справа № 278/2585/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 березня 2023 року м. Житомир

Житомирський районний суд Житомирської області в складі головуючого судді Євгена Татуйка, за участю секретаря Анни Хоптюк, розглянув цивільну справу за заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення з нежитлового приміщення,

В С Т А Н О В И В :

Направленим позовом заявник просить суд ухвалити рішення про виселення відповідачів з нежитлового приміщення літньої кухні у належному домоволодінні. Дане приміщення відповідачі незаконно зайняли та користуються. На пропозицію звільнити добровільно не відреагували.

Розгляд справи вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання. Надалі, за клопотанням сторін, змінено порядок розгляду справи на спрощене позовне провадження з проведенням судового засідання.

У судовому засіданні представник позивачки вимоги підтримав і просив задовольнити.

Відповідачка ОСОБА_2 разом із представником вимоги заперечували й просили відхилити. У обґрунтування заявленого суду повідомили наступне. Перебувала у зареєстрованому з братом позивачки. На час укладення шлюбу та народження спільної дитини власником домоволодіння була мати позивачки та, відповідно, свекруха відповідачки. Після одруження родина оселилась в приміщенні літньої кухні. Дана будівля, що входить до домоволодіння, що за адресою АДРЕСА_1 , до оселення у ній відповідачкою з чоловіком вже була фактично переобладнана під житлове приміщення придатне для постійного проживання. У зв`язку із цим відповідачка з чоловіком, а наразі тільки зі спільним сином останнього, постійно проживають у такому будинкові. Сімейні стосунки з чоловіком відповідач не підтримує. На запитання головуючого відповідачка зазначила, що ніякого договору з приводу зайняття приміщення літньої кухні не складалось, умови проживання не обумовлювались. Дані пояснення відповідачки підтвердив у судовому засіданні й представник позивача. Більш того, на запитання головуючого останній не дав відповіді чи обумовлювалось договором дарування за яким власність на домоволодіння перейшла від матері до доньки, право користування літньої кухні займане відповідачкою. Не заявлялись з даного приводу і будь-які інші клопотання. Договору дарування для дослідження суду не надавалось.

Заслухав пояснення учасників розгляду й дослідив надані ними матеріали, судом встановлено наступні фактичні обставини справи та відповідно ним правовідносини.

Позивачка є громадянкою України, має зареєстроване місце проживання, отримувала код платника податків та при зверненні до суду сплатила судовий збір. На підставі договору дарування від 9 липня 2022 року, є власницею домоволодіння і земельної ділянки, що за адресою АДРЕСА_1 . До будинку належать господарські приміщення, зокрема дві літні кухні.

Заявниця зверталась до правоохоронних органів з приводу незаконних, на її переконання, дій відповідачів. Поліцією проведено перевірку з даного приводу і встановлено наступне. ОСОБА_2 упродовж тривалого проміжку часу проживає разом зі своїм сином в літній кухні домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 . Дане домоволодіння належить родичам чоловіка відповідачки. Наразі чоловік відповідачки перебуває на заробітках за кордоном.

23 серпня 2022 року Станишівська сільська рада Житомирського району Житомирської області видала довідку про те, що до складу зареєстрованих у згадуваному домоволодінні позивача входять позивачка, її мати ОСОБА_4 та брат ОСОБА_1 (чоловік відповідачки). Останній не проживає за місцем реєстрації з травня 2018 року.

ОСОБА_3 має зареєстроване місце проживання з 2006 року в Черняхівському районі Житомирської області.

ОСОБА_2 має зареєстроване місце проживання з 1992 року в м. Житомирі.

ОСОБА_5 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 і його батьками є ОСОБА_1 (брат позивачки) та ОСОБА_2 (відповідачка у справі).

Шлюб між відповідачкою і братом позивачки укладено 9 жовтня 2007 року.

Рішенням № 53 Станишівської сільської ради Житомирського району Житомирської області від 16 березня 2023 року затверджено висновок опікунської ради. У зв`язку із відсутністю у дитини ОСОБА_5 іншого житла вважати недоцільним його виселення. Висновок опікунської ради містить інформацію, яка підтверджує пояснення відповідачки, що її син проживає у будівлі літньої кухні з народження.

Проаналізувавши фактичні обставини справи та норми законодавства, якими врегульовані дані правовідносини, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову з огляду на наступне.

При розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла суд бере до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин із родичами власнику будинку не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Спір слід вирішувати з урахуванням балансу інтересів обох сторін. Хоча законодавець при прийнятті ЦК України не визначив особливостей застосування норм ЦК України до житлових правовідносин у цілому, але відносини, які регулюються ЖК УРСР, переважно є цивільно правовими й мають регулюватися саме нормами ЦК України. ЦК України є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше в часі, ніж ЖК УРСР, а тому темпоральна колізія вирішується саме на користь норм ЦК України.

У такому випадку спір виник між власником житлового будинку, яка є одночасно і його користувачем, та користувачем цього будинку з приводу користування не житловим приміщення літньої кухні після припинення фактичних шлюбних стосунків з братом власника домоволодіння наразі. Отже, необхідно розв`язувати питання про співвідношення і застосування статей 391, 395, 405, 406 ЦК України та статей 64, 150 та 156 ЖК УРСР. Згідно зі статтею 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Припинення сімейних відносин з власником члена родини будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Аналіз правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї. У статті 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. При цьому, необхідно звернути увагу, що ЖК УРСР був прийнятий 30 червня 1983 року і він не відображає усіх реалій сьогодення. Законодавець при прийнятті ЦК України у вказаній статті не визначив особливостей застосування норм ЦК України до житлових правовідносин в цілому, разом з тим, відносини, які регулюються ЖК УРСР, у своїй більшості є цивільно - правовими та мають регулюватися саме нормами ЦК України. Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Відповідно до статті 406 ЦК України сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Особливістю вирішення вказаного спору є те, що при створенні сім`ї, встановленні сімейних відносин, власник і члени його сім`ї, тобто дружина і чоловік вважали, що їх відносини є постійними, не обмеженими у часі, а не про тимчасовий характер таких відносин. Тому їх права, у тому числі й житлові, розглядалися як постійні. За логікою законодавця у законодавстві, що регулює житлові правовідносини, припинення сімейних правовідносин, втрата статусу члена сім`ї особою, саме по собі не тягне втрату права користування житловим приміщенням. Разом із тим, відповідно до частин першої та другої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Отже, при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суд бере до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Отже, спір має бути вирішений з урахуванням балансу інтересів обох сторін.

Судом встановлено, що відповідачка разом із неповнолітнім сином займають приміщення літньої кухні. Заявниця проживає в житловому будинкові. Шлюбні стосунки між відповідачкою та братом власниці домоволодіння фактично припинені. Зареєстроване місце проживання відповідачки не обстежувалось і можливість там проживати сторонами не наведена і судом не встановлена.

Таким чином, у цій справі заявлені вимоги слід вирішувати у контексті пропорційності застосування такого заходу і має оцінюватися з урахуванням обставин щодо об`єкта нерухомого майна та установлених статтею 50 ЖК УРСР вимог, що ставляться до жилих приміщень, а також наявності чи відсутності іншого житла. Враховуючи заявлені вимоги на предмет пропорційності переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції про захист прав людини й основоположних свобод 1950 року, суд вважає, що виселення відповідача не відповідає такій пропорційності, з огляду на те, що позивачка проживає у житловому будинку, фактично в іншій будівлі. Відповідачка разом із сином проживають у літній кухні, що на території домоволодіння позивачки. Порушення відповідачкою норм поведінки, або вчинення інших дій, які б свідчили про грубе порушення норм співіснування, судом не встановлено. Шлюбні стосунки між відповідачкою та її чоловіком, братом позивачки не припинені. Однак шлюб не розірвано. Питання щодо поділу майна не врегульовано. Таким чином, суд вважає, що право користування майном відповідачкою перевищують права власності позивачки й позов задоволеним бути не може. (висновок ВП ВС у рішенні від 13 жовтня 2020 року по справі 447/455/17, номер рішення в реєстрі 93217994).

Відсутність вимог до неповнолітнього сина відповідачки, який, як достеменно встановлено судом, постійно проживає у такому приміщенні та відвідує навчальний заклад в даному населеному пункті не свідчить про наявність підстав для захисту прав позивачки і є додатковим чинником, який переважає над правами власника домоволодіння. Щобільше, позивачка, будучи достеменно обізнаною щодо проживання неповнолітнього сина відповідачки у власному домоволодінні та додатково проінформованою судом з даного приводу після залучення служби у справах дітей, заявлених вимог не змінила та пред`явлений позов не актуалізувала. Останнє підкреслює вчинення дій всупереч завданням цивільного процесуального законодавства та наводить додаткові доводи щодо відсутності підстав для задоволення позову. Таку позицію суду, зокрема, підтримала й опікунська рада органу місцевого самоврядування за місцем розташування домоволодіння позивачки.

Твердження позивачки про зайняття не житлового приміщення не приймаються судом до уваги з огляду на пояснення відповідачки про фактичне переобладнання його на житлове ще станом на момент заселення. Тривалість проживання відповідача підтверджують позицію відповідачки з даного приводу. Такі аргументи відповідачки спростовані не були й тому, доводи позивачки судом до уваги не беруться.

Вимоги щодо іншого відповідача задоволеними бути не можуть, оскільки судом не досліджено доказів, а отже і не встановлено факту проживання такої особи у приміщенні літньої кухні, що у домоволодінні позивачки.

Результати вирішення спору не дають підстав для стягнення з відповідача на користь позивача понесених останнім та документально підтверджених судових витрат. Витрати відповідача перед судом не декларувались. Дані правовідносини врегульовані положеннями ст. 141 ЦПК України.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 263-265 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Відмовити у задоволенні позову.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. Рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Житомирського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення виготовлене 4 квітня 2023 року.

Суддя Євген Татуйко