УХВАЛА

про закриття провадження у справі

"31" березня 2023 р. м.Харків

Київський районний суд м. Харкова у складі:

головуючої судді - Лисиченко С.М.,

за участю: секретаря судових засідань Кот Я.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського районного суду м. Харкова в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення правовідносин та припинення обтяження речових прав на нерухоме майно, -

ВСТАНОВИВ:

17.06.2021 до Київського районного суду м. Харкова надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , в якій позивач просить припинити правовідносини за договором позики, укладеним 23.11.2007 позичальником ОСОБА_1 з позикодавцем ОСОБА_2 про отримання позивачем 82 000 доларів США із зобов`язанням їх повернення до 23 квітня 2008 року, та за договором про задоволення вимог іпотекодержателя, посвідченим приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гриценком Є.В. 23.11.2007 р., реєстровий номер 2145, укладеним в забезпечення вищевказаного договору позики, про надання іпотекодавцем ОСОБА_1 в іпотеку іпотекодержателю ОСОБА_2 будинку АДРЕСА_1 . Припинити обтяження речових прав - заборону відчуження згідно запису в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна з реєстраційним номером обтяження 6089326, вчиненому приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гриценком Є.В. 23.11.2007 на підставі договору іпотеки від 23.11.2007, реєстровий номер 2145, на будинок АДРЕСА_1 з надвірними будівлями, що належить ОСОБА_1 (ід. номер НОМЕР_1 ) на праві приватної власності.

В обґрунтування своїх вимог, позивач зазначив, що 23.11.2007 між ним та відповідачем був укладений договір позики у письмовій формі, відповідно до якого позивач отримав від відповідача 82000 доларів США та зобов`язався повернути їх не пізніше 23 квітня 2008 року. У якості засобу забезпечення виконання зобов`язання за договором позики між сторонами було укладено договір іпотеки. Оскільки зобов`язання за договором позики позивач виконав вчасно, на підтвердження чого отримав оригінал розписки від відповідача, який, в свою чергу, повинен був звернутися до приватного нотаріуса Гриценка Є.В. про зняття обтяження, позивач вважає, що правовідносини за відповідними договорами є припиненими.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Київського районного суду м.Харкова від 17.06.2021 у справі визначено головуючого суддю: Ляха М.Ю.

06.08.2021 ухвалою Київського районного суду м. Харкова по справі відкрито загальне позовне провадження.

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 18.10.2021 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

01.02.2022 до суду надійшов відзив на позовну заяву від ОСОБА_2 , в якому останній проти позовних вимог заперечував у повному обсязі з огляду на те, що позивач жодним чином зобов`язання за договором позики від 23.11.2007 не виконав, сума боргу становить не 82000 доларів США, а 182000 доларів США. Твердження позивача про визнання відповідачем виконання зобов`язань за договором позики спростовується наявністю спору, який розглядався Київським районним судом м. Харкова з цього приводу, а також застосуванням заходів забезпечення позову (2-5045/09/15). Звернутися до приватного нотаріуса із заявою про скасування обтяжень відповідач також не міг, оскільки нотаріус Гриценко Є.В. припинив свою діяльність ще 31.03.2006. Крім того, відповідач посилався на існування рішення Київського районного суду м. Харкова від 24.10.2018 в аналогічній справі №640/20117/17, яким у задоволенні вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 було відмовлено. На підставі чого вказав на необхідність закриття провадження по справі №953/11621/21 та застосування до ОСОБА_1 заходів процесуального примусу у вигляді штрафу за зловживання процесуальними правами. Також просив стягнути з позивача на користь відповідача витрати на правову допомогу у розмірі 5120 грн.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Київського районного суду м. Харкова, 18.10.2022 визначено головуючу суддю у справі: Лисиченко С.М. Підстави проведення повторного автоматизованого розподілу судової справи: перебування судді у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (відповідно до Наказу голови Київського районного суду м. Харкова Шаренко С.Л. №02-03/213 від 23.09.2022 «Про надання відпустки по догляду за дитиною судді Лях М.Ю.»).

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 21.10.2022 цивільну справу прийнято до провадження судді Київського районного суду м. Харкова Лисиченко С.М., справу призначено до розгляду по суті.

Позивач в судове засідання не з`явився, про місце та час проведення засідання був повідомлений в установленому законом порядку. Причини неявки суду невідомі. Подав до суду заяву про підтримання позовних вимог та розгляд справи за його відсутності.

Відповідач та його представник в судове засідання, не з`явилися, про місце та час проведення засідання були повідомлені в установленому законом порядку. Причини неявки суду невідомі.

З огляду на зазначене, суд вважає за можливим розглянути справу за відсутності учасників судового процесу.

Фіксація судового розгляду справи технічними засобами не проводилась згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України.

Суд, дослідивши письмові заяви по суті справи, докази наявні в матеріалах справи та оцінивши їх у сукупності, прийшов да наступного висновку.

Згідно з ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрало законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

Тлумачення змісту п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України свідчить, що підставою для прийняття судового рішення про закриття провадження у справі є наявність іншого рішення суду, яке набрало законної сили та яке ухвалено між тими самими сторонами, про той самий предмет та з тих самих підстав.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 червня 2019 року у справі № 320/9224/17 (провадження № 14-225цс19) зазначила, що «згідно з вказаним пунктом підставою для закриття провадження у справі є, зокрема, вирішення спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав шляхом ухвалення рішення, яке набрало законної сили, або постановлення ухвали про закриття провадження у справі» (пункти 26, 27).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі №761/7978/15-ц (провадження №14-58цс18) зазначено, що «необхідність застосування п. 3 ч. 1 ст. 205 ЦПК України зумовлена, по-перше, неприпустимістю розгляду судами тотожних спорів, в яких одночасно тотожні сторони, предмет і підстави позову, та, по-друге, властивістю судового рішення, що набрало законної сили (ст. 223 ЦПК України). За змістом наведеної норми позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно співпадають сторони, підстава та предмет спору. Нетотожність хоча б одного з елементів не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору. У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. У матеріальному розумінні предмет позову - це річ, щодо якої виник спір».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) вказано, що «предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу».

Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Тобто зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасно зміна і предмета, і підстав позову не допускається. Разом з тим не вважаються зміною підстави позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права (постанова Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 (провадження № 12-15гс19)).

Аналогічні висновки містяться в постановах Верховного Суду від 28 липня 2021 року у справі № 640/9380/19 (провадження № 61-6741св21), від 15 листопада 2021 року у справі № 428/9280/20 (провадження № 61-12194св21), від 21 грудня 2021 року у справі № 295/983/21 (провадження № 61-13906св21), від 19 січня 2022 року у справі № 766/4505/20 (провадження № 61-14440св21) від 5 липня 2022 року у справі № 686/9010/21 (провадження № 61-21324св21).

Тобто для вирішення питання чи подавався позивачем вже такий позов до відповідача необхідно встановити наявність водночас трьох складових, а саме тотожних сторін спору, тотожного предмета позову, тотожної підстави позову, тобто коли позови повністю співпадають за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду.

При цьому, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (частина четверта статті 10 ЦПК України).

Згідно з рішеннями Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», від 19 лютого 2009 року у справі «Христов проти України» одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів. Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до остаточного рішення суду.

Судом встановлено та не спростовано матеріалами справи, що у провадженні Київського районного суду м. Харкова перебувала цивільна справа №640/20117/17 н/п 2/640/1057/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , 3-я особа Департамент реєстрації Харківської міської ради про припинення правовідносин та правочину, звільнення майна з-під обтяження.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 24.10.2018 у вказаній справі у задоволені вимог позивача відмовлено.

Постановою Харківського апеляційного суду від 13.03.2019 вказане вище рішення суду залишено без мін.

Відповідно до ч.3 ст. 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Єдиного державного реєстру судових рішень.

Згідно даних Єдиного державного реєстру судових рішень рішення Київського районного суду м.Харкова від 24.10.2018 у справі №640/20117/17 набрало законної сили 13.03.219.

Як вбачається з описової частини рішення Київського районного суду м.Харкова від 24.10.2018 у справі №640/20117/17 та постанови Харківського апеляційного суду від 13.09.2019 у справі №640/201117/17 предметом заявленого ОСОБА_1 позову були вимоги про: припинення правовідносини між ним та ОСОБА_2 за договором позики, укладеним 23.11.2007 між сторонами у простій письмовій формі, про отримання ОСОБА_1 у ОСОБА_3 82 000 доларів США із зобов`язанням їх повернення не пізніше 23 квітня 2008 року; визнання іпотеки за договором про задоволення вимог іпотекодержателя, посвідченим приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гриценком Є.В., іпотекодержателю ОСОБА_2 будинку АДРЕСА_1 такою, що припинена; звільнення з-під заборони відчуження будинок АДРЕСА_1 з надвірними будівлями, що належить ОСОБА_1 (ід. номер НОМЕР_1 ), на праві приватної власності, вилучивши з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запис з реєстраційним номером обтяження 6089326, вчинений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гриценком Є.В. 23.11.2007 на підставі договору іпотеки від 23.11.2007, реєстровий номер 2145.

Підстави позову у даній справі, є аналогічним підставам на які ОСОБА_1 посилався в обгрунтування позовних вимог у справі №640/201117/17, зокрема, що 23.11.2007 між позивачем та відповідачем був укладений договір позики та в його забезпечення договір іпотеки. Зобов`язання за договором позики від 23.11.2007 він виконав, ще у 2009 році, тому правовідносини за договором є припиненими. Крім того, позивач посилався на сплив строків позовної давності пред`явлення відповідачем до нього вимог, а відмова в задоволені позовних вимог відповідача про стягнення заборгованості за договором позики від 23.11.2007 та звернення стягнення на предмет іпотеки (справа №2018/2-206/11), є підставою вважати припиненим як договір позики так і договір іпотеки.

При цьому, суд зазначає, що не є зміною підстав позову викладення одних і тих же обставин, але в іншій стилістичній формі або із зазначенням обставин, які були відомі заявникові під час подання ним первісної заяви, але були названі ним інакше.

З огляду на зазначене, суд доходить висновку про закриття провадження у справі, оскільки з матеріалів справи вбачається, що в даній справі, що є тотожною зі справою №640/201117/17, наявний спір між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав. Рішення Київського районного суду м. Харкова від 24.10.2018 у справі №640/20117/17 набрало законної сили.

Стосовно третьої особи, яка була учасником справи №640/20117/17 - Департаменту реєстрації Харківської міської ради, суд зазначає наступне.

Верховний Суд у постанові від 18 серпня 2021 року у справі №572/3632/15-ц вказав, що згідно з ч.1 ст.42 ЦПК України у справах позовного провадження учасниками справи є сторони, треті особи.

Відповідно до ч.1 ст. 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Третя особа у справі не є стороною у цивільному процесі.

За змістом ст.53, 54 ЦПК України треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого провадження у справі або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов`язки щодо однієї зі сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за заявою учасників справи.

Отже, правове становище третіх осіб у процесі посідають особи, які мають юридичний інтерес до справи, але інтерес, який не є рівноцінним інтересам сторін (позивача чи відповідача). Інститут третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, зумовлений перш за все необхідністю забезпечити можливість здійснення відповідними суб`єктами права регресу.

Тобто третя особа у справі не є стороною у цивільному процесі, а є лише сonsortes litis (учасником справи).

Щодо зловживанням процесуальними правами позивачем суд виходить з наступного.

Статею 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Основними засадами (принципами) цивільного судочинства, зокрема, є: верховенство права, змагальність сторін, диспозитивність, пропорційність, розумність строків розгляду справи судом, неприпустимість зловживання процесуальними правами.

При цьому, Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово зазначав, що «право на суд» та право на доступ до суду не є абсолютними. Права можуть бути обмежені, але лише таким способом та до такої міри, що не порушують зміст цих прав (п. 59 рішення «Жоффр де ла Прадель проти Франції», п. 28 рішення «Станєв проти Болгарії та ін.»). Тобто, реалізація права на суд однією із сторін спору має відбуватись таким чином, щоб не порушувати права іншої сторони.

Згідно з ч. 1, п. 1,2 ч. 2 ст. 44 ЦПК України визначено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 44 ЦПК України передбачено, що залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами: 1) подання скарги на судове рішення, яке не підлягає оскарженню, не є чинним або дія якого закінчилася (вичерпана), подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, заявлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення; 2) подання декількох позовів до одного й того самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав, або подання декількох позовів з аналогічним предметом і з аналогічних підстав, або вчинення інших дій, метою яких є маніпуляція автоматизованим розподілом справ між суддями; 3) подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер; 4) необґрунтоване або штучне об`єднання позовних вимог з метою зміни підсудності справи або завідомо безпідставне залучення особи як відповідача (співвідповідача) з тією самою метою; 5) укладення мирової угоди, спрямованої на шкоду правам третіх осіб, умисне неповідомлення про осіб, які мають бути залучені до участі у справі.

Відповідно до ч. 4 ст. 44 ЦПК України, суд зобов`язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами. У випадку зловживання процесуальними правами учасником судового процесу суд застосовує до нього заходи, визначені цим Кодексом.

Згідно зі ст. 143 ЦПК України, заходами процесуального примусу є процесуальні дії, що вчиняються судом у визначених цим Кодексом випадках з метою спонукання відповідних осіб до виконання встановлених у суді правил, добросовісного виконання процесуальних обов`язків, припинення зловживання правами та запобігання створенню протиправних перешкод у здійсненні судочинства.

Заходи процесуального примусу застосовуються судом шляхом постановлення ухвали.

Статтею 144 ЦПК України передбачено такі види заходів процесуального примусу: попередження; видалення із залу судового засідання; тимчасове вилучення доказів для дослідження судом; привід; штраф.

Застосування до особи заходів процесуального примусу не звільняє її від виконання обов`язків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до п. 2 ч. 1ст. 148 ЦПК України, суд може постановити ухвалу про стягнення в дохід державного бюджету з відповідної особи штрафу у сумі від 0,3 до трьох розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб у випадках зловживання процесуальними правами, вчинення дій або допущення бездіяльності з метою перешкоджання судочинству.

Як вбачається із позовної заяви, позивачем надано підтвердження того, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього ж відповідача (відповідачів), з тим самим предметом та з тих самих підстав.

Разом із тим, як встановлено судом вище, позивач уже звертався до суду із позовом до відповідача, за наслідками розгляду якого було постановлено рішення, яке набрало законної сили, а тому у діях позивача вбачається зловживання процесуальними правами щодо повторного звернення із позовом до того ж відповідача (відповідачів), з тим самим предметом та з тих самих підстав.

Натомість, аналіз наведених норм свідчить про те, що застосування заходів процесуального примусу є правом суду з урахуванням конкретних обставин справи, у зв`язку із чим, суд вважає за необхідне застосувати положення ч. 9 ст. 141 ЦПК України, згідно яких у випадку зловживання стороною процесуальними правами, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору, чого, на думку суду, буде достатньо.

Так, згідно з п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України до основних засад (принципів) цивільного судочинства віднесено відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Згідно зі ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Розподіл судових витрат полягає у визначенні сторони, за рахунок якої відбувається відшкодування судових витрат, та розміру такого відшкодування.

Відповідно до ч.5 ст.142 ЦПК України у разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, в наслідок необґрунтованих дій позивача.

Отже, у разі закриття провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, у зв`язку з зловживанням позивачем процесуальними правами, відповідач, який добросовісно реагував на відкриття провадження поданням відзиву та поніс судові витрати, зокрема витрати на правничу допомогу оскільки, має право розраховувати на відшкодування вказаних витрат.

Вказана позиція в повній мірі узгоджується із висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 08 червня 2022 року у справі № 357/380/20 (№ 14-20цс22).

За результатами розгляду справи відповідно до частин першої третьої ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача;

у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до ч. 8 зазначеної статті розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати на професійну правничу допомогу несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Пунктом 3.2 Рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Так, у справі «Схід / Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (пункт 268).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» (Lavents v. Latvia) зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

За ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаними адвокатом роботами (наданими послугами); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

З аналізу ч. 3 ст. 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: їх дійсність; необхідність; розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Такий висновок міститься у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19).

У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях ч.ч. 5, 6 ст. 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення.

Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Ці висновки узгоджуються з висновками, викладеними в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 9901/350/18 (провадження № 11-1465заі18) та додатковій постанові у вказаній справі від 12 вересня 2019 року, у постанові від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19), постанові від 26 травня 2020 року у справі № 908/299/18 (провадження № 12-136гс19) та постанові від 08 червня 2021 року у справі № 550/936/18 (провадження № 14-26цс).

Відповідачем на підтвердження понесених ним витрат надано документи: договір про надання правової допомоги, укладений між ОСОБА_2 та адвокатом Поліщуком О.Л. від 24.01.2022 за №02-24/01-22; рахунок-калькуляція від 25.01.2022 за №02-24/01-22 на суму 5120 грн.; акт прийом-передачі наданих послуг з професійної правничої допомоги від 25.01.2022; платіжне доручення та квитанцію № P24A916051286A96908 від 25.01.2022 на суму 5120 грн. (а.с. 45-50)

Враховуючи характер виконаної адвокатом роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, суд дійшов висновку про стягнення з позивача на користь відповідача витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 2000 грн.

Керуючись ст. 247, 255 - 256, 258, 260-261, 354 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

Провадження у цивільній справі 639/2791/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення правовідносин та припинення обтяження речових прав на нерухоме майно, - закрити у зв`язку з наявністю рішення суду, ухваленого з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, яке набрало законної сили.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правову допомогу у розмірі 2000 (дві тисячі) гривень.

Роз`яснити позивачу, що згідно ч. 2 ст. 256 ЦПК України, у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Ухвали, що постановлені судом поза межами судового засідання або в судовому засіданні у разі неявки всіх учасників справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, набирають законної сили з моменту їх підписання суддею (суддями).

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Учасники справи можуть отримати інформацію щодо справи на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб-адресою: https://court.gov.ua/fair/sud2021.

Суддя - С.М. Лисиченко