного прогулу з дня звільнення і до дня фактичного поновлення на роботі; судові витрати покласти на відповідача.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 06 вересня 2021 року відкрито провадження у справі.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 01 серпня 2022 року відмовлено в задоволенні клопотання представника позивача про зупинення провадження у справі. Задоволено клопотання представника ДП «НАЕК «Енергоатом». Провадження у справі закрито. Повідомлено позивачеві, що розгляд цієї справи віднесено до юрисдикції Господарського суду міста Києва.

Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції вважав, що за правилами цивільного судочинства розглядаються спори, в яких позивач оскаржує законність розірвання з ним трудового договору (контракту) з підстав, передбачених КЗпП України, крім такого розірвання за пунктом 5 частини першої статті 41 КЗпП України. Тому ця справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Позивач та Національне агентство з питань запобігання корупції подали апеляційні скарги на ухвалу суду першої інстанції про закриття провадження у справі.

Постановою Київського апеляційного суду від 28 вересня 2022 року апеляційні скарги ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 та ОСОБА_4 в інтересах Національного агентства з питань запобігання корупції залишено без задоволення, ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 01 серпня 2022 року залишено без змін.

Апеляційний суд виходив із того, що звільнення ОСОБА_1 з посади директора із запобігання і протидії корупції - радника президента ДП «НАЕК «Енергоатом» за своєю правовою природою, предметом регулювання правовідносин і правовими наслідками відрізняється від припинення трудового договору, визначеного трудовим законодавством. Саме тому можливість уповноваженого органу прийняти рішення про припинення виконання повноважень директора міститься не в приписах КЗпП України, а у статті 99 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), тобто не є предметом регулювання нормами трудового законодавства. Окрім цього, суд зазначив, що посада директора із запобігання і протидії корупції - радника президента належить до посад виконавчих (керівних) органів юридичної особи, тобто таких, які здійснюють управління юридичною особою або її відокремленим підрозділом, при звільнені яких можливе застосування підстав, передбачених пунктом 5 частини першої статті 41 КЗпП України, а тому позивач, звертаючись до суду, помилково визначив належність спору до цивільної юрисдикції.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи

У жовтні 2022 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернувся засобами поштового зв`язку до Верховного Суду із касаційною скаргою на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 01 серпня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 28 вересня 2022 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та передати справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Касаційна скарга, відповідно до частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), обґрунтована порушенням судами норм процесуального права, зокрема заявник вважає, що суди дійшли помилкового висновку про порушення позивачем правил предметної та суб`єктної юрисдикції.

На переконання заявника, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, при закритті провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України здійснив неправильне тлумачення закону, внаслідок чого застосував закон, який не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, а саме: через неправильне визначення правового статусу посади ОСОБА_1 , нездійснення належного правового аналізу підстав оскарження ОСОБА_1 наказу про звільнення за пунктом 5 частини першої статті 41 КЗпП України, помилково відніс цей спір до юрисдикції господарського суду. У касаційній скарзі позивач вказує, що його посада - директор із запобігання і протидії корупції - радник президента ДП «НАЕК «Енергоатом» - не відноситься до категорії посадових осіб, які здійснюють управління підприємством, а спір не є корпоративним спором. Суди, хоч і застосували актуальні позиції Верховного Суду, проте не врахували, що такі не підлягають застосуванню до спірних правовідносин, оскільки такі правовідносини не містять аналогічних обставин справи, враховуючи посаду, яку обіймав ОСОБА_1 .

Заявник зазначає, що з аналізу розділу 7 Статуту ДП «НАЕК «Енергоатом» випливає, що посада, яку обіймав позивач, не відноситься до керівників юридичної особи, якими є президент ДП «НАЕК «Енергоатом», перший віце-президент ДП «НАЕК «Енергоатом», віце-президент ДП «НАЕК «Енергоатом», головний бухгалтер ДП «НАЕК «Енергоатом», генеральний директор/директор відокремлених підрозділів ДП «НАЕК «Енергоатом» та їхні заступники, він не є членом наглядової ради, членом Правління, керівником уповноваженого підрозділу (особою) з питань запобігання та виявлення корупції. Посада, яку обіймав ОСОБА_1 , не належить до спеціального суб`єкта, до якого може бути застосовано пункт 5 частини першої статті 41 КЗпП України при вирішенні роботодавцем питання про його звільнення, оскільки позивач не є членом органу управління ДП «НАЕК «Енергоатом».Обов`язкова наявність у ДП «НАЕК «Енергоатом» посади директора із запобігання і протидії корупції - радника президента ДП «НАЕК «Енергоатом» передбачена вимогами Закону України «Про запобігання корупції», а не господарською діяльністю ДП «НАЕК «Енергоатом», що підтверджує відсутність у цьому випадку ознак корпоративного спору та помилковість застосування судами до спірних правовідносин висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 15 вересня 2020 року у справі № 205/4196/18. У свою чергу суди безпідставно проігнорували позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 25 вересня 2019 року у справі № 753/1604/17.

У листопаді 2022 року до Верховного Суду від ДП «НАЕК «Енергоатом» надійшов відзив на касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , в якому, посилаючись на необґрунтованість касаційної скарги, відповідач просить залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки вони є законними.

У грудні 2022 року до Верховного Суду від Національного агентства з питань запобігання корупції надійшов відзив на касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , в якому третя особа, посилаючись на обґрунтованість касаційної скарги, просить її задовольнити у повному обсязі, скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. У відзиві агентство зазначає, що відповідач за своєю організаційно-правовою формою не є господарським товариством, позивач не є посадовою особою у розумінні пункту 5 частини першої статті 41 КЗпП України, при його звільненні відповідач допустив порушення саме трудового законодавства і ця справа не може відноситись до юрисдикції господарських спорів.

Інші відзиви на касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 станом на час розгляду справи Верховним Судом не надходили.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю.

Ухвалою Верховного Суду від 08 листопада 2022 року відкрито касаційне провадження у справі (з підстав, передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України), витребувано матеріали справи № 761/31783/21 із Шевченківського районного суду міста Києва та надано учасникам справи строк на подання відзивів на касаційну скаргу.

У листопаді 2022 року матеріали справи № 761/31783/21 надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 07 березня 2023 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з такого.

Фактичні обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій

Суди попередніх інстанцій установили, що наказом від 16 серпня 2017 року № 738-к ОСОБА_1 переведено з 16 серпня 2017 року на посаду директора із запобігання і протидії корупції - радника президента із відповідним посадовим окладом із збереженням встановлених надбавок та доплат.

Згідно з наказом ДП «НАЕК «Енергоатом» від 03 серпня 2021 року № 995-к «Про звільнення ОСОБА_1 » припинено повноваження директора із запобігання і протидії корупції - радника президента з 04 серпня 2021 року на підставі пункту 5 частини першої статті 41 КЗпП України.

ДП «НАЕК «Енергоатом» є юридичною особою і діє на підставі Статуту, затвердженого наказом Міністерства енергетики України від 05 грудня 2019 року № 482.

Відповідно до пункту 7.1 Статуту ДП «НАЕК «Енергоатом» управління підприємством здійснюється правлінням, президентом.

Згідно з пунктом 70 Статуту ДП «НАЕК «Енергоатом» президент, віце-президенти, головний бухгалтер, генеральні директори/директори відокремлених підрозділів та їх заступники, члени наглядової ради, керівник уповноваженого підрозділу (особа) з питань запобігання та виявлення корупції, а також інші особи, які виконують організаційно-розпорядчі чи адміністративно-господарські функції, є посадовими особами підприємства.

Відповідно до пункту 5.1 посадової інструкції директора із запобігання і протидії корупції - радника президента, який є посадовою особою компанії, відповідальною за реалізацію Антикорупційної програми ДП «НАЕК «Енергоатом» (Уповноважений), перебуває у безпосередньому підпорядкуванні президента компанії та підзвітний і підконтрольний керівникові уповноваженого підрозділу з питань запобігання та виявлення корупції органу виконавчої влади (Міненерговугілля), до сфери управління якого належить компанія.

Нормативно-правове обґрунтування та мотиви, з яких виходив Верховний Суд

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Висновки судів в оскаржуваних судових рішеннях є передчасними з огляду на таке.

Стаття 124 Конституції України визначає, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У частині першій статті 19 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін зазвичай є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

У пункті 3 частини першої статті 20 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) передбачено, що господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, в тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів.

При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суб`єктного складу такого спору, суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово розглядала питання щодо юрисдикційності спору про звільнення чи відсторонення від виконання обов`язків керівника чи члена виконавчого органу юридичної особи приватного права та керувалася такими критеріями щодо розмежування підсудності у вказаних справах.

Так, у постанові від 28 листопада 2018 року № 562/304/17 (провадження № 14-471цс18), на яку посилався апеляційний суд, Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що оскільки як на підставу поданого позову позивач послався на недотримання вимог законодавства та установчих документів під час скликання та проведення загальних зборів товариства, що є порушенням прав учасника на управління товариством, а не трудових прав керівника товариства, то спір у цій частині за своєю правовою природою та правовими наслідками належить до корпоративних спорів і підлягає вирішенню господарськими судами.

У справі № 145/1885/15-ц (провадження № 14-613цс18) спірні правовідносини стосувалися відсторонення голови правління приватного акціонерного товариства наглядовою радою. Велика Палата Верховного Суду зазначила, що рішення наглядової ради товариства може бути оскаржено в судовому порядку акціонером (учасником) товариства шляхом пред`явлення позову про визнання його недійсним, якщо таке рішення не відповідає вимогам законодавства та порушує права чи законні інтереси учасника (акціонера) товариства. Відповідачем за таким позовом є товариство. При вирішенні спорів, пов`язаних із порядком скликання і роботи наглядової ради товариства, визначенням правомочності її засідання, необхідно застосовувати положення установчих документів товариства. Суди розглянули по суті переважно корпоративний спір, який підлягав розгляду в порядку господарського судочинства (постанова від 30 січня 2019 року).

Велика Палата Верховного Суду вважала, що спори щодо законності відсторонення члена виконавчого органу товариства від виконання його повноважень та/або припинення таких повноважень уповноваженим органом за частиною третьою статті 99 ЦК України також підлягають розгляду у порядку господарського судочинства.

У постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 510/456/17 (провадження № 14-1цс19), на яку посилався апеляційний суд, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що припинення повноважень члена виконавчого органу товариства за своєю правовою природою, предметом регулювання правовідносин і правовими наслідками відрізняється від звільнення працівника з роботи (розірвання з ним трудового договору) на підставі положень КЗпП України. Саме тому можливість уповноваженого органу товариства припинити повноваження члена виконавчого органу міститься не в приписах КЗпП України, а у статті 99 ЦК України, тобто не є предметом регулювання трудового права.

За обставинами справи № 452/970/17 (провадження № 14-157цс19) позивач, директор дочірнього підприємства публічного акціонерного товариства, звернувся з позовом, у якому, зокрема, просив визнати незаконними та скасувати накази публічного акціонерного товариства про його тимчасове відсторонення від виконання повноважень і про тимчасове виконання обов`язків директора іншою особою. Велика Палата Верховного Суду вказала, що господарський суд не має юрисдикції за вказаними вимогами, оскільки позивач оскаржив відповідні накази насамперед через порушення його трудових прав як працівника публічного акціонерного товариства, вказані вимоги тісно пов`язані з вимогами про визнання незаконним звільнення позивача за пунктом 8 частини першої статті 36 КЗпП України, яке мало місце після відсторонення позивача (постанова від 29 травня 2019 року, пункт 63).

У постанові від 10 вересня 2019 року у справі № 921/36/18 (провадження № 12-293гс18) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що реалізація учасниками товариства корпоративних прав на участь у його управлінні шляхом прийняття компетентним органом рішень про обрання (призначення), усунення, відсторонення, відкликання членів виконавчого органу цього об`єднання стосується також наділення або позбавлення їх повноважень на управління товариством. Хоча такі рішення уповноваженого органу можуть мати наслідки і в межах трудових правовідносин, але визначальними є корпоративні правовідносини.

За обставинами справи № 752/10984/14-ц (провадження № 14-351цс19) позивачка оскаржувала рішення загальних зборів і наглядової ради, прийняті відповідно до статей 52 і 61 Закону України «Про акціонерні товариства» та пов`язані, зокрема з відстороненням її як директора товариства від виконання обов`язків. Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що такий спір необхідно розглядати за правилами господарського судочинства, оскільки розгляд вимог позивачки вимагав оцінювання законності дій органів управління акціонерного товариства, зокрема відповідності цих дій вимогам цивільного, а не трудового законодавства (постанова від 16 жовтня 2019 року, пункти 45, 47).

У постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 667/1/16 (провадження № 14-562цс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що припинення повноважень члена виконавчого органу товариства за своєю правовою природою, предметом регулювання правовідносин і правовими наслідками відрізняється від звільнення працівника з роботи (розірвання з ним трудового договору) на підставі положень КЗпП України. Саме тому можливість уповноваженого органу товариства припинити повноваження члена виконавчого органу міститься не в приписах КЗпП України, а у статті 99 ЦК України, тобто не є предметом регулювання трудового права.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у справі № 915/540/16 (провадження № 12-100гс19) зроблено висновок, що підвідомчість господарських справ установлена статтею 12 ГПК України в редакції, чинній на час подання позову, згідно з пунктом 4 частини першої якої господарським судам підвідомчі справи, що виникають з корпоративних відносин у спорах між юридичною особою та її учасниками (засновниками, акціонерами, членами), у тому числі учасником, який вибув, а також між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи, пов`язаними зі створенням, діяльністю, управлінням та припиненням діяльності такої особи, крім трудових спорів. На час звернення позивача із цим позовом до суду в ГПК України передбачені категорії корпоративних спорів, які мали розглядатися за правилами господарського судочинства. До таких віднесено і справи за спорами учасників щодо участі в органах управління юридичної особи. З урахуванням наведених норм матеріального і процесуального права правовідносини, які виникли між сторонами у справі, є корпоративними.

У постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 361/17/15-ц (провадження № 14-423цс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що позивач оскаржує рішення загальних зборів учасників ТзОВ «Бобрик» від 28 грудня 2012 року, тобто рішення органу управління, пов`язане з діяльністю товариства і управлінням ним, розгляд такої вимоги передбачає оцінювання законності дій зазначеного органу, зокрема їх відповідності вимогам цивільного, а не трудового законодавства.

У постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 145/166/18 (провадження № 14-524цс19) Велика Палата Верховного Суду вказала, що рішення про обрання (призначення), усунення, відсторонення, відкликання членів виконавчого органу уповноваженого на це органу мають розглядатися не в межах трудових, а саме корпоративних правовідносин, що виникають між товариством та особами, яким довірено повноваження з управління ним. Оскільки цей спір стосується саме правомірності припинення повноважень виконавчого органу товариства, то підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.

У постанові від 15 вересня 2020 року у справі № 205/4196/18 (провадження № 14-670цс19), на яку посилалися суди, Велика Палата Верховного Суду зробила узагальнюючий висновок щодо розмежування юрисдикційності спорів між керівниками чи членами органу управління суб`єктів господарювання. За правилами цивільного судочинства розглядаються спори, в яких позивач оскаржує законність розірвання з ним трудового договору з підстав, передбачених КЗпП України, крім такого розірвання за пунктом 5 частини першої статті 41 цього Кодексу (припинення повноважень за частиною третьою статті 99 ЦК України).

До юрисдикції господарського суду належать спори, у яких позивач, повноваження якого як керівника юридичної особи (її виконавчого органу) припинені за частиною третьою статті 99 ЦК України, пунктом 5 частини першої статті 41 КЗпП України, оскаржує законність дій органу управління юридичної особи (загальних зборів, наглядової ради) з такого припинення повноважень (звільнення).

У постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 683/351/16-ц (провадження № 14-113цс20), на яку посилався апеляційний суд, Велика Палата Верховного Суду встановила, що позивач працював на посаді голови правління Старокостянтинівського РСТ та згідно з постановою позачергових зборів уповноважених товариства від 02 лютого 2016 року припинено його повноваження як голови правління та звільнено із займаної посади за пунктом 5 статті 41 КЗпП України, тому з урахуванням установлених обставин дійшла висновку, що вказаний спір необхідно розглядати за правилами господарського судочинства.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 січня 2021 року у справі № 127/21764/17 (провадження № 14-115цс20), на яку посилався апеляційний суд, зроблено правовий висновок про те, що спір пов`язаний з реалізацією загальними зборами членів громадської організації права на управління юридичною особою у вигляді формування органу управління, підставою для прийняття рішення про усунення голови громадської організації від виконання обов`язків стали положення статуту товариства, тому такий спір належить розглядати за правилами господарського судочинства.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 лютого 2021 року у справі № 753/17776/19 (провадження № 14-163цс20), на яку посилався апеляційний суд, де предметом спору було звільнення з посади фінансового директора, призначеного рішенням загальних зборів засновників ТОВ «Репролайф» від 11 травня 2017 року, Верховний Суд вказав, що при розгляді спору щодо розірвання трудового договору за пунктом 5 частини першої статті 41 КЗпП України має значення не наявність підстав для припинення повноважень (звільнення) посадової особи, а дотримання органом управління (загальними зборами, наглядовою радою) передбаченої цивільним законодавством та установчими документами юридичної особи процедури ухвалення рішення про таке припинення, що підтверджує висновок про належний розгляд справи в порядку господарського судочинства.

Тобто, у практиці суду касаційної інстанції сформувався сталий підхід до того, що спори про звільнення керівника юридичної особи (її виконавчого органу) на підставі пункту 5 частини першої статті 41 КЗпП України внаслідок припинення його повноважень за частиною третьою статті 99 ЦК України є корпоративними та підлягають розгляду в порядку господарського судочинства.

Вирішуючи питання предметної юрисдикції цієї справи, Верховний Суд виходить з таких міркувань.

Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Згідно зі статтею 3 КЗпП України до трудових відносин належать відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Відповідно до статті 4 КЗпП України законодавство про працю складається з цього Кодексу та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

У статті 51 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

У статті 21 КЗпП України вказано, що трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з дотриманням внутрішнього трудового розпорядку, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Підстави припинення трудового договору встановлено статтею 36 КЗпП України, підстави розірвання трудового договору з ініціативи працівника - статтями 38 і 39 цього Кодексу, підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу - статтями 40, 41, 43, 431 цього Кодексу, підстави розірвання трудового договору з керівником на вимогу виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) - статтею 45 цього Кодексу.

Трудовий договір може бути припинено, а працівника звільнено з роботи лише з підстав і в порядку, визначених законодавством про працю.

Підставою припинення повноважень та звільнення ОСОБА_1 з посади директора із запобігання і протидії корупції - радника президента ДП «НАЕК «Енергоатом» в оскаржуваному наказі зазначено пункт 5 частини першої статті 41 КЗпП України.

Оскаржуючи своє звільнення на підставі пункту 5 частини першої статті 41 КЗпП України, позивач у позовній заяві посилався, зокрема на те, що наказ ДП «НАЕК «Енергоатом» щодо його звільнення з посади директора із запобігання і протидії корупції - радника президента ДП «НАЕК «Енергоатом» відбулось без дотримання обов`язкової процедури, визначеної статтею 64 Закону України «Про запобігання корупції», пунктом 15.5 Антикорупційної програми ДП «НАЕК «Енергоатом» та пунктом 69 Статуту ДП «НАЕК «Енергоатом».

Закриваючи провадження у справі, суди виходили із того, що спірні правовідносини виникли з корпоративних, а не трудових відносин, посада директора із запобігання і протидії корупції - радника президента ДП «НАЕК «Енергоатом» належить до посад виконавчих (керівних) органів юридичної особи, тобто таких, які здійснюють управління юридичною особою або її відокремленим підрозділом, при звільнені яких можливе застосування підстав, передбачених пунктом 5 частини першої статті 41 КЗпП України.

Водночас суди не врахували, що згідно з пунктом 1.5 посадової інструкції директора із запобігання і протидії корупції - радника президента ДП «НАЕК «Енергоатом» (а. с. 50 т. 1) він призначається на посаду та звільняється з посади наказом президента ДП «НАЕК «Енергоатом» з дотриманням вимог чинного трудового законодавства України за погодженням з керівником уповноваженого підрозділу органу виконавчої влади (Міненерговугілля), до сфери управління якого належить компанія. Відповідно до пункту 15.1 Антикорупційної програми ДП «НАЕК «Енергоатом» (а. с. 43 т. 1) Уповноважений компанії призначається на посаду та звільняється з посади президентом компанії за погодженням з уповноваженим органом управління відповідно до законодавства.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2023 року в справі № 766/23789/19 (провадження № 61-3796сво21) зроблено висновок, що: «відповідно до пункту 5 частини першої статті 41 КЗпП України трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний у випадку припинення повноважень посадових осіб. Проте вказане стосується посадових осіб - членів колегіального виконавчого органу господарського товариства чи одноособового керівника, на яких при призначенні на посаду покладаються функції по управлінню за рішенням власника або уповноваженого органу в межах своїх повноважень.

Щодо інших посадових осіб, то розірвання з ними трудового договору має відбуватись на інших підставах, встановлених трудовим законодавством, що також передбачає дотримання відповідних встановлених цим законодавством гарантій. При цьому віднесення статутом товариства певної посади до категорії «посадових осіб» не є підставою для визнання її такою, до якої застосовується положення пункту 5 частини першої статті 41 КЗпП України.

Отже, на підставі пункту 5 частини першої статті 41 КЗпП України не може бути звільнено працівника філії державного підприємства, який не є членом виконавчого органу».

Колегія суддів Верховного Суду погоджується, що директор із запобігання і протидії корупції - радник президента ДП «НАЕК «Енергоатом» є посадовою особою відповідача згідно з його документами, на що суди акцентували свою увагу, проте суди, з урахуванням викладеного у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2023 року в справі № 766/23789/19 (провадження № 61-3796сво21), мають з`ясувати, чи є позивач посадовою особою - членом колегіального виконавчого органу підприємства або керівником, на якого при призначенні на посаду покладаються функції з управління за рішенням власника або уповноваженого органу в межах своїх повноважень (тоді відповідно до пункту 5 частини першої статті 41 КЗпП України трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний у випадку припинення повноважень цієї посадової особи), або іншою посадовою особою, з якою розірвання трудового договору має відбуватись на інших підставах, встановлених трудовим законодавством, що також передбачає дотримання відповідних встановлених цим законодавством гарантій.

Зазначене відповідає правовим висновкам, викладеним у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2023 року в справі № 766/23789/19 (провадження № 61-3796сво21) та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 лютого 2023 року у справі № 686/32122/19 (провадження № 61-3420св22).

Відповідно колегія суддів Верховного Суду приймає доводи касаційної скарги в частині неправильного закриття провадження у справі.

У силу положень статті 400 ЦПК України у Верховного Суду відсутні процесуальні можливості з`ясувати дійсні обставини справи та оцінити докази, які не були досліджені судами, що перешкоджає Верховному Суду ухвалити нове судове рішення.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.

Згідно з пунктами 1, 6 частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо: справу розглянуто і вирішено неповноважним складом суду; судове рішення ухвалено судом з порушенням правил інстанційної або територіальної юрисдикції.Підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі (частина шоста статті 411 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 400 ЦПК України Верховний Суд вважає за необхідне вийти за межі доводів та вимог касаційної скарги у зв`язку з необхідністю врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2023 року у справі № 766/23789/19 (провадження № 61-3796сво21).

На підставі зазначеного, оскаржувані ухвала та постанова апеляційного суду підлягають скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Суду першої інстанції належить врахувати викладене, розглянути справу в установлені законом розумні строки з додержанням вимог процесуального права, дослідити та належним чином оцінити подані сторонами докази, з наведенням відповідних обґрунтувань, дати правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити законне і справедливе судове рішення відповідно до встановлених обставин і вимог закону.

Висновки щодо розподілу судових витрат

Згідно із підпунктом «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається, крім іншого, і з розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України. У статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У частині тринадцятій статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року в справі № 530/1731/16-ц (провадження

№ 61-39028св18) зроблено висновок, що: «у разі, якщо касаційна інстанція, не передаючи справи на новий розгляд, ухвалює судове рішення про скасування судових рішень та ухвалення нового судового рішення або змінює судові рішення повністю або частково (стаття 412 ЦПК України), цей суд вирішує питання про розподіл судових витрат. Якщо суд касаційної інстанції скасував судові рішення з передачею справи на новий розгляд до суду першої чи апеляційної інстанції (стаття 411 ЦПК України) або постановлено будь-яке інше судове рішення, крім передбаченого статтею 412 ЦПК України, то розподіл судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює (ухвалив) остаточне рішення у справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат».

Тому, з урахуванням висновку щодо суті касаційної скарги, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, здійснюється тим судом, який ухвалює (ухвалив) остаточне рішення у справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 400, 406, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задовольнити.

Ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 01 серпня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 28 вересня 2022 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО. В. Ступак
Судді:І. Ю. Гулейков
А. С. Олійник
С. О. Погрібний
В. В. Яремко