ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 645/558/21 Номер провадження 22-ц/814/739/23Головуючий у 1-й інстанції Бабкова Т.В. Доповідач ап. інст. Хіль Л. М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2023 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Хіль Л.М.,

суддів: Дряниці Ю.В., Лобова О.А.,

за участю:

при секретарі Бродській В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Полтава апеляційну скаргу Харківської міської ради на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 11 червня 2021 року

по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю та визнання права власності в порядку спадкування за законом, третя особа: Харківська міська рада,

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернувся до місцевого суду із вказаним позовом, у якому прохає встановити факт спільного проживання однією сім`єю не менше п`яти років до часу відкриття спадщини ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які є його батьками, та визнати за ним право власності на квартиру АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтування позовних вимог посилався нате, що квартира АДРЕСА_1 була отримана його батьками ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на підставі обмінного ордеру №505 від 11.06.1976 року та розташовується в житлово-будівельному кооперативу «Тепловозник».

Від шлюбу в них народилися діти він, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . 02.12.1980 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 був розірваний. Вартість кооперативної квартири 3482 руб, у вигляді паю була сплачена повністю, заборгованості по комунальним платежам немає. Згідно довідки Житлового кооперативу «Тепловозник» власником вказаної квартири є мати позивача ОСОБА_3 , яка ІНФОРМАЦІЯ_4 померла. Згідно довідки Житлового кооперативу «Тепловозник» батько позивача ОСОБА_4 постійно мешкав за адресою: АДРЕСА_2 , є власником вказаної квартири. Після смерті матері згідно ст.1264 ЦК України відкрилася спадщина, а батько позивача є спадкоємцем четвертої черги за законом, так як постійно продовжував мешкати разом с колишньою дружиною ОСОБА_3 , вів спільні витрати та спільне господарство, проживав однією сім`єю. З 1976 року по день смерті матері ІНФОРМАЦІЯ_4 батько позивача, як законний чоловік, так і після розірвання шлюбу, мешкав разом з ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_2 , а тому згідно ст.1268 ЦК України як спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину.

Зазначав, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 також помер.

Після смерті матері та батька відповідно до ст.1261 ЦК України відкрилася спадщина, спадкоємцями якої за законом першої черги є позивач ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Так 21.06.2019 року відповідачем ОСОБА_2 в органи нотаріату була подана заява, де відповідач заявляє, що протягом строку, встановленого ст.1272 ЦК України спадщину не приймав і не буде звертатися до суду з приводу продовження строку для прийняття мною спадщини. Встановлення факту спільного проживання необхідно для вступу в спадщину.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 11 червня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю та визнання права власності в порядку спадкування за законом, третя особа: Харківська міська рада задоволено.

Встановлено факт проживання з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 однією сім`єю з 01.01.2004 року по ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Визнано за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті батька, ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Не погодившись із вказаним рішенням, його в апеляційному порядку оскаржила Харківська міська рада в особі представника Голубенка О.Ю., посилаючись на те, що воно є незаконним необґрунтованим та таким, що ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права.

В обгрунтування апеляційної скарги вказував, що оскільки ОСОБА_2 подав заяву про відмову від прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_4 на користь брата ОСОБА_1 , відповідачем у даній справі повинна була бути Харківська міська рада, як орган місцевого самоврядування.

Вказував, що відсутні докази на підтвердження факту постійного проживання ОСОБА_4 з ОСОБА_3 однією сім`єю разом із спадкодавцем у розумінні ч.2 ст. 3 СК України.

Також зазначав, що не надано усіх доказів на підтвердження права власності на нерухоме майно у спадкодавця.

Ураховуючи викладене, просив рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 11 червня 2021 року скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 у повному обсязі.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив. Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Учасники справи повідомлялись про дату, час та місце слухання справи у встановленому законом порядку, проте у судове засідання не з`явились та не повідомили причини неявки.

З огляду на положення ч.2 ст.372 ЦПК України вказане не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали місцевого суду у межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, приходить до висновку, що скарга підлягає задоволенню.

Згідно п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п.п.3,4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення ухвалене у справі не відповідає вказаним вимогам.

Як встановлено місцевим судом та вбачається з матеріалів справи, згідно до обмінного ордеру № 505 від 14.06.1976 року, виданого на підставі рішення виконкому Загорської міської ради депутатів трудящих, ОСОБА_4 , з правом проживання його та членів його сім`ї ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , була надана для заселення житлова двокімнатна квартира площею 29,4 кв.м за адресою: АДРЕСА_2 . (а.с. 15)

Матеріали справи свідчать, що позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_1 є дітьми ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , а ОСОБА_3 і ОСОБА_2 подружжям, перебували у зареєстрованому шлюбі з 08.02.1964 по 02.12.1980 рік.

Вказані обставини доводяться доказами, зокрема свідоцтвом про народження, рішенням Фрунзенського районного суду м.Харкова від 04.11.1980 року про розірвання шлюбу та свідоцтвом про розірвання шлюбу. (а.с.8,11)

Відповідно до довідки Житлового кооперативу «Тепловозник» від 25.01.2016 року та квитанцією про внесення паю від 01.07.1976 року встановлено, що квартира за адресою: АДРЕСА_2 , перебуває у державному кооперативному фонді та розташовується у будинку Житлового кооперативу «Тепловозник», вартість квартири становить 3481 руб. 73 коп., пай за квартиру сплачений в повному обсязі ОСОБА_3 01.07.1976 року. (а.с. 14, 72).

На підставі реєстраційного посвідчення, виданого 09.02.1993 року Харківським бюро технічної інвентаризації квартира за адресою: АДРЕСА_2 , що розташовується у будинку Житлового кооперативу «Тепловозник» належить ОСОБА_3 на підставі довідки вказаного кооперативу про повну сплату паю. (а.с.36)

За інформацією з паперових носіїв КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» від 21.04.2021 року квартира за адресою: АДРЕСА_2 , на підставі довідки Житлово-будівельного кооперативу «Тепловозник» від 11.12.1992 року належить на праві власності ОСОБА_3 (а.с.79)

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкту нерухомого майна від 03.06.2021 року право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , не зареєстровано.

На підставі ст.22 КпШС України, положення якого діяли на час спірних правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Відповідно до положень ст.15 Закону України «Про власність» від 07.02.1991року , який набрав сили з 15.04.1991року та діяв на час виникнення спірних правовідносин, член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно.

П. 5-1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.09.1987 р. №9 «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи»(з подальшими змінами та доповненнями), передбачено, що член ЖБК, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, надану йому в користування, набуває права власності на квартиру і вправі розпоряджатися нею на свій розсуд.

Як роз`яснено п.п.б) п.11постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 р. №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», слід враховувати, що при повному внесенні пайових внесків за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані члену житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства у особи, яка має право на частку в пайових внесках, виникає право власності на відповідну частку квартири, дачі, гаража чи іншої будівлі.

Відповідно до п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 р. №7 «Про судову практику у справах про спадкування», якщо спадкодавець повністю вніс пайовий внесок, то до складу спадщини включається відповідно квартира, дача, гараж, садовий будинок, інші будівлі та споруди.

Крім того, як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 61постанови від 18.09.1987 року № 9 "Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи", за змістом частини першої статті 17 Закону України "Про власність" кооперативна квартира набуває статусу спільної сумісної власності лише за умови внесення паю в ЖБК за рахунок спільних коштів члена ЖБК та членів його сім`ї. Інші особи права власності на пай та квартиру не набувають і можуть претендувати лише на відшкодування членом кооперативу коштів, наданих йому для внесення паю.

Відповідно до Закону України «Про кооперацію» кооператив - це юридична особа, створена фізичними і (або) юридичними особами, які добровільно об`єдналися на основі членства для ведення спільної господарської чи іншої діяльності з метою задоволення своїх економічних, соціальних та інших потреб на основі самоврядування. Порядок набуття права власності на кооперативну квартиру суттєво відрізняється від приватизації державного житлового фонду.

Кооперативна квартира спочатку є приватною власністю кооперативу як юридичної особи, а після повної виплати членом кооперативу пайового внеску переходить в його приватну власність як фізичної особи (ст. 384 ЦКУ). При цьому всі господарські, прибудинкові споруди, а також прибудинкова територія залишаються у власності кооперативу.

В кооперативі право власності на житлову площу після виплати паю набуває тільки член кооперативу. Якщо пай виплачувався в шлюбі, квартира є спільною сумісною власністю подружжя. При поділі майна подружжя (або чоловік), який перебував у шлюбі і брав участь у виплаті пайового внеску, може отримати свою частку в праві на квартиру або за спільною згодою, або через суд.

Таким чином ОСОБА_2 , як член житлового кооперативу, повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , при цьому здійснив це 01.07.1976 році за час зареєстрованого шлюбу із ОСОБА_3 , а отже вони набули право спільної сумісної власності на вказану квартиру на час набрання чинності Закону України «Про власність» 15.04.1991року та їхні частки у праві власності визнаються рівними,що відповідає положенням ч.1ст.28 КпШС України.

За таких обставин, вказане нерухоме майно набуло статусу окремого об`єкта цивільних прав, на який поширюються загальні норми цивільного законодавства, у тому числі, ті, які регулюють правовідносини у сфері спадкування за законом. З моменту повного внесення пайового внеску за кооперативну квартиру, вона перейшла у власність ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , а Житловий кооператив, в свою чергу, вже припинив будь-які права та повноваження щодо вказаного об`єкту нерухомого майна.

Оскільки пай внесено ОСОБА_4 у період сумісного проживання з ОСОБА_3 , а квартира виділялась подружжю, то дану квартиру слід вважати спільним майном подружжя та такою, що підлягає поділу незалежно від того, на чиє ім`я оформлено право власності.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, який узгоджується із висновками викладеними в ухвалі ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22.06.2016 року по справі №668/12085/15-ц , ухвалі від 15.03.2017 року по справі №205/2696/15-ц та правової позиції ВСУ у справі № 6-138 цс 13 від 18.12.2013 року

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_3 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть НОМЕР_1 . (а.с.13)

Згідно зі статтею 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов`язків, що зазначені у статті 1219 ЦК України (статті1218,1231 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (частина перша статті 1268 ЦК України).

Як вбачається із ст. 1216 ЦК України - спадкуванням є перехід прав та обов`язків від фізичної особи, яка померла до інших осіб спадкоємців.

Згідно ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або законом.

У відповідності до ст. 1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи , визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Місцем відкриття спадщини після смерті ОСОБА_3 є адреса: АДРЕСА_2 , що підтверджується довідкою про місце реєстрації ОСОБА_3 за вказаною адресою на момент її смерті. (а.с. 16)

З відповіді Четвертої Харківської державної нотаріальної контори від 20.04.2021 року № 860 вбачається, що після померлої ОСОБА_3 , яка мешкала за адресою: АДРЕСА_2 , заведено спадкову справу, яка містить заяву ОСОБА_1 від 07.10.2019 року ( який мешкав: АДРЕСА_3 ) про прийняття спадщини та заяву ОСОБА_2 від 07.10.2019 року ( який мешкав: АДРЕСА_4 ) про відмову від прийняття спадщини на користь ОСОБА_1 . Заповіт від імені ОСОБА_3 не посвідчувався. Інші заяви про прийняття або відмову від спадщини не надходили, свідоцтво про право на спадщину не видавалися. (а.с.65)

Згідно ч.1 ст.1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини, що передбачено ч.1 ст.1277 ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст. 1272 ЦК України якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.

Отже, спадкоємці ОСОБА_3 першої черги за законом, діти померлої ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які на час відкриття спадщини не проживали постійно із спадкодавицею, в строку шість місяців, з часу відкриття спадщини, не подали заяву про прийняття спадщини, а тому вони вважаються таким, що не прийняли її.

З цих підстав постановою державного нотаріуса Четвертої Харківської державної нотаріальної контори від 07.10.2019 року позивачу ОСОБА_1 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 . (а.с. 22)

На підставі довідки Житлового кооперативу «Тепловозник» від 29.09.2015 року встановлено, що на день смерті ОСОБА_3 . 10.09.2015 року ОСОБА_4 був зареєстрований та проживав з нею за однією адресою: АДРЕСА_2 . (а.с.16)

Крім того, факт спільного проживання за однією адресою: АДРЕСА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в період з січня 1980 року по день смерті ОСОБА_3 10.09.2015 року встановлений рішенням Фрунзенського районного суду м.Харкова від 04.09.2020 року, яке набрало законної сили. (а.с. 94-100)

В той же час з постанови державного нотаріуса Четвертої Харківської державної нотаріальної контори від 14.01.2021 року про відмову у вчиненні нотаріальної дії ОСОБА_1 встановлено, що не надані необхідні документи, які б підтверджували факт прийняття батьком позивача ОСОБА_4 спадщини після смерті колишньої дружини ОСОБА_3 , як спадкоємцем четвертої черги. (а.с.23)

Положеннями ст.1264 ЦК України встановлено, що у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Судом першої інстанції встановлено, що спадкоємці за законом першої черги ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , а саме сини померлої позивач ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , вважаються такими, що спадщину не прийняли, данні про прийняття спадщини спадкоємцями наступних черг - відсутні, данні про заповіт померлої відсутні, однак доведено факт спільного проживання ОСОБА_3 починаючи з 1980 року з ОСОБА_4 з січня 1980 року по день її смерті.

Факт спільного проживання ОСОБА_3 з ОСОБА_4 також підтверджено показами свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 .

На підтвердження спільного утримання квартири АДРЕСА_2 його батьками на протязі їхнього життя ОСОБА_1 надані договори на отримання комунальних послуг та квитанції про сплату комунальних послуг у вказаній квартирі.

Згідно відповіді відділу державної реєстрації актів цивільного стану по Індустріальному та Немишлянському районах у м.Харкові від 21.05.2021 року встановлено, що після розірвання шлюбу з ОСОБА_3 відповідно до актового запису про розірвання шлюбу № 729 від 02.12.1980 року в інший шлюб ОСОБА_4 не вступав. (а.с. 93) Аналогічно доведено, що після розірвання шлюбу із ОСОБА_4 не вступала у інший шлюб ОСОБА_3 (а.с. а.с.19)

За таких обставин суд першої інстанції вважав доведеним факт проживання однією сім`єю з 01.01.2004 року з часу набрання законної сили Цивільного кодексу України, нормами якого вперше врегульовано питання про права на спадкування у четверту чергу осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, з врахуванням того, що до 01.01.2004 року встановлення такого факту не тягне яких-небудь правових наслідків.

Суд першої інстанції прийшов правильного висновку про доведеність, що на час відкриття спадщини ОСОБА_3 10.09.2015 року, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не менш як п`ять років проживали однією сім`єю та мали реальні сімейні відносини: спільно проживали в квартирі АДРЕСА_2 , яка в цілому перебувала в їх сумісному користуванні, після розірвання шлюбу 02.12.1980 року в інших шлюбах не вступали, мали спільний бюджет, спільно харчувалися, спільними зусиллями вели присадибне господарство та володіли дачним будинком, дбали про врожай, влаштували на ділянці пасіку, завжди сумісно відвідували дачу, надавали взаємну допомогу один одному. За таких обставин, на момент смерті ОСОБА_3 ОСОБА_4 , як спадкоємець четвертої черги за законом спадщину після смерті ОСОБА_3 прийняв, як спадкоємець, що проживав із спадкодавцем на момент відкриття спадщини, а тому успадкував належну їй 1/2 частину вказаної квартири.

З відповіді Четвертої Харківської державної нотаріальної контори від 20.04.2021 року № 860 вбачається, що після смерті померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , 16.09.2019 року подав заяву про прийняття спадщини його син ОСОБА_1 . Також 16.09.2019 року до нотаріальної ОСОБА_2 подав заяву про відмову від прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_4 на користь брата ОСОБА_1 .

Згідно матеріалів спадкової справи заповіт від імені ОСОБА_4 не посвідчувався. 25.05.2020 року ОСОБА_1 було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на спадкове майно: грошові вклади з відповідними відсотками та нарахованою компенсацією, які знаходились у філії Харківського обласного управління АТ «Державний ощадний банк України». (а.с.65)

Отже у відповідність до положень ст. ст. 1269, 1270 ЦК України суд першої інстанції прийшов до висновку, що ОСОБА_1 є єдиним спадкоємцем за законом, який подав нотаріусу заяву про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 .

Однак, задовольняючи заявлені вимоги позивача, суд першої інстанції не з`ясував, чи до належного відповідача заявлено вимоги, оскільки встановлено, що ОСОБА_2 16.09.2019 року до нотаріальної подав заяву про відмову від прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_4 на користь брата ОСОБА_1 .

Відповідно до частини першої статті 1277 ЦК України у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою.

У справах про встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем у разі наявності спору, належними відповідачами є спадкоємці, які прийняли спадщину, а у випадку їх відсутності, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, належним відповідачем є відповідний орган місцевого самоврядування.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 21 лютого 2019 року по справі № 420/2383/16-ц та постанові Верховного Суду від 18 грудня 2019 року в справі № 265/6868/16-ц.

Частиною другою статті 51 ЦПК України передбачено: якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

У пункті 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» зазначено, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без руху, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному статтею 51 ЦПК України. У разі, якщо норма матеріального права, яка підлягає застосуванню за вимогою позивача, вказує на те, що відповідальність повинна нести інша особа, а не та, до якої пред`явлено позов, і позивач не погоджується на її заміну, суд залучає до участі в справі іншу особу як співвідповідача з власної ініціативи. Після заміни неналежного відповідача або залучення співвідповідача справа розглядається спочатку в разі її відкладення або за клопотанням нового відповідача чи залученого співвідповідача та за його результатами суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.

За змістом наведених норм ЦПК України з`ясувавши, що позов пред`явлено до неналежного відповідача, суд має роз`яснити позивачеві право на подачу заяви про заміну відповідача або залучення до участі у справі співвідповідача.

Отже, із аналізу статей 51, 175 ЦПК України вбачається, що на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі. При цьому суд при розгляді справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та зобов`язується вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому.

Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно специфіки спірних правовідносин), суд відмовляє у задоволенні позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 ЦПК України, здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді (цивільна процесуальна дієздатність) мають фізичні особи, які досягли повноліття, а також юридичні особи.

За приписами ст. 48 ЦПК України, сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Колегія суддів приходить до висновку, що у даній справі ОСОБА_2 не є належним відповідачем у справі.

У порушення вимог частини четвертої, п`ятої статті 12, статті 51 ЦПК України суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про задоволення позову, на зазначене вище уваги не звернув, не сприяв всебічному і повному з`ясуванню обставин справи, не визначився зі складом осіб, які повинні брати участь у справі.

При цьому, апеляційний суд позбавлений процесуальних повноважень на вирішення питання про залучення належного відповідача у справі на стадії апеляційного перегляду.

Проаналізувавши зазначені обставини по справі у їх сукупності, апеляційний суд вважає, що рішення суду слід скасувати та ухвалити по справі нове рішення про відмову у задоволенні позову у зв`язку з пред`явленням позову до неналежного відповідача.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Так при зверненні до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою Харківською міською радою було сплачено судовий збір у розмірі 6804,45 грн, з ОСОБА_1 на користь Харківської міської ради підлягає стягненню судовий збір у розмірі 6804,45 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 368, ст. 374, ст. 376, 381- 384, 389 ЦПК України

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Харківської міської ради - задовольнити.

Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 11 червня 2021 року скасувати та ухвалити нове.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю та визнання права власності в порядку спадкування за законом, третя особа: Харківська міська рада відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Харківської міської ради судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 6804,45 грн.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення, шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду.

Головуючий суддя : Л.М. Хіль

Судді: Ю.В. Дряниця

О.А. Лобов