Номер провадження: 22-ц/813/921/23
Справа № 509/1423/20
Головуючий у першій інстанції Гандзій Д.М.
Доповідач Громік Р. Д.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.03.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого - Громіка Р.Д.,

суддів - Драгомерецького М.М., Дришлюка А.І.,

за участю секретаря - Сидоренко А.О.,

розглянувши у спрощеному порядку за відсутністю учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 22 лютого 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

1. ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовної заяви.

30 березня 2020 року, ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом, в якому просила суд, визнати квартиру, що розташована за адресою : АДРЕСА_1 , загальною площею 30,7 кв.м, житловою 15 кв.м - об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_3 , визнати за нею право власності на 1/2 частину вказаної квартири з припиненням права власності відповідача ОСОБА_2 на 1/2 частину спірної квартири та стягнути з відповідача на свою користь судові витрати у загальному розмірі 3403,40 грн., мотивуючи позов тим, що спірний об`єкт нерухомості у виді квартири, розташованої за адресою : АДРЕСА_1 був придбаний у шлюбі з ОСОБА_2 , зареєстрованим 15.03.2013 р. та розірваним рішенням Овідіопольськог райсуду Одеської області від 23.04.2020 р. - за спільні гроші їхньої сім`ї, а тому є спільною сумісної власністю подружжя ОСОБА_3 , яка підлягає поділу між колишнім подружжям в порядку ст.ст. 60,70,71 СК України.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 22 лютого 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя відмовлено

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги повністю, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції не в повному обсязі досліджено матеріали справи та зроблено помилкові висновки про відмову у задоволенні позовної заяви.

Короткий зміст відзиву ОСОБА_2 на апеляційну скаргу.

У відзиві ОСОБА_2 зазначає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Сповіщення сторін.

Про судове засідання, призначене на 15 березня 2023 року, сторони були належним чином сповіщені про дату, час та місце слухання справи.

Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Згідно із ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Відповідно до ч. 7 ст. 268 ЦПК України рішення суду (повне або скорочене) підписується всім складом суду у день його складення і додається до справи.

Повний текст судового рішення виготовлено 27 березня 2023 року.

2. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши доповідача, розглянувши матеріали справи і доводи, викладені в апеляційній скарзі, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до припису ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно із ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Правова позиція ВСУ у справі № 6-1568цс16 від 07.12.2016 року: належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Верховний Суд України у справі № 6-1587цс16 зробив правовий висновок, згідно з яким, відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно - не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу - не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя.

З правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-846цс16 вбачається, що відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є - особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу - не можна вважати безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Стаття 57 СК України передбачає, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

У відповідності до ст. 60 СК України - майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно із ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (ст. 65 СК України).

Згідно із ст. 68 СК України - розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Статтею 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя - частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна - суд може відступити від засад рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховував, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Статті 69-71 СК України передбачають, що дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина та чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема, на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбаченим ЦК України.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 15.03.2013 р., що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 від 15.03.2013 р., від якого дітей не мають, і який в подальшому, був розірваний рішенням Овідіопольського райсуду Одеської області від 23.04.2020 р. (а.с. 11,94).

Так, в період шлюбу подружжя ОСОБА_3 , за договором купівлі-продажу майнових прав між ТОВ «Полімер-Граніт» та ОСОБА_2 № 4/3.2-61 від 24.05.2013 р., відповідачем ОСОБА_2 була придбана спірна квартира, що розташована за адресою : АДРЕСА_1 , загальною площею 30,7 кв.м, житловою 15 кв.м, вартість якої була погоджена між сторонами у розмірі 26835 дол. США (еквівалент 219376,12 грн.) зі встановленими строками розрахунків : 19650 дол. США - 24.05.2013 р., 7185 дол. США щоквартально рівними частинами до 30.06.2014 р. (а.с. 42-46).

При чому, згідно з п.п. 5.4.4, 5.4.5 договору - покупець ( ОСОБА_2 ) зобов`язаний не здійснювати самовільно або з залученням третіх осіб будь-які роботи на об`єкті нерухомості до придбання майнових прав на об`єкт нерухомості і до прийняття об`єкту будівництва в експлуатацію та здійснення повного розрахунку вартості майнових прав за даним договором - не змінювати вид зовнішніх стін об`єкта будівництва, а тому числі встановлювати кондиціонери, склити балкони, здійснювати перепланування чи виконувати будь-які інші будівельні роботи.

Суд першої інстанції правильно встановив і це підтверджується документальними матеріалами справи, що відповідно п. 4.1., п.4.2. вказаного договору та квитанцій до прибуткових касових ордерів від 24.05.2013 р., 22.08.2013р., 25.11.2013р., 28.02.2014р., 27.05.2014р., на день укладення договору купівлі-продажу майнових прав між ТОВ «Полімер-Граніт» та ОСОБА_2 № 4/3.2-61 від 24.05.2013 р., останнім було сплачено грошову суму у розмірі 160638,75 грн. від загальної суми вартості спірної квартири, яка становить 219376,12 грн., що складало 73,22 %, і є еквівалентом 19650 дол. США. (а.с. 47-49).

Таким чином, через 2 місяця перебування у шлюбі з позивачкою, відповідач із власних заощаджених ним коштів, які він заробив, працюючи помічником народного депутат України, проти чого не заперечувала позивачка, і яких вочевидь не могло бути у подружжя через 2 місяці після шлюбу, враховуючи недоведеність заробітку позивачкою хоча б будь-яких грошей за весь вказаний період - здійснює оплату за вказаним договором власними коштами у сумі 160638,75 грн. від загальної вартості спірної квартири, яка становить 219376,12 грн., на 5-й місяць перебування у шлюбі, ОСОБА_2 сплачує із власних коштів 13447 грн., на 8-1 місяць 14000 грн., на 11-й місяць сплачує 14093 грн. та на 14-й місяць перебування у шлюбі, відповідач ОСОБА_2 сплачує 20710 грн., що підтверджується вказаними вище квитанціями.

Крім цього, суд першої інстанції правильно з`ясував і це об`єктивно підтверджується документально, що згідно виписок з особового та депозитних рахунків відповідача ОСОБА_2 №№ НОМЕР_2 ; НОМЕР_3 ; НОМЕР_4 ; НОМЕР_5 , останнім, починаючи з лютого 2013 року по червень 2014 року, було знято з його депозитного рахунку, відкритого у відділені АТ «Імексбанк» м. Вилкове, Одеської області - особисті грошові кошті у розмірі - 230000 грн., які і були витрачені на придбання спірної квартири, що підтверджується листом Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Імексбанк» № 2451 від 25.11.2019 р. на ім`я ОСОБА_2 та оригіналами виписок по особовому рахунку відповідача ОСОБА_2 у АТ «Імексбанк» (а.с. 50,98-102).

Після повного розрахунку з ТОВ «Полімер-Граніт» відповідачем ОСОБА_2 , останній, належним чином і у встановленому Законом порядку 27.08.2014р. - зареєстрував своє право власності на спірну квартиру, отримавши свідоцтво про право власності на спірну квартиру на своє ім`я (Індексний номер : 26035263 від 27.08.2014 р.) (а.с. 14,15).

Отже, суд першої інстанції дійшов вмотивованого висновку, що саме на особисті заощаджені кошти, відповідачем ОСОБА_2 було здійснено придбання спірної квартири, про що була обізнана позивачка, так як в судовому засіданні було встановлено, що відповідач ОСОБА_2 не приховував від позивачки оплату своїми власними коштами вартість спірної квартири.

В судовому засіданні у суді першої інстанції позивачем не було доведено, що вона має відношення до заробітку та накопичення вищевказаної суми задля придбання нерухомості, беручи до уваги, що офіційних документальних доказів працевлаштування позивачки та будь-якого доходу, останньою суду не надано і відповідно не доведено, що позивачка будь-яким чином сприяла заробітку на спірну квартиру.

Жоден зі свідків з боку позивачки - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , які є близькими друзями позивачки, яку вони знають з дитинства, та ОСОБА_10 (матері відповідача) не довели суду, що у позивачки та відповідача під час їхнього шлюбу були будь-які грошові кошти або заощадження, завдяки яким молоде подружжя змогло б собі придбати нерухомість, одночасно підтвердивши, що всі вони обізнані про існування постійної роботи у відповідача ОСОБА_2 , який офіційно працював помічником народного депутата України, отримуючи гідну заробітну плату, заохочення та преміальні гроші, майже постійно перебуваючи у відрядженнях у м. Вилкове, Одеської області, де проводив практично весь свій робочий час, періодично повертаючись із командировок до квартири батьків позивачки, де він періодично залишався.

Не підтвердили також вказані свідки спільного побуту, спільних витрат на придбання будь-якого майна або ведення спільного сімейного бюджету сім`ї ОСОБА_3 , враховуючи, що дітей у подружжя не було, а офіційно працював і заробляв гроші лише відповідач ОСОБА_2 .

Крім цього, свідок з боку позивачки - ОСОБА_10 , яка є матір`ю відповідача, підтвердила суду, що будь-яких спільних грошових коштів у колишньої невістки (позивачки) та її сина - не було і не могло бути, так як спірну квартиру її син (відповідач) придбав за власні накопичені кошти, які зберігав у банку.

Суд першої інстанції правильно критично поставився до правової позиції позивачки з приводу нібито виникнення права спільної сумісної власності на спірну квартиру лише фактом перебування у шлюбі, з огляду на те, що статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна і кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

У зв`язку з чим, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що сам по собі факт придбання спірної квартири у період шлюбу - не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єкту права спільної сумісної власності подружжя, оскільки, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, таке майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю ОСОБА_2 , за особисті кошти якого воно придбане, враховуючи, що за весь час спільного проживання, подружжя ОСОБА_3 , у яких не було дітей від вказаного шлюбу, не набуло будь-якого іншого рухомого чи нерухомого майна, що сторони підтвердили в судовому засіданні.

Суд першої інстанції правильно не прийняв як належний та допустимий доказ спільних витрат подружжя, наданих позивачкою квитанцій про придбання деяких незначних будівельних матеріалів нібито для ремонту спірної квартири, адже вказані квитанції не містять в собі доказів, які б свідчили, що саме вказані оздоблювальні матеріали були використані в процесі ремонту спірної квартири і вони є незначними, виходячи з вартості придбаних матеріалів (а.с. 75-76).

Фотокартки, надані позивачкою лише підтверджують факт проведення подружжям дозвілля у вільний час, і не можуть слугувати підставою для визнання спірної квартири об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_3 .

Довідка № 1 видана позивачці свідчить, що станом на 13.05.2020р., остання дійсно проживає (зареєстрована) за адресою: АДРЕСА_2 (квартира батьків позивачки), що також підтверджується відповідним записом в паспорті Позивачки, а саме: сторінка 11 - місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2 з 6 березня 2001р. (а.с. 8,74).

В той же час, Довідка № 2 видана позивачці свідчить, що станом на 15.05.2020 року вона проживає у смт. Авангард, Овідіопольського району, Одеської області та зареєстрована по АДРЕСА_3 , на 4 поверсі 4 поверхового будинку. На цій житловий площі проживають та зареєстровані 2-і (дві особи - позивачка (дружина) та відповідач (власник). Сім`я Позивачки проживає без реєстрації у власному житлі з квітня 2015 року по теперішній час (на день видання довідки, тобто 15.05.2020р. (а.с. 77).

Однак, відповідно до запису в паспорті відповідача ОСОБА_2 вбачається, що останній, з 20 листопада 1998 року, зареєстрований за адресою : АДРЕСА_4 (а.с. 9).

В той же час, у рішенні Овідіопольського районного суду Одеської області від 23 квітня 2020 року встановлено, що позивачка та відповідач припинили спільне проживання з жовтня 2019 р. (а.с. 94).

Тобто відомості, які містяться в Довідці № 2 - взагалі не відповідають дійсності.

Верховний Суд у справі №654/5243/14-ц у постанові від 07 лютого 2018 року, зазначив, що спірне майно учасниками справи набуто в період перебування в шлюбі, а той факт, що воно зареєстровано на одного з подружжя, не позбавляє іншого права на частку в такому майні. Конструкція норми ст. 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Підсумовуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необґрунтованість позовних вимог і помилкового віднесення спірного майна до спільної власності подружжя сім`ї ОСОБА_3 , яке є особистою приватною власністю відповідача ОСОБА_2 , придбаного ним хоча і в період шлюбу, однак за особисті кошти, а вказаний позов носить надуманий характер і має на меті штучного збагачення позивачки за рахунок грошових коштів відповідача, який власним трудом заробив певну грошову суму задля придбання спірної квартири.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Скаржник не довела обставини, на які посилалась як на підставу своєї апеляційної скарги, жодного належного та допустимого доказу на спростування висновків суду першої інстанції не надала.

Наведені в апеляційній скарзі доводи (фактично дублюють доводи позовної заяви) були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Твердження скаржника в апеляційній скарзі про те, що судом першої інстанції порушено норми процесуального закону, не є такими, що порушують розгляд справи по суті.

Крім того судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Справа розглянута по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції немає.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 22 лютого 2021 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 27 березня 2023 року.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді: М.М. Драгомерецький

А.І. Дришлюк