ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4392/23 Справа № 202/606/22 Суддя у 1-й інстанції - Бєльченко Л.А. Суддя у 2-й інстанції - Космачевська Т. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2023 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Космачевської Т.В.,

суддів: Канурної О.Д., Халаджи О.В.,

розглянувши в письмовому провадженні в приміщенні Дніпровського апеляційного суду в місті Дніпро Дніпропетровської області апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23 лютого 2023 року в цивільній справі номер 202/606/22 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про стягнення аліментів на утримання дружини,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2022 року до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська звернулась ОСОБА_2 з позовом до ОСОБА_1 , треті особи ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про стягнення аліментів на утримання дружини, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що вона з відповідачем перебувають в зареєстрованому шлюбі з 24.04.2021 року. У подружньому житті, ІНФОРМАЦІЯ_1 , в них народився син ОСОБА_5 .

З серпня 2021 року вони з відповідачем проживають окремо. Син ОСОБА_6 проживає з нею за адресою: АДРЕСА_1 . На час розгляду справи з ОСОБА_1 на її користь на утримання сина ОСОБА_6 стягуються аліменти за рішенням суду у розмірі 1/6 частини заробітку відповідача.

На її утримання до виповнення трирічного віку дитині відповідач матеріальну допомогу не надає, хоча вона потребує такої допомоги.

Позивачка просила суд стягнути з ОСОБА_1 на її користь аліменти у розмірі частини заробітку відповідача до виповнення трирічного віку дитині, а саме до 18.12.2024 року.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23 лютого 2023 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про стягнення аліментів на утримання дружини задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на її утримання у розмірі 1/6 частини усіх видів заробітку (доходу) ОСОБА_1 щомісячно, починаючи стягнення з 28.01.2022 року до досягнення дитиною ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , трьох років, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір в розмірі 658,95 грн.

Рішення підлягає негайному виконанню у межах стягнення суми платежу аліментів за один місяць.

Із вказаним рішенням не погодився ОСОБА_1 , подав апеляційну скаргу, просив скасувати рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23 лютого 2023 року в частині стягнення з нього судового збору, змінити рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23 лютого 2023 року в частині стягнення з відповідача на користь ОСОБА_2 аліментів на її утримання до досягнення дитиною трьох років в розмірі 1/6 частини його заробітку з 28.01.2022 року і стягувати з нього аліменти на утримання ОСОБА_2 у розмірі 1/12 частини всіх його прибутків з 23 вересня 2022 року до досягнення його сином ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 , трирічного віку, до ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Доводами апеляційної скарги наведено, що оскаржуване рішення суду є незаконним та необґрунтованим, постановленим з неправильним застосуванням норм матеріального та з порушенням норм процесуального права, без повного та всебічного з`ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення спору, при невідповідності висновків суду фактичним обставинам даної справи, однобічному розгляді справи.

Суд першої інстанції, не зважаючи на те, що відповідач є учасником бойових дій і звільнений від сплати судового збору в порядку п. 13 ч. 1. статті 5 Закону України «Про судовий збір», присудив стягнути з відповідача судовий збір.

Позивачка зловживала своїми правами, а саме ввела суд в оману, вказавши в позовній заяві, що у відповідача немає інших утриманців.

Суд не врахував, що ОСОБА_1 має на утриманні троє осіб, а саме: за рішенням суду сплачує аліменти на користь ОСОБА_4 на утримання доньки ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у розмірі 1/6 частини заробітку; за рішенням суду сплачує аліменти на користь ОСОБА_2 на утримання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , і добровільно відраховує зі своєї заробітної плати аліменти на утримання своєї матері, ОСОБА_3 у розмірі 1/6 частини заробітку.

Стягнення з відповідача аліментів на утримання ОСОБА_2 призведе до сукупного відрахування із його заробітної плати 67 відсотків його заробітку.

Вважає справедливим стягнення аліментів на утримання позивачки у розмірі 1/12 частини з усіх його доходів.

Також суд першої інстанції не врахував ту обставину, що позивачка працевлаштована на роботу на посаду помічника нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Джурук Н.В. з 09.11.2022 року згідно з наказом №1 від 09.11.2022 року і отримує постійний прибуток.

Суд першої інстанції також зробив неправильний висновок про розмір середнього заробітку відповідача, оскільки 61981,00 грн на місяць відповідач отримував у урахуванням бойових, які виплачували, коли він був у зоні бойових дій. Середньомісячна заробітна плата відповідача у 2022 році без врахування бойових складала від 10506,00 грн до 18725,00 грн.

Також суд не врахував ту обставину, що з позивачкою він перебував у шлюбі нетривалий час, з 24.04.2021 року по серпень 2021 року, з яких 3 місяці він знаходився в зоні бойових дій, та не врахував положень ч. 4 статті 82, п. 1 ч. 1 статті 83 СК України.

Відзив в письмовій формі на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надійшов.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Пунктом 1 частини 4 статті 274 ЦПК України передбачено, що в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах , що виникають з сімейних відносин, крім, зокрема, спорів про стягнення аліментів.

Відповідно до частини 13 ст. 7 ЦПК України, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статей 13 і 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до вимог ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено і це вбачається з матеріалів цивільної справи, що 24 квітня 2021 року Соборним районним у м. Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) між позивачкою ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_1 зареєстрований шлюб, актовий запис № 250 (а.с. 6).

Від шлюбу позивачка та відповідач мають дитину ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , актовий запис №19 від 12 січня 2022 року (а.с. 7).

Відповідно до довідки про склад сім`ї №001179 дитина ОСОБА_5 проживає разом з матір`ю ОСОБА_2 (а.с. 8).

Згідно з рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 16.08.2022 року на утримання сина ОСОБА_6 відповідач ОСОБА_1 сплачує аліменти у розмірі 1/6 частини заробітку (а.с. 55-57).

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 30 червня 2010 року ОСОБА_1 і ОСОБА_4 є батьками дитини ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , актовий запис №406 (а.с. 29)

На підставі рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02.09.2022 року відповідач сплачує аліменти на користь ОСОБА_4 на утримання доньки ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у розмірі 1/ 6 частини заробітку (а.с. 59-62).

Відповідач ОСОБА_1 працює майстром сержантом у військовій частині НОМЕР_2 , надана довідка про його доходи (а.с. 85).

З довідки №06/01-16 від 01.02.2023 року вбачається, що позивачка ОСОБА_2 з 09.11.2022 року працює помічником нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу та має відповідний дохід (а.с. 84).

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з можливості відповідача сплачувати аліменти на користь позивачки на її утримання до виповнення трирічного віку дитині у встановленому судом розмірі.

Такий висновок суду першої інстанції є правильним та таким, що відповідає нормам закону і обставинам справи.

Статтею 75 СК України передбачено, що дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного.

Право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу.

Один з подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Особливим видом права подружжя на утримання є право дружини на утримання під час вагітності та у разі проживання з нею дитини. Його особливість полягає у строковості дії, незалежності надання утримання від доходу дружини та наявністю лише однієї підстави, яка унеможливлює надання такого утримання, - можливості чоловіка надавати таке утримання.

Згідно частини другої ст. 84 СК України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років.

Частина четверта ст. 84 СК України регламентує умову виникнення права дружини на утримання під час вагітності та у разі проживання з нею дитини, якщо чоловік може надавати матеріальну допомогу.

Законодавством визначено, що право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, і в разі розірвання шлюбу.

Таким чином, сімейним законодавством передбачено право дружини-матері на утримання батьком до досягнення дитиною трирічного віку незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Подання суду доказів того, що дружина, з якою проживає дитина, потребує матеріальної допомоги, не є обов`язковим, оскільки право на аліменти належить дружині-матері незалежно від цієї обставини.

Згідно з частиною першою ст. 80 СК України, аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі.

З матеріалів справи вбачається, що позивачка та відповідач мають дитину ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , актовий запис №19 від 12 січня 2022 року.

Відповідно до довідки про склад сім`ї №001179 дитина ОСОБА_5 проживає разом з матір`ю ОСОБА_2 .

На утримання сина ОСОБА_6 відповідач ОСОБА_1 за рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 16.08.2022 року сплачує аліменти у розмірі 1/6 частини заробітку.

Відповідач ОСОБА_1 працює майстром сержантом у військовій частині НОМЕР_2 , надана довідка про його доходи.

З довідки №06/01-16 від 01.02.2023 року вбачається, що позивачка ОСОБА_2 з 09.11.2022 року працює помічником нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу та має відповідний дохід.

З огляду на наведене, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивачка має право на утримання з боку відповідача до досягнення дитиною трирічного віку, оскільки відповідач має можливість надавати її матеріальну допомогу, і ця обставина не оспорюється відповідачем.

Щодо встановленого розміру аліментів на утримання дружини, апеляційний суд зазначає, що при визначенні розміру аліментів на утримання дружини до досягнення дитиною трьох років, суд першої інстанції врахував: матеріальний стан відповідача, який працює та отримує заробітну плату відповідно до довідки про доходи в середньому 61981,00 грн на місяць, сплачує аліменти на користь ОСОБА_4 за рішенням суду у розмірі 1/6 частини доходів на утримання доньки ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; сплачує аліменти за рішенням суду на користь ОСОБА_2 , позивачки у справі, у розмірі 1/6 частини доходів на утримання сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; а також добровільно відраховує аліменти у розмірі 1/6 частини свого заробітку (доходу) на утримання своєї матері ОСОБА_3 , яка проживає разом з відповідачем.

Визначаючи розмір аліментів на утримання дружини, суд першої інстанції виходив з принципу справедливості та розумності, враховуючи потреби дружини та фінансові можливості відповідача, і з цим висновком погоджується апеляційний суд.

Стосовно доводів апеляційної скарги про неправомірне стягнення з відповідача судового збору, апеляційний суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються учасники бойових дій, постраждалі учасники Революції Гідності, Герої України - у справах, пов`язаних з порушенням їхніх прав.

Правовий статус ветеранів війни (до яких належать учасники бойових дій), забезпечення створення належних умов для їх життєзабезпечення та членів їх сімей, встановлені Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

У статті 22 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» передбачено, що особи, на яких поширюється дія цього нормативного акту, отримують безоплатну правову допомогу щодо питань, пов`язаних з їх соціальним захистом, а також звільняються від судових витрат, пов`язаних з розглядом цих питань.

Перелік пільг учасникам бойових дій та особам, прирівняним до них, визначені у статті 12 цього Закону.

Вирішуючи питання про стягнення судового збору з особи, яка має статус учасника бойових дій, для правильного застосування норм пункту 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», суд має враховувати предмет та підстави позову, перевіряти чи стосується така справа захисту прав цих осіб з урахуванням положень статей 12, 22 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Вказана правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року у справі № 9901/311/19 (провадження № 11-795заі19), від 12 лютого 2020 року у справі № 545/1149/17 (провадження № 14-730цс19).

З матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_1 , як учасник бойових дій, є відповідачем у справі про стягнення аліментів на утримання дружини, тобто зазначений спір у розумінні вказаних вище положень закону не пов`язаний із захистом порушених прав апелянта саме як учасника бойових дій.

Отже зазначений довід апеляційної скарги є необґрунтованим, оскільки відповідач має сплатити судовий збір на загальних підставах.

Інші наведені в апеляційній скарзі доводи, були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Суд, у цій справі, враховує положення Висновку №11(2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32 - 41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи в апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; від 06 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява №63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) (Рішення): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Враховуючи наведене, апеляційний суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що, вирішуючи спір, суд першої інстанції в повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку та ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Підстав для скасування судового рішення не вбачається.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23 лютого 2023 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, як така, що ухвалена у малозначній справі, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Судді: