Справа № 466/9658/21
Провадження № 2/466/289/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 березня 2023року Шевченківський районний суд м. Львова

в складі головуючої судді Свірідової В.В.

при секретарі Мошовській М.-О.П.

з участю представника відповідача ОСОБА_1

справа №466/9658/21/, 2/466/289/23

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові у спрощеному позовному провадженні справу за позовною заявою ОСОБА_2 до Міністерства оборони України, державного підприємства Міністерства оборони України «Львівського заводу збірних конструкцій» про поновлення на роботі та виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу,-

установив:

19.10.2021 ОСОБА_2 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , звернувся до суду із позовною заявою до Міністерства оборони України, яке знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Повітрофлотський проспект,6, державного підприємства Міністерства оборони України «Львівського заводу збірних конструкцій», яке знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Городоцька,222, про поновлення на роботі та виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу, в якій просить визнати протиправним та скасувати наказ Міністра оборони України (по особовому складу керівників державних підприємств) від 19.07.2021року №36-ДП; визнати протиправним та скасувати наказ ДП МО України «Львівський завод збірних конструкцій» від 20.07.2021року №68, як похідний від наказу Міністра оборони України (по особовому складу керівників державних підприємств) від 19.07.2021року №36-ДП; поновити, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на посаді директора Державного підприємства Міністерства оборони України «Львівський завод збірних конструкцій» (), стягнувши на його користь належну заробітну плату за час вимушеного прогулу та допустити судове рішення в цій частині до негайного виконання, вирішити питання про розподіл судових витрат по справі.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 29.12.2017 на підставі наказу державного секретаря Міністерства оборони України №54-ДП від 29.12.2017 його було призначено на посаду Директора Державного підприємства Міністерства оборони України «Львівський завод збірних конструкцій».

29.12.2017 на підставі такого наказу міністерства наказом по підприємству №258 його було призначено на посаду директора Державного підприємства Міністерства оборони України «Львівський завод збірних конструкцій».

Того ж дня, між ним та міністерством було укладено трудовий контракт зі строком дії до 28.12.2020.

19.07.2021 Міністром оборони України було видано наказ №36-ДП, котрим ОСОБА_2 на підставі п.2 ч.1 ст.36 КЗпП та п.п. «а» п.22 контракту (після закінчення дії контракту) було звільнено з посади директора Державного підприємства Міністерства оборони України «Львівський завод збірних конструкцій». Як було зазначено в наказі підставою для його видачі слугувало подання тимчасово виконуючого обов`язки начальника Головного управління майна та ресурсів до вх.№8194/днп від 13.07.2021.

20.07.2021 на підставі такого наказу міністра наказом по підприємству його, ОСОБА_2 , було звільнено з роботи на підставі п.2 ч.1 ст.36 КЗпП та п.п. «а» п.22 контракту (після закінчення дії контракту).

Таким чином, він був фактично звільнений з займаної посади, при цьому у трудовій книжці було вчинено запис №14 від 19.07.2021 про таке звільнення на підставі наказу від 20.07.2021 по підприємству.

Починаючи з 28.12.2020 і до 19.07.2021 він продовжував виконувати обов`язки керівника підприємства, його повноваження не припинялись, трудові відносини фактично тривали і жодна сторона не ставила вимогу про їх припинення.

На підставі викладеного, просить позов задовольнити.

Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Львова Свірідової В.В. від 02.11.2021 відкрито провадження у справі та призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження (а.с.53).

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 22.03.2022 провадження у справі було зупинено (а.с.120).

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 11.07.2022 поновлено провадження у справі (а.с.125).

Представник позивача адвокат Збіглей І.В. в судовому засіданні 13.02.2023 повністю підтримав позовні вимоги та додаткові письмові пояснення від 25.10.2022 (а.с.177-178),надавши аналогічні пояснення в судовому засіданні.

Позивач ОСОБА_2 та його представник адвокат Збіглей І.В. в судове засідання 15.03.2023 не з`явились, на адресу суду подали заяв про завершення розгляду справи у їх відсутності.

В судовому засіданні представник відповідача Міністерства оборони України Мазур Д.Г. позовні вимоги не визнав та заперечив проти їх задоволення, покликаючись на підстави та мотиви викладені у відзиві на позов (а.с.65-66).

Представник відповідача державного підприємства Міністерства оборони України «Львівського заводу збірних конструкцій» в судове засідання не з`явився, на адресу суду подав відзив на позовну заяву, де просив відмовити у задоволенні позову. (а.с.75-76,236-239).

Заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено та підтверджено письмовими доказами наступне.

Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з ч. ч. 1,2 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. (ч.1-4 ст. 77 ЦПК України).

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

В судовому засіданні встановлено, що 29.12.2017 на підставі наказу державного секретаря Міністерства оборони України «54-ДП від 29.12.2017 ОСОБА_2 було призначено на посаду Директора Державного підприємства Міністерства оборони України «Львівський завод збірних конструкцій» (а.с.20).

29.12.2017 на підставі такого наказу міністерства наказом по підприємству №258 ОСОБА_2 було призначено на посаду директора Державного підприємства Міністерства оборони України «Львівський завод збірних конструкцій» (а.с.21).

Того ж дня, між позивачем та міністерством було укладено трудовий контракт зі строком дії до 28.12.2020 (а.с.22-33).

19.07.2021 Міністром оборони України було видано наказ №36-ДП, котрим ОСОБА_2 на підставі п.2 ч.1 ст.36 КЗпП та п.п. «а» п.22 контракту (після закінчення дії контракту) було звільнено з посади директора Державного підприємства Міністерства оборони України «Львівський завод збірних конструкцій» (а.с.38).

Як було зазначено в наказі підставою для його видачі слугувало подання тимчасово виконуючого обов`язки начальника Головного управління майна та ресурсів до вх.№8194/днп від 13.07.2021 (а.с.36-37).

20.07.2021 на підставі такого наказу міністра наказом по підприємству ОСОБА_2 було звільнено з роботи на підставі п.2 ч.1 ст.36 КЗпП та п.п. «а» п.22 контракту (після закінчення дії контракту).

Таким чином, позивач був фактично звільнений з займаної посади, при цьому у трудовій книжці було вчинено запис №14 від 19.07.2021 про таке звільнення на підставі наказу від 20.07.2021 по підприємству, що стверджується копією наказу №68 від 20.07.2021 (а.с.39).

Починаючи з 28.12.2020 і до 19.07.2021 позивач продовжував виконувати обов`язки керівника підприємства, його повноваження не припинялись, трудові відносини фактично тривали і жодна сторона не ставила вимогу про їх припинення, що не заперечувалось в судовому засіданні представником Міністерства Оборони України, та вбачається з ксерокопії трудової книжки (а.с.40-41).

Стаття ст.43 Конституції України передбачає, зокрема, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Статтею 5-1 КЗпП України визначено, що держава зокрема гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України: правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Статтею 21 КЗпП України визначено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язуються виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: 1) змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників; 2) виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров`я, які перешкоджають продовженню даної роботи, а так само в разі відмови у наданні допуску до державної таємниці або скасування допуску до державної таємниці, якщо виконання покладених на нього обов`язків вимагає доступу до державної таємниці; 3) систематичного невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення; 4) прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин; 5) нез`явлення на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності, не рахуючи відпустки по вагітності і родах, якщо законодавством не встановлений триваліший строк збереження місця роботи (посади) при певному захворюванні. За працівниками, які втратили працездатність у зв`язку з трудовим каліцтвом або професійним захворюванням, місце роботи (посада) зберігається до відновлення працездатності або встановлення інвалідності; 6) поновлення на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу; 7) появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; 8) вчинення за місцем роботи розкрадання (в тому числі дрібного) майна власника, встановленого вироком суду, що набрав законної сили, чи постановою органу, до компетенції якого входить накладення адміністративного стягнення або застосування заходів громадського впливу; 10) призову або мобілізації власника - фізичної особи під час особливого періоду; 11) встановлення невідповідності працівника займаній посаді, на яку його прийнято, або виконуваній роботі протягом строку випробування. Не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці .

Відповідно до ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.

Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно до ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Відповідно до ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. У разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

У п.32 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснено, що оскільки згідно зі ст.235 КЗпП оплаті підлягає вимушений прогул, вимоги працівника про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку підлягають задоволенню в тому разі і за той період, коли з вини власника або уповноваженого ним органу була затримана видача трудової книжки або неправильне формулювання причин звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника. При присудженні оплати за час вимушеного прогулу зараховується заробіток за місцем нової роботи (одержана допомога по тимчасовій непрацездатності, вихідна допомога, середній заробіток на період працевлаштування, допомога по безробіттю), який працівник мав в цей час. У випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично пропрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 1995 року № 348).

Судом встановлено, що до суду звернувся позивач, як найманий працівник, якого звільнено роботодавцем - відповідачем у справі, з роботи за трудовим контрактом, укладеним до 28.12.2020, з порушенням норм трудового законодавства, а саме: п.2 ч.1 ст.36 КЗпП та п.п. «а» п.22 контракту (після закінчення дії контракту) не могла бути підставою звільнення, оскільки строк дії контракту закінчився 28.12.2020, що знайшло своє підтвердження в судовому засіданні, підтверджені належними та допустимими доказами.

Водночас, враховуючи те, що позивача звільнено 19 липня 2021року, а тому він підлягає поновленню з наступного дня 20 липня 2021року, з цього ж дня підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Згідно статті 27 Закону України «Про оплату праці» та абзацу третього пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100) середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.

Згідно з абзацом 4 пункту 2 Порядку № 100, якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

При цьому, згідно пункту 5 Порядку № 100 основною для визначення загальної суми заробітку, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно з пунктом 8 цього Порядку № 100 середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців роботи (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим із дотриманням вимог законодавства.

Судом встановлено, що середньомісячна заробітна плата позивача за два останні робочі місяці становила 28145,23грн, що підтверджується копією довідки про доходи (а.с.180). Середньоденна заробітна плата становить 654,54 грн.

Відповідно до Постанови КМ України від 8 лютого 1995 р. N 100 розрахунок середнього заробітку такий: 654,54 грн х кількість робочих днів за час вимушеного прогулу (395робочих днів).

Відтак, середній заробіток за час вимушеного прогулу з 20.07.2021 по 15.03.2023 (час день ухвалення судового рішення) становить 258543,30гривень. Саме така сума підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Статтею 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Ч.1 ст.58 ЦПК України передбачено, що сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, представником у суді може бути адвокат або законний представник.

Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до частини першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

З огляду на викладене, беручи до уваги обставини цієї справи, враховуючи значення справи для позивача, обсяг наданих адвокатом послуг, їх складність та час, необхідний для їх надання, суд приходить до переконання про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу адвоката в розмірі 35360,0грн., що відповідатиме вимогам розумності та співмірності та підтверджено копією акту приймання-передачі наданих послуг до Угоди про надання професійної правничої допомоги б/н від 29.06.2021 (а.с.233).

Відповідно до статті 141 ЦПК України, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1073,60 грн.

В частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за один місяць рішення суду підлягає до негайного виконання.

Керуючись ст. ст. 13, 76, 81, 82, 83, 89, 95, 127,141, 223, 247, 263-265, 268, 352,430 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

позов задовольнити.

Поновити процесуальний строк на подачу позовної заяви про поновлення на роботі ОСОБА_2 та виплату належної заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Визнати протиправним та скасувати наказ Міністра оборони України (по особовому складу керівників державних підприємств) від 19.07.2021року №36-ДП.

Визнати протиправним та скасувати наказ ДП МО України «Львівський завод збірних конструкцій» від 20.07.2021року №68, як похідний від наказу Міністра оборони України (по особовому складу керівників державних підприємств) від 19.07.2021року №36-ДП.

Поновити, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на посаді директора Державного підприємства Міністерства оборони України «Львівський завод збірних конструкцій» () з 20 липня 2021року.

Стягнути з ДП МО України «Львівський завод збірних конструкцій» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 20 липня 2021 року по 15 березня 2023 року( день ухвалення судового рішення) з розрахунку 654,54грн. за кожен робочий день х395 робочих днів, всього 258 543 грн.30 коп.(двісті п"ятдесят вісім тисяч пятсот сорок три грн.30 коп.) з відрахуванням податків та обов"язкових зборів.

Рішення в частині про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітну за час вимушеного прогулу у межах суми платежу за один місяць звернути до негайного виконання.

Стягнути з ДП МО України «Львівський завод збірних конструкцій» на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 35360,00 (тридцять пять тисяч триста шістдесят коп.).

Стягнути з ДП МО України «Львівський завод збірних конструкцій» на користь держави судовий збір в розмірі 1073,60 (одну тисячу сімдесят три гривні шістдесят коп.).

Позивач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 ;

Відповідач: Міністерство оборони України, , 03168, м. Київ, Повітрофлотський проспект, 6;

Відповідач: Державне підприємство Міністерста оборони України «Львівський завод збірних конструкцій», Код , місце знаходження за адресою : м. Львів, вул. Городоцька,222.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подачі протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення апеляційної скарги.

Повний текст рішення складено 24.03.2023.

Суддя В. В. Свірідова