Справа № 465/7339/18 Головуючий у 1 інстанції: Марків Ю.С.
Провадження № 22-ц/811/1836/22 Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2023 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Цяцяка Р.П.,

суддів Ванівського О.М. та Шеремети Н.О.,

за участю: секретаря Цьони С.Ю.;

позивача ОСОБА_1

та його представника адвоката Гандзюлевича Я.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , представника ОСОБА_1 , на рішення Франківського районного суду міста Львова від 01 червня 2022 року,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2018 року ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» (в подальшому «Банк»), у якому просила визнати кредитний договір № SAMDN399 від 02.10.2007 року неукладеним, вимоги Банку до позивача щодо повернення коштів за цим договором протиправними та стягнути з Банку на користь позивача 200 000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Позовні вимоги обґрунтовувалися тим, щопротягом тривалого часу (з 2014 року) позивач отримує повідомлення від відповідача та від ТОВ "Кредит Експресс Юкрейн Ел. Ел. Сі." із вимогами та погрозами щодо погашення ніби-то наявної у нього заборгованості за кредитним договором № SAMDN399 від 02.10.2007 року (в подальшому «Кредитний договір»). Зазначалося, що позивач звертався до Банку щодо належної перевірки факту укладення Кредитного договору, однак жодних дій зі сторони банку здійснено не було, йому було рекомендовано звернутись до правоохоронних органів та повідомлено, що кредитна справа позивача передана в колекторську фірму ТОВ "Кредит Експресс Юкрейн Ел. Ел. Сі.". Зазначалося, що позивачем подано заяву до Франківського ВП ГУНП у Львівській області про вчинення щодо нього шахрайських дій. Стверджувалося, що позивачем у 2007 році жодного кредитного договору з Банком не укладалося і жодних платіжних карток він не отримував.

Позовна вимога про стягнення з Банку моральної шкоди обґрунтовувалася тим, що позивач є добровольцем-учасником АТО, з 2014 року служив у батальйоні "Айдар" у місті Старобільську Луганської області, під час бойових дій у березні 2015 року був поранений і є інвалідом 3 групи, а діями Банку йому та його сім`ї було завдано моральної шкоди, зокрема - принижено його честь, гідність та ділову репутацію (том 1, а.с. 1-2).

Оскаржуваним рішенням в задоволенні позову відмовлено (том 2, а.с. 82-86).

Дане рішення оскаржила представник позивача.

Апелянт просить оскаржуване рішення скасувати, покликаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та на порушення норм матеріального і процесуального права.

Вважає, що суд першої інстанції, залишаючи уточнену позовну заяву без розгляду і без постановлення ухвали про її повернення, порушив вимоги частини 6 статті 185 ЦПК України, що в кінцевому підсумку призвело до незаконного рішення, оскільки ухвала про залишення уточненої позовної заяви без розгляду оскарженню не підлягає, а ухвала про повернення заяви позивачеві відлягає оскарженню в апеляційному порядку (том 2, а.с. 100-102).

Представник відповідача (Банку) подав до суду апеляційної інстанції заяву про участь в розгляді справи в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду (том 2, а.с. 113-114).

В судовому засіданні 06.03.2023 року в режимі відеоконференції представник відповідача (Банку) дав свої пояснення по суті спору (том 2, а.с. 168-174) і у розгляді справи було оголошено перерву до 03.04.2023 року: для подачі представником Банку додаткових письмових пояснень з приводу того, який саме спосіб захисту згаданий відповідач вважає належним та ефективним (у випадку визнання судом підпису від імені позивача ОСОБА_1 на Кредитному договорі підробленим).

До 03.04.2023 року додаткових письмових пояснень від представника відповідача до суду не поступило.

03.04.2023 року, незважаючи на неодноразові спроби, налагодити участь представника відповідача у відеоконференції виявилось технічно неможливим.

Частиною 4 статті 212 ЦПК України встановлено, що ризик технічної неможливості участі в відеоконференції поза межами приміщення суду, переривання зв`язку тощо несе учасник справи, який подав відповідну заяву.

За наведених обставин суд ухвалив закінчувати апеляційний розгляд справи за технічної неможливості участі представника відповідача в відеоконференції поза межами приміщення суду.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта та його представника на підтримання доводів апеляційної скарги та заперечення цих доводів зі сторони представника Банку (в судовому засіданні 06.03.2023 року), перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

ЦПК України встановлено, що:

- кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина 1 статті 4);

- цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, і що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (статті 12 і 81);

- суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина 1 статті 13);

- обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (частина 1 статті 82);

- доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76);

- належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (стаття 77).

Судом встановлено та стверджується матеріалами справи те, що протягом тривалого часу (щонайпізніше з листопада 2014 року) Банк пред`являє позивачу ОСОБА_1 вимоги щодо повернення коштів, які ніби-то були надані Банком позивачу на підставі укладеного між ними 02.10.2007 року Кредитного договору № SAMDN399 (том 1, а.с. 3-11).

В ході апеляційного розгляду справи позивач (апелянт) ствердив, що такі вимоги зі сторони Банку продовжуються і станом на 2023 рік.

Як вбачається з Відзиву відповідача на позов, а також його письмових Пояснень на апеляційну скаргу, Банк не заперечує своїх вимог до ОСОБА_1 , обґрунтовуючи їх невиконанням з його сторони умов укладеного між сторонами 02.10.2007 року Кредитного договору (том 1, а.с. 61-64; том 2, а.с. 130-131).

В ході розгляду даної справи судом першої інстанції ухвалою згаданого суду від 28.09.2020 року по справі було призначено почеркознавчу експертизу (том 1, а.с. 164-165), згідно Висновку якої від 23.12.2020 року № 14984 підписи від імені ОСОБА_1 , зображення яких містяться у графах "Клієнт Підпис" та "Підпис клієнта" у технічній копії заяви від імені позичальника ОСОБА_1 від 25.09.2007 року про відкриття рахунку у Комерційному банку "Приватбанк", у графі "Подпись" у технічній копії довідки про Умови кредитування з використанням кредитки "Універсальна 30 днів пільгового періоду" від 25.09.2007 року, а також поряд з верхнім зображенням рукописного запису "Копія вірна" на першому аркуші технічної копії сторінок паспорту громадянина України ОСОБА_1 НОМЕР_1 та поряд з лівим зображенням рукописного запису "Копія вірна" на другому аркуші технічної копії сторінок паспорту громадянина України ОСОБА_1 НОМЕР_1 , виконані не ОСОБА_1 , а іншою особою. Рукописні записи, зображення яких містяться у графах технічної копії заяви від імені позичальника ОСОБА_1 від 25.09.2007 року про відкриття рахунку у Комерційному банку "Приватбанк", виконані не ОСОБА_1 , а іншою особою. Рукописний запис "Копія вірна", зображення якого міститься у верхньому рядку на першому аркуші технічної копії сторінок паспорту громадянина України ОСОБА_1 НОМЕР_1 , та досліджуваний рукописний запис "Копія вірна", зображення якого міститься у лівому рядку на другому аркуші технічної копії сторінок паспорту громадянина України ОСОБА_1 НОМЕР_1 , виконані не ОСОБА_1 , а іншою особою (том 1, а.с. 173-186).

Вищенаведений висновок експерта відповідачем (Банком) належними та допустимими доказами не спростований.

Як вбачається з мотивувальної частини оскаржуваного рішення, суд першої інстанції з урахуванням вищезгаданого висновку експерта також прийшов до висновку про те, що кредитний договір № SAMDN399 від 02.10.2007 року позивач ОСОБА_1 не укладав, а відмовив у задоволенні позовної вимоги про визнання цього договору неукладеним лише тому, що такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом.

Відповідач (Банк) рішення суду першої інстанції не оскаржував, що дає підстави для висновку про те, що він погодився з висновками суду про неукладеність спірного договору позивачем.

За вищенаведених обставин в їх сукупності колегія суддів приходить до висновку про доведеність факту неукладення кредитного договору № SAMDN399 від 02.10.2007 року позивачем ОСОБА_1 .

Як також вбачається з мотивувальної частини оскаржуваного рішення, відмову у задоволенні позовних вимог про визнання протиправними вимог Банку до позивача щодо повернення коштів за Кредитним договором та стягнення моральної шкоди суд мотивував тим, що згадані позовні вимоги є похідними від позовної вимоги про визнання кредитного договору неукладеним, а оскільки основна позовна вимога до задоволення не підлягає, то і похідні від неї позовні вимоги до задоволення також не підлягають.

Колегія суддів вважає, що такий висновок судом зроблено з порушенням норм процесуального права та за неправильного застосування норм матеріального права, виходячи з наступного.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року у справі №227/3760/19-ц міститься висновок про те, що такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом, і у випадку заперечення самого факту укладення правочину, як і його виконання, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним, шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення.

Як вже зазначалося вище, суд першої інстанції відмовив у задоволенні позовної вимоги про визнання кредитного договору № SAMDN399 від 02.10.2007 року неукладеним лише тому, що такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом, що не перешкоджає вирішенню спору про захист права, яке позивач вважає порушеним, у спосіб припинення дій, які порушують це право, як це передбачено пунктом 3 частини 2 статті 16 ЦК України.

Як встановлено судом та стверджується матеріалами справи, позивач ОСОБА_1 в період 2014-2015 років брав безпосередню участь в антитерористичній операції (АТО) у Донецькій та Луганській областях по захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, де в ході бойових дій отримав поранення і (як результат такого) інвалідність 3 (третьої) групи (том 1, а.с. 12-20, 27).

Як вбачається з долучених до позовної заяви в обґрунтування заявлених позовних вимог доказів, щонайпізніше з листопада 2014 року відповідачем та його структурами надсилались позивачу повідомлення про начебто наявний у нього борг за кредитним договором від 02.10.2007 року з фактично погрозами вилучення та реалізації майна позивача для погашення цього боргу (том 1, а.с. 3-11). Як ствердив в суді апеляційної інстанції позивач, представники Банку і по даний час турбують його з приводу повернення нібито наявного у нього боргу перед Банком за кредитним договором.

Як вже зазначалось вище, з Відзиву відповідача на позов, а також його письмових Пояснень на апеляційну скаргу, вбачається, що Банк не заперечує своїх вимог до ОСОБА_1 , обґрунтовуючи їх невиконанням з його сторони умов укладеного між сторонами 02.10.2007 року Кредитного договору (том 1, а.с. 61-64; том 2, а.с. 130-131).

В той же час, матеріали справи не містять жодних пояснень зі сторони Банку стосовно того, чому саме до цього часу (протягом більше 8 років, якщо вести відлік з листопада 2014 року) Банк не звернувся з відповідним позовом до ОСОБА_1 (як боржника за кредитним договором) до суду, що унеможливлює захист ОСОБА_1 його прав та інтересів в ході розгляду такої справи (за позовом Банку) судом.

З урахуванням всіх вищенаведених обставин в їх сукупності колегія суддів вважає доведеним факт порушення Банком прав позивача шляхом звернень до нього з вимогами щодо повернення коштів за кредитним договором № SAMDN399 від 02.10.2007 року, а відтак безспірною ту обставину, що такими протиправними зверненнями протягом тривалого часу позивачу було заподіяно моральну шкоду.

Відтак, колегія суддів приходить до висновку про те, що порушенні права позивача повинні бути захищеними у спосіб, який зазначений у позовних вимогах, а саме шляхом визнання вищезгаданих вимог Банку протиправними, оскільки такий спосіб захисту не суперечить закону (частина 2 статті 5 ЦПК України), а також шляхом стягнення з Банку на користь позивача 5 000 грн. на відшкодування заподіяної йому моральної шкоди, що (на переконання колегії суддів) буде відповідати засадам справедливості, добросовісності та розумності.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 п.2, 376 ч.1 п.п. 3 і 4, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , представника ОСОБА_1 , частково задовольнити.

Рішення Франківського районного суду міста Львова від 01 червня 2022 року в частині відмови у задоволенні позовних вимогОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» про 1) визнання вимог Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 щодо повернення коштів Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» за кредитним договором №SAMDN399 від 02.10.2007 року протиправними та 2) стягнення з Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 моральної шкоди - скасувати і в цій частині ухвалити нову постанову.

Позовну вимогу ОСОБА_1 про визнання вимог Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» протиправними задовольнити.

Визнати вимоги Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 щодо повернення коштів Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» за кредитним договором №SAMDN399 від 02.10.2007 року протиправними.

Позовну вимогу ОСОБА_1 про стягнення з Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 5 000 (п`ять тисяч) грн. на відшкодування моральної шкоди.

В решті рішення Франківського районного суду міста Львова від 01 червня 2022 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повну постанову складено 05 квітня 2023 року.

Головуючий: Цяцяк Р. П.

Судді: Ванівський О.М.

Шеремета Н.О.