Постанова

Іменем України

Єдиний унікальний номер справи 757/43690/21-ц
Номер провадження 22-ц/824/3331/2023
Головуючий у суді першої інстанції Хайнацький Є. С.
Доповідач у суді апеляційної інстанції Поливач Л.Д.
03 квітня 2023 року місто Київ

Номер справи 757/43690/21-ц

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Поливач Л. Д. (суддя - доповідач), Стрижеуса А. М., Шкоріної О. І.,

сторони:

позивач Товариство з обмеженою відповідальністю

«Житлово-експлуатаційне підприємство «Щорса, 32»

відповідач ОСОБА_1

розглянув у приміщенні Київського апеляційного суду в порядку письмового провадження (без повідомлення учасників справи (їх представників)) апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Житлово-експлуатаційне підприємство «Щорса, 32» на рішення Печерського районного суду міста Києва від 01 лютого 2022 року, ухвалене у складі судді Хайнацького Є.С. в приміщенні Печерського районного суду міста Києва, повне рішення складене 01 лютого 2022 року,

у с т а н о в и в :

У серпні 2021 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Житлово-експлуатаційне підприємство «Щорса, 32» (далі - ТОВ «Житлово-експлуатаційне підприємство «Щорса, 32», Товариство) звернулося до Печерського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, інфляційних втрат та 3% річних.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що він надає послуги з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій, виробництва та постачання теплової енергії у житловому будинку по АДРЕСА_1 . Відповідач є власником квартири АДРЕСА_2 , а саме у секції (будинку) 32-Г. Незважаючи на те, що позивач свої обов`язки щодо здійснення обслуговування та поточного ремонту житлового будинку, приміщень будинку, забезпечення роботи технічного обладнання та інженерних мереж, комунікацій відповідно до технічних вимог законодавства, відповідних підзаконних актів, забезпечення надання належної якості комунальних та інших послуг власникам житлових, нежитлових та інших споруд будинку виконував своєчасно та в повному обсязі, відповідач свої обов`язки щодо оплати послуг не пізніше 15 числа наступного місяця належним чином не виконував.

У зв`язку із тим, що станом на 01.07.2021 у ОСОБА_1 перед позивачем утворилась заборгованість за отримані житлово-комунальні послуги у розмірі 5886,62 грн, яку той у добровільному порядку відмовляється погашати, позивач був змушений звернутись до суду із даним позовом, відповідно до вимог якого просив суд стягнути указану суму основного боргу, а також нараховані на її суму інфляційній втрати у розмірі 1258,95 грн та 3% річних у сумі 547,60 грн. Крім того, позивач також просив суд стягнути з відповідача на його користь понесені судові витрати на професійну правничу допомогу.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 01 лютого 2022 року у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Житлово-експлуатаційне підприємство «Щорса, 32» відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні вказаного позову, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки позивач просив стягнути із відповідача заборгованість, яка згідно з наданим позивачем розрахунком утворилася з червня 2018 року, останній платіж відповідачем здійснено у квітні 2018 року, а тоді як за захистом порушеного права позивач звернувся до суду 20.07.2021, тобто після спливу трьох років з моменту утворення заборгованості, то суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, у зв`язку із пропуском позивачем позовної давності, про застосування якої заявив відповідач. Також суд уважав, що позивачем не було надано доказів на підтвердження вчинення відповідачем дій, які б свідчили про переривання позовної давності

Окрім того, вирішуючи спір у цій справі, суд першої інстанції не прийняв до уваги надану позивачем довідку про стан заборгованості відповідача від 15.12.2021, оскільки наданий доказ поданий з порушенням строку, передбаченого статті 83 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України). При цьому вказав, що представник позивача не вказав поважних причини, з яких доказ не міг бути подано у встановлений законом строк.

Не погодившись із рішенням суду, ТОВ «Житлово-експлуатаційне підприємство «Щорса, 32» подало апеляційну скаргу, у якій посилалось на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи при вирішенні спору, а також на невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, у зв`язку із чим просило скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі.

В обґрунтування доводів поданої скарги Товариство вказувало на те, що місцевий суд дійшов необґрунтованого та незаконного висновку про відмову у задоволенні позову, у зв`язку із пропуском позивачем позовної давності. Зазначив, що зробивши такі висновки, суд першої інстанції не врахував належним чином викладені позивачем письмові заперечення обставини щодо часткового виконання відповідачем свого обов`язку по сплаті щомісячно витрат на житлово-комунальні послуги.

Дійшовши помилкових висновків про пропуск позивачем позовної давності, суд не дослідив належним чином надані позивачем довідку про спожиті відповідачем житлово-комунальні послуги станом на 15.12.2021, а також наданий розрахунок заборгованості, з яких убачалося, що станом на 20.03.2018 у ОСОБА_1 була відсутня заборгованість за надані житлово-комунальні послуги, оскільки наявна заборгованість в розмірі 4595,23 грн останнім була сплачена у повному обсязі 20.03.2018. Однак, в подальшому відповідачу було здійснено нарахування за надані послуги в березні 2018 року - 3660,03 грн, строк сплати яких відповідно настав 20.04.2018. Вказував, що відповідачем 29.04.2018 було частково сплачено вказану оплату наданих послуг у сумі 1400,57 грн, що підтверджувалося доданою до позовної заяви копією банківської виписки. За квітень 2018 року останньому нараховано комунальні послуги в розмірі 1593,42 грн (строк сплати яких наступив 20.05.2018), за травень - 1040,26 грн (строк сплати яких відповідно настав 20.06.2018, за червень - 993,48 грн (строк сплати настав 20.07.2018). Таким чином, заборгованість за житлово-комунальні послуги в розмірі 5886,62 грн, що є предметом спору у цій справі, виникла у відповідача за період з 20.04.2018 по 20.07.2018.

Оскільки Законом України від 30.03.2020 №540-ІХ до Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) було доповнено пунктом 12, відповідно до якого під час дії карантину, установленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню корона вірусної хвороби (COVID-19), строки визначені, зокрема статтями 257, 258 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину, позивач вважав, що позовна давність до вказаних вище вимог не пропущена.

Відповідач своїм правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

У відповідності до вимог частини тринадцятої статті 7, частини першої статті 369 ЦПК України розгляд апеляційних скарг здійснюється апеляційним судом у письмовому провадженні, без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання, оскільки ціна позову у даній справі менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Враховуючи предмет та підставу заявленого позову, а також його ціну, суд дійшов висновку про те, що дана справа не відноситься до тих справ, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

Так, у відповідності до положень частин другої та п`ятої статті 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із частинами першою, другою статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Відповідно до частини першої та другої статті 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження, суд дійшов висновку про те, що подана стороною позивача апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Відмовляючи ТОВ «Житлово-експлуатаційне підприємство «Щорса, 32» у задоволенні пред`явленого до ОСОБА_1 позову про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем було доведено наявність у відповідача заборгованості з оплати житлово-комунальних послуг, у зв`язку із чим також вважав, обґрунтованими вимоги позивача й про застосування статті 625 ЦК України щодо стягнення з відповідача інфляційних втрат та трьох процентів річних. Однак, оскільки відповідачем в ході розгляду справи було подано заяву про застосування наслідків спливу позовної давності до заявлених Товариством вимог, а також враховуючи ту обставину, що позивач просив стягнути із останнього заборгованість, яка утворилась з червня 2018 року, а за захистом порушеного права Товариство звернулось після спливу трьох років з моменту утворення заборгованості, то суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, у зв`язку із пропуском позивачем строку звернення до суду - позовної давності. При цьому, місцевим судом було відхилено доводи позивача щодо дотримання ним позовної давності у зв`язку із дією Закону України від 30.03.2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)».

Переглянувши в апеляційному порядку оскаржуване рішення, колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони не в повній мірі відповідають зібраним по справі доказам та вимогам закону, з огляду на таке.

Судом установлено, що відповідно до листа Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 17 серпня 2017 року №062/14-9850 (И-2017), наданого на запит Департаменту житлово-комунальної інфраструктури, згідно з даними реєстрових книг Комунального підприємства Київської міської Ради «Київського міського бюро технічної інвентаризації» по АДРЕСА_1 реєстрація права власності, зокрема на квартиру АДРЕСА_3 проведена за ОСОБА_1 (а.с.10-15).

Відповідно до інформаційної довідки Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 26 травня 2020 року №18 згідно з даними реєстрових книг бюро, квартира за адресою: АДРЕСА_4 , на праві власності зареєстрована за ОСОБА_1 (а.с.16-18).

Згідно наданої суду копії Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 19.07.2021 убачається, що 28.04.2021 відповідач зареєстрував за собою право власності на вказану квартиру (а.с.8-9).

У відповідності до довідки №174 від 22.07.2021, складеної ТОВ «Житлово-експлуатаційне підприємство «Щорса, 32», станом на 01 липня 2021 року ОСОБА_1 , який є власником квартири за АДРЕСА_3 , має заборгованість перед Товариством за наданні житлово-комунальні послуги на загальну суму 7693,17 грн, яка складається з основного боргу в розмірі 5886,62 грн, інфляційних втрат - 1258,95 грн та 3% річних у розмірі 547,60 грн (а.с.19).

Згідно доданого до позовної заяви розрахунку заборгованості за основним боргом, інфляційними втратами та 3% річних за вказаною вище квартирою, за період з 31 березня 2018 року по 30 червня 2018 року відповідачу було надано послуг на загальну суму 7287,19 грн. 29 квітня 2018 року від відповідача надійшов платіж у розмірі 1400,57 грн, сума заборгованості за наданими у вказаний період послугами в загальному розмірі становить 5886,62 грн, де також на кожен помісячний прострочений платіж нараховані інфляційні втрати у загальному розмірі 1258,95 грн. та 3% річних - 547,60 грн (а.с.20).

Наданою суду копією виписки АТ КБ «ПриватБанк» за 29.04.2018 підтверджується сплата відповідачем на рахунок ТОВ «Щорса, 32» платежу за комунальні послуги у розмірі 1397,57 грн (а.с.21-24).

В матеріалах справи також містяться листи позивача, які направлялись на адресу ОСОБА_1 та в яких Товариство повідомляло останнього про наявність у нього заборгованості за надані житлово-комунальні послуги у розмірі 5886,62 грн (а.с.28-31, 32, 33).

Розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради від 01 серпня 2017 року №932 було внесено зміни до тарифів та структури тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, які надають виконавці цих послуг, по кожному будинку окремо для здійснення розрахунків із споживачами залежно від оплати останніми не пізніше або після 20 числа місяця, що настає за розрахунковим (а.с.34-37).

Так, правовідносини, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг, регулюються як нормами Цивільного кодексу України, так і Законом України «Про житлово-комунальні послуги», а також іншими нормативно-правовими актами у галузі цивільного, житлового законодавства та актів, що регулюють відносини у сфері надання житлово-комунальних послуг.

Відповідно до статтей 156, 162 ЖК України, власник та члени його сім`ї зобов`язані своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги щомісячно у встановлені строки.

Згідно зі статтею 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до положень частини четвертої статті 319 ЦК України власність зобов`язує.

Згідно зі статтею 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Крім того, положення Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначають основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки.

Аналіз вимог даного Закону дає підстави для висновку, що він належить до нормативного акту спеціальної дії, який регулює відносини, що виникають між виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг.

Згідно з частиною першою статті 2 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», предметом регулювання цього Закону є відносини, що виникають у процесі надання споживачам послуг з управління багатоквартирним будинком, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення та поводження з побутовими відходами, а також відносини, що виникають у процесі надання послуг з постачання та розподілу електричної енергії і природного газу споживачам у житлових, садибних, садових, дачних будинках.

Відповідно до частини першої статті 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» до житлово-комунальних послуг належать: 1) житлова послуга - послуга з управління багатоквартирним будинком. Послуга з управління багатоквартирним будинком включає: утримання спільного майна багатоквартирного будинку, зокрема прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, виконання санітарно-технічних робіт, обслуговування внутрішньобудинкових систем (крім обслуговування внутрішньобудинкових систем, що використовуються для надання відповідної комунальної послуги у разі укладення індивідуальних договорів про надання такої послуги, за умовами яких обслуговування таких систем здійснюється виконавцем), утримання ліфтів тощо; купівлю електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку;поточний ремонт спільного майна багатоквартирного будинку; 2) комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами.

Статтею 6 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що учасниками правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг є: 1) споживачі (індивідуальні та колективні); 2) управитель; 3) виконавці комунальних послуг.

Згідно вимог пункту 1 частини другої статті 8 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» виконавець комунальної послуги зобов`язаний забезпечувати своєчасність надання, безперервність і відповідну якість комунальних послуг згідно із законодавством та умовами договорів про їх надання, у тому числі шляхом створення системи управління якістю відповідно до національних або міжнародних стандартів.

Відповідно до вимог пункту 1 частини першої статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач має право одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів.

Згідно з пунктами 5, 12 частини другої статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач житлово-комунальних послуг зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами;надавати виконавцю комунальних послуг або іншій особі, що здійснює розподіл обсягів спожитих послуг, показання наявних приладів - розподілювачів теплової енергії та/або вузлів обліку, що забезпечують індивідуальний облік споживання відповідної комунальної послуги в квартирі (приміщенні) багатоквартирного будинку, в порядку та строки, визначені договором.

Згідно з частиною першою статті 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.

За змістом статті 13 вказаного вище Закону, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговуваннявнутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо). Примірні переліки житлово-комунальних послуг та їх склад залежно від функціонального призначення визначаються центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства.

Статтею 67 ЖК України встановлено, що плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, електричну і теплову енергію й ін. послуги) визначається за затвердженими у встановленому порядку тарифами.

Згідно зі статтею 68 ЖК України споживачі зобов`язані своєчасно вносити плату за комунальні послуги.

При цьому, відсутність письмового договору про надання житлово-комунальних послуг не може бути підставою для звільнення споживача від встановленого законом обов`язку оплати послуг у повному обсязі, якщо він фактично користується ними зі згоди постачальника послуг.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 25 листопада 2014 року у справі №916/3566/13.

Отже, обов`язок на власника житлового приміщення по несенню витрат на утримання будинку та прибудинкової території, сплаті комунальних послуг покладений положеннями статті 322 ЦК України, а також окремими нормами спеціального законодавства, а саме Законом України «Про житлово-комунальні послуги».

Окрім того, у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі №6-2951цс15 зроблено висновок, що хоча у частині першій статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Отже, під час розгляду справи про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги визначальним є встановлення факту надання обслуговуючою організацією (позивачем) житлово-комунальних послуг особам, які є їх споживачами (відповідачу), та правильність нарахування заборгованості за житлово-комунальні послуги.

Згідно з вимогами частини першої статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частин першої, другої статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно положень частин першої, п`ятої та шостої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цих Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Як убачається з матеріалів справи, на підтвердження доводів про те, що відповідач є власником квартири АДРЕСА_5 , та відповідно споживачем послуг, позивачем до суду першої інстанції було надано відповідні докази, зокрема, вказані вище відповіді КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації» та витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відповідач зазначених доказів не спростував.

На підтвердження розміру наданих відповідачу житлово-комунальних послуг, позивачем було додано до позовної заяви картку рахунку видів нарахованих послуг за вказаною квартирою, а також відомість по її рахунку. Плата за житлово-комунальні послуги нараховувалася щомісячно на підставі затверджених у встановленому порядку цін/тарифів з урахуванням показників приладів обліку або по затвердженим нормам споживання.

Таким чином, з наявних в матеріалах справи доказів убачається, що відповідач має заборгованість за основною сумою боргу у розмірі 5886,62 грн, надані позивачем розрахунки останнім спростовано не було, не надано будь-яких доказів про виконання належним чином покладеного на нього обов`язку з утримання нерухомого майна, а саме сплати за спожиті житлово-комунальні послуги.

При цьому, що стосується посилань відповідача, викладених у відзиві на позовну заяву, з приводу недоведення позивачем факту перебування протягом розрахункового періоду в його власності квартири АДРЕСА_3 , то суд апеляційної інстанції вважає їх необґрунтованими. Адже, наданими письмовими відповідями КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації» за 2017 та 2018 роки підтверджено реєстрацію права власності на цю квартиру саме за відповідачем, а факт реєстрації відповідачем у 2021 році на неї права власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, жодним чином не спростовує обов`язку останнього з її утримання.

Водночас, викладені у відзиві посилання щодо недоведення позивачем перебування у власності відповідача вказаної квартири жодним чином не спростовують інформацію, надану КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації». Доказів щодо правовстановлюючих документів, за якими відповідач набув у власність квартиру надано також не було, а факт реєстрації місця проживання у ній з 01 грудня 2007 року підтверджується наявними у матеріалах справи відомостями з Реєстру територіальної громади м.Києва.

Окрім основної суми боргу позивач також просив стягнути з відповідача інфляційні витрати та 3% річних відповідно до вимог статті 625 ЦК України.

Відповідно до вимог частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування відсотків річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року у справі №6-49цс12 і постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 14-446цс18.

З огляду на наявність у відповідача невиконаного зобов`язання щодо сплати вартості спожитих житлово-комунальних послуг в сумі 5886,62 грн. та враховуючи вимоги частини другої статті 625 ЦК України, суд першої інстанції убачав обґрунтованими вимоги позивача про стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3% річних.

Однак, дійшовши висновку про обґрунтованість заявлених позивачем позовних вимог, суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, виходив з того, що позивачем пропущено строк звернення до суду - позовну давність, про застосування якої просив відповідач.

Колегія суддів не може повністю погодитися з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

У відповідності до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Цивільним кодексом України визначено два види строків позовної давності: а) загальний; б) спеціальні.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Загальні строки позовної давності є абстрактними, поширюються на всі цивільні правовідносини, за винятком тих, щодо яких законом встановлений інший строк або які взагалі виведені з-під дії строків позовної давності.

Загальний строк позовної давності складає три роки і не залежить від суб`єктного складу правовідносин (стаття 257 ЦК України).

Спеціальна позовна давність визначена статтею 258 ЦК України.

Як свідчать матеріали справи, датою звернення ТОВ «Житлово-експлуатаційне підприємство «Щорса, 32» із позовною заявою у цій справі є 12 серпня 2021 року, а період нарахування останнім заборгованості фактично є період з 31 березня 2018 року по 30 червня 2018 року в сумі 5886,62 грн.

При цьому, з доданого до позовної заяви розрахунку заборгованості убачається, що хоча він виготовлений за період з 01 січня 2018 року по 30 червня 2018 року, однак наявна у відповідача заборгованість та нараховані житлово-комунальні послуги по лютий 2018 року були повністю ним сплачені у березні 2018 року. Відповідно, за нарахованими позивачем у березні 2018 року житлово-комунальними послугами у останнього виник обов`язок з їх сплати 20 квітня 2018 року, у квітні 2018 року - 20 травня 2018 року, у травні 2018 року - 20 червня 2018 року, у червні 2018 року - 20 липня 2021 року відповідно.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. (частина перша статті 261 ЦК України).

Оскільки обов`язок щодо сплати за комунальні послуги виникає у споживача кожного місяця, позовна давність підлягає застосуванню до кожного з платежів окремо.

Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду у постанові від 07.07.2020 у справі №712/8916/17, оскільки заборгованість за житлово-комунальні послуги нараховувалась позивачем щомісяця, то перебіг загальної позовної давності слід відраховувати від кожного щомісячного платежу.

Таким чином, трирічний строк звернення до суду - позовної давності щодо вимог про сплату відповідачем вартості житлово-комунальних послуг повинен обраховуватися по кожному з платежів, починаючи з 21 числа наступного календарного місяця, від того, у якому було здійснено відповідне нарахування. Тобто, з урахуванням заявлених позивачем вимог, початок строку його звернення до суду за захистом порушеного права у цій справі повинен обраховуватися саме з 21 квітня 2018 року.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався.

Запроваджено обмежувальні заходи щодо протидії поширенню коронавірусу COVID-19, які безпосередньо впливають на виконання державою своєї соціальної, економічної, правозахисної функцій, введено певні обмеження прав та свобод людини і громадянина.

Законом України № 530-ІХ від 17 березня 2020 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» введення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, віднесено до форс-мажорних обставин (частина друга статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати»).

Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 натупного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

У пункті 12 розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають позовну давність. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19).

Інститут позовної давності має на меті, зокрема, гарантувати правову визначеність, забезпечення захисту порушених прав, притягнення до відповідальності. Також він стимулює уповноважену особу до активних дій щодо реалізації належного їй права під загрозою його втрати, запобігає несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу.

Рівність і недискримінація є одними із основних принципів реалізації прав людини.

Виходячи із взаємозв`язку норм права, які були прийняті органом законодавчої влади в Україні під час дії карантину, введеного Урядом України у зв`язку із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), цілей, з метою яких ці норми впроваджені, а також з метою недопущення безпідставного звуження прав учасників цивільних правовідносин, колегія суддів дійшла висновку, що пункт12 Перехідних і прикінцевих положень ЦК України щодо продовження під час карантину строків загальної і спеціальної позовної давності, передбачених статтями257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, підлягає застосуванню і у тому випадку, коли тривалість строку позовної давності, визначена законом, була збільшена за домовленістю сторін на підставі статті 259 ЦК України.

Даний висновок узгоджується з правовою позицією викладеною у постанові Верховного Суду від 07 вересня 2022 року у справі №679/1136/21.

Таким чином, з огляду на приписи статей 256, 257 ЦК України, на встановлений Кабінетом Міністрів України карантин з 12 березня 2020 року, на набрання чинності Законом України від 30 березня 2020 року №540-IX щодо продовження позовної давності на час дії карантину - 02 квітня 2020 року, на пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, а також на встановлені судом обставини, а саме, дату звернення ТОВ «Житлово-експлуатаційне підприємство «Щорса, 32» із позовною заявою у цій справі до суду 12 серпня 2021 року та період нарахування останнім заборгованості за нарахованими житлово-комунальними послугами з березня 2018 року по червень 2018 року, позовну давність щодо вимог у даній справі заявником не пропущено.

Суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув та помилково дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з підстав застосування наслідків пропуску позивачем строків звернення до суду за захистом порушеного права.

Крім того, місцевий суд у своєму рішенні помилково послався на продовження законодавцем вказаних вище строків у зв`язку з установленням карантину лише до 06.08.2020, так як положення пункту 12 Прикінцевих та перехідних положення ЦК України не містять обмеження продовження цих строків до конкретної дати, а пов`язують їх лише із закінченням строку дії такого карантину, яке станом на момент подачі позову до суду цій справі не настало.

На підставі вищевикладеного колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість доводів апеляційної скарги заявника щодо неправильності висновків суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог з підстав застосування наслідки спливу позовної давності, та відповідно дійшов висновку про наявність підстав для скасування рішення суду першої інстанції у цій справі з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову у повному обсязі.

Згідно вимог частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю та ухвалення нового рішення є:1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи зазначене, оцінивши в сукупності докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ТОВ «Житлово-експлуатаційне підприємство «Щорса, 32» підлягає задоволенню, а рішення Печерського районного суду міста Києва від 01 лютого 2022 року підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про стягнення з ОСОБА_1 на користь позивача заборгованості за житлово-комунальні послуги у розмірі - 5886,62 грн, інфляційних втрат у сумі 1258,95 грн та 3% річних у розмірі 247,60 грн, а всього підлягає стягненню 7693,17 грн.

Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина 13 статті 141 ЦПК України).

При зверненні до суду із позовом у цій справі підлягав сплаті судовий збір у розмірі 2270 грн, а за подання апеляційної скарги на рішення Печерського районного суду міста Києва від 01 лютого 2022 року у розмірі 3405 грн, який було сплачено позивачем.

Отже, понесені позивачем витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви підлягають стягненню на його користь з ОСОБА_1 у розмірі 2270 грн, а також за подання апеляційної скарги в сумі 3405 грн.

Що стосується розподілу інших судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, а саме витрат позивача на професійну правничу допомогу, понесених у суді першої інстанції в розмірі 9500 грн та у суді апеляційної інстанції в сумі 4500 грн, то колегія суддів звертає увагу на таке.

На підтвердження обсягу та розміру наданою позивачеві правничої допомоги у цій справі, останнім до позовної заяви було додано копію договору про надання правничої допомоги від 15 липня 2021 року, укладеного між ТОВ «Житлово-експлуатаційне підприємство «Щорса, 32» та Адвокатським об`єднанням «Міжнародна адвокатська група» (а.с.46-48), копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю адвокату Зарубіну О.О., а також складений позивачем та Адвокатським об`єднанням 20 липня 2021 року Акт про обсяг наданої правничої допомоги за указаним договором. До апеляційної скарги позивачем було додано копію договору про надання правничої допомоги від 01 листопада 2022 року, укладеного із АО «Міжнародна адвокатська група», а також Акт про обсяг наданої правової допомоги від 03 листопада 2022 року.

Відповідно до пункту 1.1 зазначеного договору від 15 липня 2021 року АО «Міжнародна адвокатська група» на підставі Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» надає клієнту наступну професійну правничу допомогу: вивчення матеріалів по кредиторській заборгованості ОСОБА_1 , який проживає в кв. АДРЕСА_3 , перед Товариством за надані житлово-комунальні послуги; складення позовної заяви про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, втрат від інфляційних процесів та 3% річних; підготовка розрахунку заборгованості; представництво інтересів Товариства в Печерському районному суді міста Києва, Київському апеляційному суді при розгляді цивільної справи за позовом ТОВ «Житлово-експлуатаційне підприємство «Щорса, 32» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, втрат від інфляційних процесів та 3% річних.

Згідно пункту 5.1 указаного вище договору від 15 липня 2021 року його сторони погодили, що розмірі винагороди виконавця за надання правничої допомоги, відповідно до п.1.1 даного договору становить 1200 грн за одну годину надання правничої допомоги виконавцем.

За умовами пунктів 1.1 та 5.1 АО «Міжнародна адвокатська група» на підставі Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» погодилась надати клієнту професійну правничу допомогу, яка полягає у таких діях: підготовка та складення апеляційної скарги на рішення Печерського районного суду міста Києва від 01 лютого 2022 року по справі №757/43690/21-ц, представництво інтересів ТОВ «Житлово-експлуатаційне підприємство «Щорса, 32» в Київському апеляційному суді при розгляді цієї цивільної справи, підготовка процесуальних документів у справі у відповідності до вимог цивільного процесуального законодавства. Розмір таких витрат сторонами цього договору вже було визначено у розмірі 1500 грн за одну годину надання правничої допомоги виконавцем.

Сума винагороди виконавця, зазначена у пункті 5.1 договору, розраховується відповідно до вартості однієї години та загальної кількості часу витраченого виконавцем у зв`язку з наданням правничої допомоги відповідно до цього договору. Загальна вартість наданої правничої допомоги зазначається виконавцем в Акті про обсяг наданої правової допомоги, в якому зазначається зміст наданої правничої допомоги, кількість витраченого виконавцем часу на надання правничої допомоги та її вартість (п.5.1 договорів).

Згідно складеного Адвокатським об`єднанням та позивачем акту про обсяг наданої правничої допомоги від 20 липня 2021 року вбачається, що загальна вартість наданої об`єднанням правничої допомоги за вказаним вище договором становить 9600 грн, з яких 1 година була витрачена на надання консультації щодо стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги з ОСОБА_1 , 2 години витрачено на здійснення збору та пошук необхідних документів по кредиторській заборгованості відповідача, а також здійсненні аналізу та вивчення вказаних документів та підготовлення плану дій щодо стягнення заборгованості, а також 5 годин на складення позовної заяви та підготування додатків до неї.

У відповідності до доданого до апеляційної скарги акту про обсяг наданої правової допомоги їх вартість за 3 години складення апеляційної скарги на рішення Печерського районного суду міста Києва від 01 лютого 2022 року склала 4500 грн.

З поданих до суду першої інстанції ОСОБА_1 та його представником відзиву на позовну заяву та інших процесуальних документів убачається, що стороною відповідача не було викладено жодних заперечень щодо заявленого позивачем розміру витрат на професійну правничу допомогу.

Так, частиною першою статті 15 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини 3 статті 2 ЦПК України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:

1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу (стаття 134 ЦПК України);

2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 ЦПК України):

- подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи;

- зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу.

3) розподіл судових витрат (стаття 141 ЦПК України).

Відповідно до положень частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать зокрема витрати на професійну правничу допомогу.

У відповідності до частини першої та другої статті 126 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Разом із тим розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (частина 8 статті 141 ЦПК України).

Згідно з вимогами частини третьої статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Водночас за змістом частини 4 статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 5 та 6 статті 137 ЦПК України).

У розумінні положень частини 5 статті 137 ЦПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

При цьому за змістом положень цивільного процесуального законодавства, поняття «зменшення судових витрат» та «розподіл судових витрат» є розбіжними.

Так, загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині 2 статті 141 ЦПК України. Разом із тим, у частині 3 наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (тобто за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.

Зокрема відповідно до частини 3 вищевказаної норми під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.

Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною другою статті 141 ЦПК України, визначені також положенням частин 4, 5, 9 статті 141 цього Кодексу.

Таким чином, зважаючи на наведені положення процесуального законодавства, у разі недотримання вимог частини 4 статті 137 ЦПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.

При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частини 5-6 статті 137 ЦПК України).

Водночас під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами 4, 5, 9 статті 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

У такому випадку суд, керуючись частинами 4, 5, 9 ст.141 ЦПК України, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення.

Отже, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалено рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Розподіляючи витрати, понесені ТОВ «Житлово-експлуатаційне підприємство «Щорса, 32» на професійну правничу допомогу, колегія суддів дійшла висновку про те, що наявні в матеріалах справи: договори про надання правничої допомоги від 15 липня 2021 року та від 01 листопада 2022 оку, укладені між ТОВ «Житлово-експлуатаційне підприємство «Щорса, 32» та Адвокатським об`єднанням «Міжнародна адвокатська група» з фіксованим розміром погодинної роботи адвоката, опису послуг з кількістю витраченого адвокатом часу і вартістю наданих послуг, що викладені у актах про обсяг наданої правової допомоги від 20 липня 2021 року та від 03 листопада 2022 року, не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

За змістом указаних вище актів про обсяг наданої правничої допомоги вбачається, що вказані послуги надавалися в особі директора АО «Міжнародна адвокатська група» - адвокатом Зарубіним О.О. та полягають у тому, що останній надав годину консультації щодо стягнення з відповідача заборгованості у загальному розмірі 7693,17 грн, 2 години здійснював збір, пошук та аналіз необхідних документів по кредиторській заборгованості останнього, підгодовував план дій щодо стягнення указаної заборгованості, також 5 годин витратив на складення позовної заяви та підготування додатків до неї, а також витратив 3 години на складення апеляційної скарги та консультування щодо сплати судового збору.

З урахуванням складності справи, обсягу і складності виконаної адвокатом роботи, а також враховуючи принципи співмірності розміру витрат на оплату послуг адвоката із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення вимог позивача про розподіл судових витрат і стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу, понесених у суді першої інстанції в сумі 3000 грн, та у суді апеляційної інстанції - 1500 грн.

При визначенні розміру витрат на професійну правничу допомогу, які поніс позивач у даній справі, апеляційний суд виходить з критерію реальності адвокатських витрат, а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи із суті, предмету та ціни позову.

Даний спір для адвокатського бюро є спором незначної складності, відноситься до тієї категорії спорів, правовідносини у яких виникли у процесі надання та споживання житлово-комунальних послуг, які у свою чергу не вважаються складними та загалом в передбачених законом випадках можуть вирішуватися у порядку наказного провадження, як справи за заявами про стягнення грошових сум незначного розміру. Спірні правовідносини регулюються нормами Цивільного кодексу України та окремими положеннями спеціального законодавства, а саме Житлового кодексу Української РСР та Закону України «Про житлово-комунальні послуги». Великої кількості законів і підзаконних нормативно-правових актів, які підлягають дослідженню адвокатом і застосуванню, спірні правовідносини не передбачають.

При цьому, зважаючи на суму позову у даній справі, яка за правилами статті 19 ЦПК України відноситься до категорії малозначних, її матеріали не містять великої кількості документів, на дослідження б яких адвокат витратив значний час. Також вбачається, що розгляд даної справи у суді першої інстанції відбувався за відсутності представника позивача, який участі у судових засіданнях не приймав.

Враховуючи складність справи та об`єм виконаної адвокатським об`єднанням роботи, принцип співмірності між ціною позову та розумності судових витрат, критерію реальності адвокатських витрат, а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, апеляційний суд вбачає за доцільне зменшити розмір та стягнути з відповідача на користь позивача 3000 грн. витрат на професійну правничу допомогу, понесених у суді першої інстанції, та 1500 грн таких витрат, понесених у суді апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Житлово-експлуатаційне підприємство «Щорса, 32» задовольнити.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 01 лютого 2022 року скасувати та ухвалити нове судове рішення наступного змісту.

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Житлово-експлуатаційне підприємство «Щорса, 32» задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 (адреса проживання: АДРЕСА_4 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Житлово-експлуатаційне підприємство «Щорса,32» (ідентифікаційний код - 32492922, адреса місцезнаходження: м.Київ, вул.Євгена Коновальця, 32-А, прим.96) заборгованість за житлово-комунальні послуги у розмірі - 5886,62 грн, інфляційні втрати в сумі 1258,95 грн та 3% річних у розмірі 247,60 грн, а всього стягнути 7693,17 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 (адреса проживання: АДРЕСА_4 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Житлово-експлуатаційне підприємство «Щорса,32» (ідентифікаційний код - 32492922, адреса місцезнаходження: м.Київ, вул.Євгена Коновальця, 32-А, прим.96) понесені позивачем судові витрати під час розгляду справи у суді першої інстанції у вигляді 2270 грн сплаченого судового збору за подання позовної заяви та 3000 грн витрат, понесених на професійну правничу допомогу.

Стягнути з ОСОБА_1 (адреса проживання: АДРЕСА_4 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Житлово-експлуатаційне підприємство «Щорса, 32» (ідентифікаційний код - 32492922, адреса місцезнаходження: м.Київ, вул.Євгена Коновальця, 32-А, прим.96) 3405 грн судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги та 1500 грн витрат, понесених на професійну правничу допомогу.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у частині третій статті 389 ЦПК України.

Повна постанова суду складена 03 квітня 2023 року.

Судді:

Л. Д. Поливач

А. М. Стрижеус

О. І. Шкоріна