Справа № 643/3128/22
Провадження № 2/643/81/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.03.2023

22 березня 2023 року м. Харків

Московський районний суд міста Харкова в складі:

головуючого судді Сугачової О.О.,

за участю секретаря Абсалямової А.Р.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей та на утримання дружини,

в с т а н о в и в:

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 , яким просить розірвати шлюб з останнім, який зареєстрований 15 серпня 2014 року в Червонозаводському відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, актовий запис № 456; стягнути з відповідача ОСОБА_2 на свою користь аліменти на утримання неповнолітнього сина (дитини з інвалідністю) ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі 3981,75 грн, щомісячно і до досягнення дитиною повноліття; стягнути з відповідача ОСОБА_2 на свою користь аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у твердій грошовій сумі 2132,00 грн, щомісячно і до досягнення дитиною повноліття; стягнути з відповідача ОСОБА_2 на свою користь аліменти на утримання дружини у твердій грошовій сумі 2132,00 грн, щомісячно, до досягнення сином ОСОБА_4 трьох років.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 15 серпня 2014 року зареєстрований шлюб з відповідачем в Червонозаводському відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, актовий запис № 456. Підставою для розірвання шлюбу є наявні різні погляди на життя, різні інтереси, внаслідок чого спільне життя з відповідачем і збереження шлюбу є неможливим. Фактично сім`я припинила своє існування, сторони не підтримують шлюбно-сімейні відносини, спільного господарства не ведуть, мешкають окремо, шлюб існує лише формально. Підстав щодо примирення не існує. Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина (дитину з інвалідністю) ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Діти мешкають з позивачкою і перебувають на її утриманні. Матеріальної допомоги батько дітей не надає. Відповідач офіційно не працює, отримує неперіодичні доходи.

Справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, в якій роз`яснено порядок подання клопотання про проведення розгляду справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом сторін).

З боку сторін клопотань про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін не надходило.

Відповідач ОСОБА_1 своїм правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався.

Отже, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, що відповідає положенням ст. 279 Цивільного процесуального кодексу України.

Суд, вивчивши доводи позову, дослідивши матеріали справи та надані докази, вважає вимоги позову такими, що підлягають частковому задоволенню, виходячи із такого.

Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі, який укладено 15 серпня 2014 року в Червонозаводському відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, актовий запис № 456 (а.с.30).

Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина (дитину з інвалідністю) ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.17-18).

Відповідно до статті 51 Конституції України, статті 24 Сімейного кодексу України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання.

Добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Для поваги до права дружини або чоловіка на пред`явлення вимоги про розірвання шлюбу потрібен прояв другим з подружжя власної гідності, поваги до себе.

Згідно з ч. 1 ст. 110 Сімейного кодексу України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.

Позивач, скориставшись даним правом, звернулася до суду з позовом і наполягає на розірванні шлюбу.

Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивач не має наміру зберегти шлюб з відповідачем.

Положеннями ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України визначено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

З матеріалів справи вбачається, що шлюбно-сімейні відносини між сторонами припинені, позивач продовжувати шлюбні відносини не бажає, сім`я існує формально, спільного господарства не ведуть, мешкають окремо, відсутні спільні інтереси, спору між сторонами щодо спільно нажитого майна подружжя та місця проживання дітей не вбачається.

На підставі зазначеного, а також беручи до уваги пояснення позивача у позовній заяві, суд дійшов висновку, що причини, які спонукають наполягати на розірванні шлюбу, є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б її інтересам, що має істотне значення, внаслідок чого позов підлягає задоволенню.

Згідно з ч. 2 ст. 114 Сімейного кодексу України, у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.

Частиною 3 статті 115 Сімейного кодексу України передбачено, що документом, який засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили.

Суд, з`ясувавши причини розірвання шлюбу та фактичні взаємовідносини подружжя, вважає подальше сімейне життя подружжя і збереження сім`ї неможливим та задовольняє вимогу позову про розірвання шлюбу.

Щодо вимог позову про стягнення з відповідача аліментів на утримання неповнолітнього сина (дитини з інвалідністю) ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі 3981,75 грн, щомісячно і до досягнення дитиною повноліття; стягнення з відповідача аліментів на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у твердій грошовій сумі 2132,00 грн, щомісячно і до досягнення дитиною повноліття, суд зазначає таке.

Відповідно до положення ч. 1, ч. 2 статті 155 Сімейного кодексу України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї (ст. 150 Сімейного кодексу України).

Згідно зі ст. 27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 p., батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Це положення відбите в українському законодавстві. Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків (ч. 2 ст. 51 Конституції України) і традиційно закріплюється в сімейному законодавстві. Положення Сімейного кодексу України регулюють відносини з утримання між батьками й дітьми, між матір`ю й батьком дитини з метою затвердження почуття обов`язку батьків і дітей один перед одним і мають своєю спрямованістю створення в сім`ї сприятливих умов фізичного, розумового, морального, духовного й соціального розвитку дитини. Регулювання відносин батьків і дітей щодо утримання здійснюється відповідно до положень міжнародних правових актів, зокрема Декларації прав дитини від 20.11.1959 р., Конвенції про права дитини тощо і погоджується із загальними засадами регулювання сімейних відносин, закріпленими в ст. 7 Сімейного кодексу України.

Відповідно до копії Свідоцтва про народження серії № НОМЕР_1 , виданого 18.11.2014 Червонозаводським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, актовий запис № 326, ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_3 , його батьками є: ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (а.с.17).

Згідно з копією посвідчення серії НОМЕР_2 виданого 05.07.2019, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є дитиною з інвалідністю (а.с.19).

Відповідно до копії Свідоцтва про народження серії № НОМЕР_3 , виданого 11.02.2020 Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), актовий запис № 479, ОСОБА_4 народився ІНФОРМАЦІЯ_4 , його батьками є: ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (а.с.18).

Судом встановлено, що після розірвання стосунків між батьками, позивач мешкає та зареєстрована з дітьми окремо, самостійно їх виховує і утримує, відповідач із сім`єю не проживає, матеріальної допомоги не надає.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, а також, враховуючи, що право позивачки на матеріальне утримання дітей з боку батька порушене та підлягає судовому захисту, суд дійшов такого висновку.

Відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України та ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно зі ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку.

Відповідно до ст. 181 Сімейного кодексу України, за домовленістю між батьками дитини той з них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі.

У відповідності до ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Положеннями ст. 182 Сімейного кодексу України передбачено, що при визначенні аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів, інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Згідно з вимогами ч.ч. 1,2 ст. 184 Сімейного кодексу України, суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або за домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону.

Положеннями ч. 1 ст. 191 Сімейного кодексу України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.

Позивачка заявляючи вимогу про стягнення з відповідача аліментів на утримання неповнолітнього сина (дитини з інвалідністю) ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі 3981,75 грн, щомісячно і до досягнення дитиною повноліття наводить у позовній заяві розрахунки саме такої суми, посилаючись на введення в обіг Міністерством соціальної політики України поняття «фактичний розмір прожиткового мінімуму».

Однак, суд не може погодитися з такими розрахунками та доводами позивача щодо них, оскільки, відповідно до ст. 5 Закону України «Про прожитковий мінімум», на основі статистичних даних про рівень споживчих цін центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, розраховує щомісяця фактичний розмір прожиткового мінімуму на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення.

Фактичний розмір прожиткового мінімуму застосовується для спостереження за динамікою рівня життя в Україні.

Так, вирішуючи питання про розмір аліментів, який належить стягувати з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання їх дитини з інвалідністю - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , суд виходить з такого.

За змістом ст. 141 Сімейного кодексу України батьки мають рівні права та обов`язки щодо дитини, в тому числі і щодо її утримання.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 Сімейного кодексу України, якщо один із подружжя, в тому числі і працездатний, проживає з дитиною з інвалідністю, яка не може обходитися без постійного стороннього догляду, і опікується нею, він має право на утримання за умови, що другий з подружжя може надавати матеріальну допомогу.

Право на утримання триває протягом всього часу проживання з дитиною з інвалідністю та опікування нею і не залежить від матеріального становища того з батьків, з ким вона проживає.

Відповідно до ч. 2 ст. 88 Сімейного кодексу України, розмір аліментів тому з подружжя, з ким проживає дитина з інвалідністю, визначається за рішенням суду відповідно до частини першої статті 80 цього Кодексу, без урахування можливості одержання аліментів від своїх батьків, повнолітніх дочки або сина.

Законом України «Про державний бюджет України» на 2023 рік встановлено прожитковий мінімум для дітей віком до 6 років, від 6 до 18 років, та від 18 до 23 років.

Так, статтею 7 Закону України «Про державний бюджет України» встановлено прожиткові мінімуми на дітей віком до 6 років - 2272 гривні; на дітей віком від 6 до 18 років - 2833 гривні.

Згідно з ч. 2 ст. 182 Сімейного кодексу України, мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (тобто на час розгляду справи 1136 та відповідно 1416,50 гривень). Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів (тобто 2272 та 2833 гривень відповідно).

Відповідно до абз. 4 п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 Сімейного кодексу України.

Таким чином, виходячи з положень ст. 182 Сімейного кодексу України, статті 7 Закону України «Про державний бюджет України», враховуючи, що дитина проживає спільно з матір`ю, яка нею опікується постійно і об`єктивно несе більші витрати на її утримання, беручи до уваги той факт, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є дитиною з інвалідністю та потребує додаткових витрат на лікування, а також те, що доказів офіційного працевлаштування відповідача суду не надано, сума аліментів в розмірі 3981,75 грн позивачем недоведена та необґрунтована, суд дійшов висновку, що розмір аліментів, який необхідно стягувати з відповідача на користь позивача на утримання неповнолітньої дитини з інвалідністю ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , належить визначити в твердій грошовій сумі в розмірі 3000,00 гривень, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття.

Далі, суд також не може погодитися з розрахунками та доводами позивача стосовно вимоги про стягнення з відповідача аліментів на утримання другого неповнолітнього сина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в розмірі 2132,00 грн.

Вирішуючи питання про розмір аліментів, який належить стягувати з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання їх другої дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , суд також виходить з викладених вище положень законодавства, беручи до уваги, те що дитина також проживає спільно з матір`ю, яка нею опікується постійно і об`єктивно несе більші витрати на її утримання, а також те, що доказів офіційного працевлаштування відповідача суду не надано, сума аліментів в розмірі 2132,00 грн позивачем недоведена та необґрунтована, суд дійшов висновку, що розмір аліментів, який необхідно стягувати з відповідача на користь позивача на утримання другої неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , належить визначити в твердій грошовій сумі в розмірі 1500,00 гривень, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття.

Визначені судом розміри аліментів на утримання двох неповнолітніх дітей будуть відповідати принципу пропорційності витрат, які повинні нести обоє батьків та забезпечувати участь батька в наданні допомоги позивачці щодо матеріального утримання дітей.

Такі висновки суд зробив на підставі тих доказів, які надані суду позивачкою, а саме: довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб (довідка про склад сім`ї (а.с.7), копії паспорта (а.с.10-11, 13-14), копії картки фізичної особи платника податків (а.с.12, 15), копії свідоцтва про шлюб (а.с.16), копії свідоцтва про народження дитини (а.с.17-18), копії посвідчення (а.с.19), довідки (а.с.20).

Інших доказів, які б підтверджували саме такі розміри аліментів на утримання дітей, про які просить позивачка, суду не надано.

Зазначене не позбавляє сторони в подальшому при зміні обставин, передбачених ст. 192 Сімейного кодексу України, звернутись до суду з позовом про зміну розміру аліментів.

Також, у разі наявності потреби та доказів, позивач не позбавлена можливості звернутися до суду з позовом до відповідача про стягнення додаткових витрат на дітей, в порядку ст. 185 Сімейного кодексу України.

Отже, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 3000,00 грн, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття та на утримання неповнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі 1500,00 грн, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття. Аліменти стягувати від дня пред`явлення позову до суду, тобто з 13.12.2022.

Щодо вимоги позову про стягнення з відповідача на користь позивачки аліментів на її утримання до досягнення дитиною ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 трьох років, суд зазначає таке.

Із копії свідоцтва про народження серії № НОМЕР_3 від 11.02.2020, актовий запис № 479, вбачається, що батьком ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є ОСОБА_2 , матір`ю є ОСОБА_1 (а.с.18).

Згідно з ч. 2 ст. 84 Сімейного Кодексу України, дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років.

Статтею 81 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Як видно з Довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб (довідка про склад сім`ї), неповнолітній ОСОБА_4 зареєстрований та проживає разом з матір`ю ОСОБА_1 (а.с.7).

Також, як встановлено судом в ході розгляду справи, позивач та відповідач зареєстровані та мешкають окремо.

Статтею 75 Сімейного кодексу України передбачено, що дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. Право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу. Один з подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Особливим видом права подружжя на утримання є право дружини на утримання під час вагітності та у разі проживання з нею дитини. Його особливість полягає у строковості дії, незалежності надання утримання від доходу дружини та наявністю лише однієї підстави, яка унеможливлює надання такого утримання, - можливості чоловіка надавати таке утримання.

Згідно з ч.ч. 2,4 ст. 84 Сімейного кодексу України, дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років, право на утримання має вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу.

Відповідно до правил ч. 1 ст. 80 Сімейного кодексу України, аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого подружжя і (або) у твердій грошові сумі.

Таким чином, сімейним законодавством передбачено право дружини-матері на утримання чоловіком-батьком до досягнення дитиною трирічного віку незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Подання суду доказів того, що дружина, з якою проживає дитина, потребує матеріальної допомоги, не є обов`язковим, оскільки право на аліменти належить дружині-матері незалежно від цієї обставини.

Суд дійшов висновку, що позовна вимога про стягнення з відповідача аліментів на утримання дружини (позивача) до досягнення дитиною трьох років підлягає частковому задоволенню, та вважає за необхідне та справедливе стягнути з відповідача аліменти на утримання дружини (позивача) саме в розмірі в розмірі 1500,00 грн, щомісячно, до досягнення дитиною ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 трьох років, оскільки сума аліментів в розмірі 2132,00 грн, про яку просить позивач, недоведена та необґрунтована.Аліменти стягувати починаючи з дня пред`явлення позову до суду, тобто з 13.12.2022 і до досягнення дитиною трьох років, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Далі, позивач у прохальній частині позову просить суд покласти всі судові витрати на відповідача.

На підтвердження понесених судових витрат позивачем надано копію квитанції про сплату судового збору за звернення до суду з вимогою про розірвання шлюбу в сумі 992,40 грн (а.с.21) та Довідку адвоката Кизим І.О. від 10.11.2022 про отримання коштів на загальну суму 7000,00 грн (а.с.20).

До витрат, пов`язаних з розглядом судової справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Судові витрати на правничу допомогу - це фактично понесені стороною і документально підтверджені витрати, пов`язані з наданням цій стороні правової допомоги адвокатом або іншим спеціалістом в галузі права при вирішенні цивільної справи в розумному розмірі з урахуванням витраченого адвокатом часу.

Згідно з ч. 1 ст. 137 Цивільного процесуального кодексу України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Положеннями ч. 3 ст. 137 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Вивчивши матеріали справи, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні вимоги про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу, оскільки, всупереч вимог ст. 137 Цивільного процесуального кодексу України, позивачем не подано до матеріалів справи укладеного з адвокатом договору, детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, а також доказів сплати позивачем витрат на правничу допомогу в розмірі 7000,00 грн саме по цій цивільній справі.

Згідно із статтею 133 Цивільного процесуального кодексу України, судовий збір включено до складу судових витрат.

Оскільки позов про розірвання шлюбу задоволено, відповідно до положень ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, судовий збір в сумі 992,40 грн, сплачений позивачем, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Також, оскільки позивач звільнена від сплати судового збору при зверненні до суду з позовом про стягнення аліментів, то суд на підставі ч. 2 ст. 133, ч. 1,2,6 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, стягує ці витрати з відповідача на користь держави.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 75, 80-82, 84, 88, 110, 112, 114-115, 180-184, 191 Сімейного Кодексу України, ст. 51 Конституції України, ст.ст. 12, 13, 81, 133, 137, 141, 258, 263, 259, 279 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

в и р і ш и в:

Задовольнити частково позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей та на утримання дружини.

Розірвати шлюб між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , зареєстрований 15 серпня 2014 року в Червонозаводському відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, актовий запис № 456.

Прізвища сторін після розірвання шлюбу залишити без зміни.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , РНОКПП: НОМЕР_4 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП: НОМЕР_5 , аліменти на утримання неповнолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі в розмірі 3 000 (три тисячі) гривень 00 копійок, щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову до суду, тобто з 13.22.2022, до досягнення дитиною повноліття.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , РНОКПП: НОМЕР_4 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП: НОМЕР_5 , аліменти на утримання неповнолітнього сина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у твердій грошовій сумі в розмірі 1 500 (одна тисяча п`ятсот) гривень 00 копійок, щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову до суду, тобто з 13.22.2022, до досягнення дитиною повноліття.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , РНОКПП: НОМЕР_4 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП: НОМЕР_5 аліменти на утримання останньої, у твердій грошовій сумі в розмірі 1 500 (одна тисяча п`ятсот) гривень 00 копійок, щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову до суду, тобто з 13.22.2022 і до досягнення ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , трьох років.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , РНОКПП: НОМЕР_4 на користь держави судовий збір у розмірі 992 (дев`ятсот дев`яносто дві) гривні 40 копійок.

В іншій частині вимог позову відмовити.

Розмір аліментів визначений судом у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону.

Рішення в частині стягнення аліментів допустити до негайного виконання в межах оплати платежу за один місяць.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду через Московський районний суд м. Харкова, шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня оголошення рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя О.О. Сугачова