Справа № 944/7111/21
Провадження №2/944/278/23
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.03.2023 рокум.Яворів

Яворівський районний суд Львівської області в складі:

головуючого судді Поворозника Д.Б.,

за участю секретаря судового засідання Климейко Л.Г.,

позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Яворові в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності і ділової репутації, відшкодування моральної шкоди,

встановив:

24 грудня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просить: зобов`язати відповідача публічно вибачитися перед ним за розповсюдження неправдивих відомостей, що паплюжать його честь і гідність, на загальних зборах працівників Новояворівського НВК ЗОШ II ступеня - ліцей, з відповідною відеофіксацією такої процесуальної дії та розміщенням відео в одній із соціальних мереж; стягнути з відповідача на його користь 50000,00 грн моральної шкоди, завданої розповсюдженням неправдивих відомостей, що паплюжать його честь і гідність, спричинили його звільнення з роботи, заподіяли істотну шкоду його здоров`ю, що в подальшому спричинили встановлення статусу особи з інвалідністю.

Позов мотивує тим, що 27 грудня 2019 року на особистому прийомі заступника голови Львівської ОДА він ознайомився із текстом «Звернення педагогів та батьків учнів Новояворівського НВК ЗОШ II ст.-ліцей від 13.09.2019 № ЗВГ- 50-КО-3983/19», яке було скеровано на ім`я тодішнього голови Львівської ОДА М.Мальського та передане на вивчення та перевірку у Департамент освіти та науки ОДА. Ознайомившись з текстом звернення та переліком осіб, які підписали вищевказане звернення, серед яких є також і відповідач ОСОБА_2 , він дізнався, що є «прихильником ставлення до методів Гітлера та Сталіна », а відтак його звинувачують у пропаганді нацизму і більшовизму. Проте він ніколи не перебував в Комуністичній партії, не брав участі у будь-яких громадських організаціях чи рухах правого, ультраправого та лівого спрямування. Вважає, що його умисно хочуть зробити пропагандистом одночасно і ультраправих і ультралівих поглядів, що є образливим для нього. Також позивач зазначає, що впродовж тривалого часу він був очільником даного навчального закладу. У своїй багаторічній діяльності сповідує демократичний стиль управління, заснований на дотриманні законності та встановлених правилах внутрішнього трудового розпорядку. Фраза «Жменька холуїв і підлабузників», про яких йдеться в цьому зверненні, це 2/3 учасників зборів трудового колективу, вищого органу громадського самоврядування, які, в тому числі, висловили довіру йому, як керівнику закладу. Крім того, у зверненні зазначено, що «під тиском директора ОСОБА_1 звільнилось багато вчителів», через те, що «несила більше терпіти злісне порушення ОСОБА_1 елементарних етичних правил і норм поведінки, для якого, крики, погрози та приниження стали звичним в його арсеналі. З НВК в школи переводилися кращі учні, інколи за пів року до випускного». Позивач зазначає, що під час перебування на займаній посаді він діяв виключно в межах повноважень наданих керівнику навчального закладу Законом України «Про освіту», та виконував організаційно-розпорядчі функції, в рамках і в порядку повноважень визначених нормативно правовими актами, що регулюють правовідносини в сфері загальної середньої освіти. Вважає зазначені судження некоректними, оскільки, він не претендує на те, щоб всім сподобатись і вгодити та сповідує принцип «Закон суворий але він закон» і «Перед законом всі рівні». На час подачі позову в суд жодного вироку суду, який вступив у законну силу не має. Його стиль поведінки не виходить за межі пристойності та його освітнього рівня, на диспансерному обліку у психіатра він не перебуває. Думка авторів звернення: «Характер і стиль поведінки ОСОБА_1 примушує сумніватися у його цілковитому психічному здоров`ї», на його переконання, є образливою, а публічні поширення слухів про його психічне здоров`я є болючим. Автори звернення хочуть переконати Львівську ОДА, що він психічно не здорова людина з обмеженою психіатричною дієздатністю і правоздатністю, та повісити на нього ярлик психопата чи хворого на параноїдальний психоз. Водночас, протягом 34 років, працюючи в сфері освіти, він перебував на посаді директора школи, ліцею, керівника відділу освіти, навчав дітей біології та паралельно займався науковою роботою. Являється автором і співавтором 26 наукових статей в галузі теорії інвестицій і інновацій та консалтингу, захистив дисертаційну роботу, є доктором філософії з економіки (кандидат економічних наук), має вищу кваліфікаційну категорію як вчитель біології та екології, педагогічне звання «вчитель-методист», нагороджений міжнародною премією з фонду Джорджа Сороса , як вчитель біології. Особливим цинізмом і наклепом позивач вважає також твердження авторів, проте, що він «регулярно на уроках розповідав дітям про методи вживання наркотичних речовин з мінімальними подальшими наслідками». Наклепницькі та провокативні викладені в зверненні тези, критично вплинули на стан його здоров`я та спричинили психоемоційний шок, внаслідок цього, він змушений був звернутися за медичною допомогою у Львівський обласний ендокринологічний центр, оскільки, впродовж 12 років хворіє на цукровий діабет. Протягом трьох місяців він перебував на лікуванні в різних медичних та реабілітаційних установах, в результаті чого йому була встановлена третя група, а в подальшому друга група інвалідності. 05 лютого 2021 року під тиском і шантажем начальника відділу освіти Яворівської РДА Львівської області ОСОБА_6 він звільнився з посади директора Новояворівського НВК ЗОШ ІІ ступеня-ліцей, причиною звільнення, були викладені у зверненні голослівні обвинувачення групи педагогічних працівників, в тому числі і відповідача, відносно нього. Безпідставні звинувачення зазначені у зверненні, позбавили його засобів для існування. У нього погіршилися стосунки з оточуючими, оскільки, в соціальних мережах активно обговорювали його зміст, а 11.02.2020 на загальних зборах трудового колективу таке було зачитано і більшістю членів трудового колективу піддано осуду. Вказане звернення позивач вважає таким, що принижує його честь, гідність, ділову репутацію людини та громадянина України.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24 грудня 2021 року головуючим суддею визначено Білецьку О.М.

Ухвалою судді Яворівського районного суду Львівської області від 28 січня 2022 року відкрито спрощене позовне провадження та призначено судове засідання.

24 березня 2022 року відповідач ОСОБА_2 подав відзив на позовну заяву, в якому вказав, що позовні вимоги ОСОБА_1 є безпідставними та необґрунтованими, просить у задоволенні позову відмовити.

На обґрунтування заперечень проти позову зазначає, що інформація, яка викладена у зверненні, яке було адресовано голові Львівської облдержадміністрації п. Мальському М.М. , не є фактичними твердженнями, а являється оціночними судженнями педагогів та батьків учнів щодо роботи ОСОБА_1 на посаді директора ліцею. А відповідно до положень ч. ч. 1, 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. При цьому, у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина сама по собі не може бути достатнім та беззаперечним доказом заподіяння особі, щодо якої ця інформація була поширена, моральної шкоди. Підписання ним колективного звернення як члена педагогічного колективу Новояворівського НВК ЗОШ ІІ ступеня-ліцей було формою реалізації права на звернення, гарантованого ст. 40 Конституції України та Законом України «Про звернення громадян». Оскільки, позивачем не доведено обставини, що викладенні в позовній заяві, тому не може бути позивачу спричинена її діями моральна шкода, оскільки такі вимоги мають похідний характер. Крім того, подання ОСОБА_1 однотипних позовних заяв до більшості підписантів звернення, є зловживанням процесуальними правами та незаконним переслідуванням цих осіб.

28 липня 2022 року позивача ОСОБА_1 подав відповідь на відзив, в якому вказав, що

в якому зазначив, що автори звернення попереджені, чи мали бути попереджені про те, що відповідно до ст. 26 ЗУ «Про звернення громадян», передбачена відповідальність «за подання громадянином звернення, яке містить наклеп і образи, дискредитацію органів державної влади, органів місцевого самоврядування, об`єднань громадян та їхніх посадових осіб, керівників та інших посадових осіб підприємств, установ і організацій незалежно від форм власності, заклики до розпалювання національної, расової, релігійної ворожнечі та інших дій, тягне за собою відповідальність, передбачену чинним законодавством». У зверненні міститься інформація про скоєння ним імовірних кримінальних правопорушень в тому числі тяжкого злочину за попередньою кваліфікацією ст. 315 ККУ «Схиляння до вживання наркотичних засобів, психотропних речовин або їх аналогів». Ніяких доказів вчинення ним таких кримінально караних діянь у зверненні не наведено. У чинному Кримінальному кодексі передбачена кримінальна відповідальність за завідомо неправдиве повідомлення про злочин, про що заявники теж мають бути попереджені. Автори звернення несуть відповідальність за подання громадянином звернення, яке містить наклеп і образи, дискредитацію органів державної влади, органів місцевого самоврядування, об`єднань громадян та їхніх посадових осіб, керівників та інших посадових осіб підприємств, установ і організацій незалежно від форм власності, заклики до розпалювання національної, расової, релігійної ворожнечі та інших дій. Тому перед поданням звернення до органів влади, правоохоронних органів автори звернення мають бути попереджені про таку відповідальність, в тому числі кримінальну передбачену ст. 383 ККУ. Загалом у відзиві відсутні посилання на норми Конституції України, ст. ст. ЦК , та ЦПК України які можуть кваліфікувати діяння. У своєму відзиві відповідач жодним чином не довів, що поширена у зверненні інформація про нього є достовірною. Така позиція відповідача засвідчує, що жодними доказами (письмовими, електронними, висновками експертів, показами свідків) які б підтверджували достовірність інформації, що викладена у тексті «Звернення» сторона відповідача не володіє і такі суду не представила тим самим в суді. Відповідач не довів що інформація викладена (поширена) про нього у зверненні до органів публічної влади є достовірною. Зважаючи на вищенаведене її слід вважати наклепом. У відзиві жодним чином не згадується, що відповідно до ст. 26 ЗУ «Про звернення громадян» подання громадянином звернення, яке містить наклеп і образи, дискредитацію органів державної влади, органів місцевого самоврядування, об`єднань громадян та їхніх посадових осіб, керівників та інших посадових осіб підприємств, установ і організацій незалежно від форм власності, заклики до розпалювання національної, расової, релігійної ворожнечі та інших дій, тягне за собою відповідальність, передбачену чинним законодавством. З точки зору відповідача, інформація, яка викладена у зверненні, яке було адресовано до голови Львівської обладміністрації п. Мальському не є фактичними твердженнями, а являється оціночними судженнями педагогів та батьків учнів.». Відповідач також посилається на прецендентну судову практику Європейського суду щодо застосування та тлумачення ст. 10 Конвенції про захист прав громадянина і основних свобод. Однак виходячи із загальних принципів публічного і приватного права які є базовими при здійсненні судочинства в Україні судовий прецендент не є джерелом права в Україні та правовою основою для прийняття відповідного судового рішення. В Україні використовується національне кодифіковане законодавство, і вищу юридичну силу мають закони, а не судові преценденти, нехай навіть рішення міжнародних судів у певних справах. Судовий прецендент застосовується в тому випадку коли в Українському законодавстві відсутня правова норма, що регулює специфічну сферу правовідносин. Але навіть якщо відійти від цих базових принципів то посилання суду на рішення ЄСПЛ у справі «Ляшко проти України» від 10 серпня 2006 року яке наводить суддя Матвіїв не може бути судовим прецендентом у цій справі оскільки відповідачем у даній справі є в/о Прем`єр-міністра України Василь Дурдинець і Український уряд. Василь Дурдинець був державним службовцем категорії «А» тобто політичною фігурою Олег Ляшко головним редактором щоденної газети «Політика». Стосовно якого було порушене кримінальне провадження за публікацію матеріалів про пана Дурдинця (на його думку образливого характеру). Слід сказати що в даному випадку мова йде про критику політичного діяча, а межі припустимої критики за певних обставин можуть бути ширшими, коли йдеться про державного службовця, що виконує свої повноваження, ніж коли йдеться про рядового громадянина, (п. (d) ч.41 вищенаведеного рішення). Він не є політичним діячем (державним службовцем) і не організовував кримінальне переслідування проти гр. ОСОБА_2 за поширення у зверненні недостовірної інфармації про його особу. В данному випадку мова йде не про кримінальне переслідування та критику в адрес політичного діяча. Суть цивільного спору в захисті законних інтересів ОСОБА_1 та його права на честь і гідність, як найвищої цінності проголошеного в ст. 3 Конституції України. Вважає, що посилання у преамбулі рішення Яворівського суду на судовий прецендент та рішені ЄСПЛ у справі «Ляшко проти України» (заява №21040/02) є грубим підтасуванням мотивів прийняття рішення із застосуванням норм практики ЄСПЛ як юридичного обгрунтування, оскільки згадане рішення ЄСПЛ не може стосуватися справи та не може бути однією із підстав для прийняття рішення у даній справі. У своєму позові він передбачив, що «Відповідач» чи його представник, з метою звільнення від юридичної відповідальності , буде намагатися довести, що висловлене ним у зверненні є оціночними судженнями, а не фактичними даними за які відповідно до ч.1, ст.30 ЗУ «Про інформацію» особа звільняється від відповідальності . Ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень). Однак відповідач не взяв до уваги ч. 2, ст.30 цього закону де оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Детально вивчивши текст звернення, навіть без проведення лінгвістичної експертизи на предмет використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири) вбачається, що в такому тесті йдеться не про віртуального директора і критичні зауваження до його роботи, висловлені у формі аналітичного узагальнення, у тексті звернення йдеться про конкретну особу ОСОБА_1 , директора Новояворівського НВК ЗОШ II ст.-ліцей та чітко вказується на вчинення ним конкретних дій навіть кримінально караних, та приведені висловлювання з явними ознаками непристойності та брутальності, наклепницького характеру, що принижують його честь, гідність, ділову репутацію. Доводи відповідача про те, що «інформація, яка викладена у зверненні, яке було адресовано до голови Львівської облдержадміністрації п. Мальському не є фактичними твердженнями, а являється оціночними судженнями педагогів та батьків учнів.» є хибною. Відповідач має намір ввести в оману суд, та з метою уникнення від відповідальності, віднісши інформацію викладену авторами звернення до оціночних суджень, та не вз`яв до уваги ч. 2 , ст. 30 ЗУ «Про інформацію». Крім того неправомірно його особу віднесено до категорії публічних осіб, що не відповідає вимогам ЗУ «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» (ч.І, ст.1, п.37) де визначено оновлений перелік національних публічних діячів України. У відзиві грубо підтасовані норми публічного і приватоного права і не наведено докази того, що інформація, яка міститься у зверненні достовірна, обовязок такого доказування покладається на відповідача.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23 грудня 2022 року головуючим суддею визначено Поворозника Д.Б.

Справу призначено до розгляду по суті.

В судовому засіданні ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав, надав пояснення, аналогічні наведеним у позовній заяві та у відповіді на відзив. Додатково зазначив, що відповідач ОСОБА_2 не заперечує, що підписував звернення. Більше того, після отримання копії позовної заяви ОСОБА_2 через месенджер «Viber» надіслав йому повідомлення з вимогою відкликати позовну заяву та погрозами у разі її невідкликання, а також стверджував, що він програє справу. Також він вживав заходів позасудового врегулювання спору, а саме пропонував підписантам звернення відкликати свої підписи або письмово попросити вибачення, частина підписантів погодилися і він не пред`являв позовів до них, однак ОСОБА_2 відмовився. Внаслідок переживання у зв`язку з поданням даного звернення, одним з авторів якого є відповідач, через два місяці після цього у нього погіршився стан здоров`я, він перебував на стаціонарному лікуванні, пізніше йому було встановлено інвалідність. Крім того, він не наполягає на відшкодуванні моральної шкоди в розмірі 50000,00 грн та зазначає, що визначення грошового розміру моральної шкоди є повноваженням суду.

В судове засідання відповідач не прибув, однак подав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги заперечує та просить відмовити у задоволенні позову.

Зважаючи на викладене вище, суд вважає за можливе розглянути заяву за відсутності відповідача.

Заслухавши пояснення позивача, оцінивши доводи сторін, викладені у поданих ними заявах по суті, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити, зважаючи на таке.

Суд встановив, що 28 грудня 2019 року ОСОБА_1 звернувся в Департамент освіти і науки Львівської ОДА із клопотанням, в якому просив надати копію звернення педагогів та батьків учнів Новояворівського НВК «ЗОШ II ступеня-ліцей» від 13 вересня 2019 року № ЗВГ-50-КО-3983/19, яке було скеровано в Департамент освіти і науки Львівської ОДА для вивчення та проведення перевірки.

З відповіді, наданої на його запит, Департаментом освіти і науки Львівської обласної державної адміністрації, слідує, що його звернення розглянуто та повідомлено позивача про те, що звернення від педадогічного колективу Новояворівського НВК «ЗОШ II ступеня-ліцей», батьків чи окремих осіб від 19 вересня 2019 року на ім`я голови Львівської обласної адміністрації чи структурних підрозділів до департаменту освіти і науки не надходило. Однак, скерував на адресу позивача копію звернення педагогів та батьків учнів Новояворівського НВК «ЗОШ II ст.-ліцей» від 13 вересня 2019 року № ЗВГ-50-КО-3983/19. Також додатково його було проінформовано про те, що відповідно до ст. 10 Закону України «Про звернення громадян» не допускається розголошення одержаних із звернень відомостей про особисте життя громадян без їх згоди чи відомостей, що становлять державну або іншу таємницю, яка охороняється законом, та інше інформації, якщо це ущемлює права і законні інтереси громадян. Не допускається з`ясування даних про особу громадянина, які не стосуються звернення. На прохання громадянина, висловлене в усній формі або зазначене в тексті звернення, не підлягає розголошенню його прізвище, місце проживання та роботи. Згідно з ч. 2 ст. 14 Закону України «Про захист персональних даних» поширення персональних даних без згоди суб`єкта персональних даних або уповноваженої ним особи дозволяється у випадках визначених законом, і лише (якщо це необхідно) в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Відповідно до ст. ст. 3, 28 Конституції України визнає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю. Кожен має право на повагу до його гідності.

Відповідно до ст. 32 Конституції України ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією. Кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Згідно з ч. 5 ст. 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень та протиправних посягань.

Разом із тим, ст. 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

А відповідно до ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Таким чином, право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

Відповідно до ч. 1 ст. 201 Цивільного кодексу України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім`я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством.

Статтею 297 Цивільного кодексу України визначено право кожного на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Згідно з ч. 1 ст. 277 Цивільного кодексу України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного.

Згідно із ст. 280 Цивільного кодексу України якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню.

У п. п. 15, 18, 19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз`яснено, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Згідно з положеннями ст. 277 Цивільного кодексу Україниобов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до ч. 2 ст. 47-1 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Таким чином, відповідно до ст. 277 Цивільного кодексу України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Конвенції. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки, поширені в засобі масової інформації, принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй ч. 1 ст. 277 Цивільного кодексу України та відповідним законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи, у тому ж засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на відповідача може бути покладено обов`язок відшкодувати моральну шкоду.

Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

Право на свободу вираження поглядів є не лише основною засадою демократії, але і передумовою здійснення багатьох інших прав і свобод, що гарантуються Конституцією.

Враховуючи положення ст. 10 цієї Конвенції на підставі своєї практики застосування Конвенції, Європейський суд з прав людини встановив, що норма статті обумовлює різний ступінь захисту для тих чи інших категорій вираження поглядів.

Так, в рішенні у справі «Ляшко проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що свобода вираження поглядів являє собою одну з важливих засад демократичного суспільства та одну з базових умов його прогресу та самореалізації кожного. Предмет пункту другого статті 10 застосовується не тільки до інформації чи ідей, які були отримані зі згоди чи розглядаються як необразливі чи як малозначущі, але й до тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Такими є вимоги плюралізму, толерантності та відкритості думок, без чого неможливе демократичне суспільство. Свобода політичних дебатів перебуває в самому серці побудови демократичного суспільства, що наскрізь пронизує Конвенцію. При цьому, повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права, гарантованого статтею 19. Відтак, враховуючи вищенаведене, суд, при визнанні поширеної інформацію недостовірною, бере до уваги відсутність достатнього балансу для необхідності втручання суду у процес реалізації особою права на свободу вираження поглядів.

Особа, яка висловлює не факти, а власні погляди, критичні висловлювання, припущення, не може бути зобов`язана доводити їх правдивість, оскільки це є порушенням свободи на власну точку зору, що визнається фундаментальною частиною права, захист якого передбаченого ст. 10 Конвенції.

Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема, з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку.

У рішенні від 08 липня 1986 року у справі «Лінгенс проти Австрії» Європейський суд з прав людини також зазначив про необхідність розрізняти факти та оціночні судження, оскільки наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень ні. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції. Ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку.

Крім того, відповідно до ст. 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

У випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року).

Оцінивши зміст зазначеного вище звернення та доводи сторін, суд вважає, що інформація, яка викладена у зверненні, яке було адресовано до голови Львівської ОДА М.М.Мальському, не є фактичними твердженнями, а являється оціночними судженнями педагогів та батьків учнів.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 10 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлювання оціночних суджень.

Суд зазначає, що не може бути предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи висловлюванням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати.

Аналогічні висновки висловлені, зокрема, у постанові Верховного Суду від 16 лютого 2023 року у справі № 592/11666/20.

Також суд враховує, що зазначене звернення не було вирішено по суті, зокрема, не проводилося службове розслідування, опитування та відібрання пояснень, а було надано ОСОБА_1 для врахування у подальшій роботі.

Крім того, слід зазначити, що у випадку, коли особа звертається до органів державної влади, органів місцевого самоврядування із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову про відшкодування моральної шкоди, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації.

Аналогічний висновок висловлений в постанові Верховного суду від 15 серпня 2018 року у справі № 207/1161/17.

Також суд враховує, що відповідно до ч. ч. 1 - 4 ст. 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Частиною 1 ст. 1167 Цивільного кодексу України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім, випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Однак позивачем не доведено факту, що внаслідок надіслання зазначеного вище Звернення педагогів та батьків учнів Новояворівського НВК ЗОШ II ст.-ліцей тодішньому голові Львівської ОДА М.М.Мальського, йому було заподіяно моральну шкоду, зокрема, спричинено душевні страждання, приниження честі, гідності та ділової репутації, чи інші негативні наслідки немайнового характеру.

Всі описані вище доводи, якими ОСОБА_1 обґрунтовує факт заподіяння йому моральної шкоди, зокрема, щодо приниження честі, гідності та ділової репутації, погіршення стану здоров`я, що в підсумку призвело до встановлення йому інвалідності, суд вважає необґрунтованими і відхиляє, оскільки вони не підтверджені жодними доказами, є лише суб`єктивними твердженнями позивача, а також не прослідковується причинно-наслідкового між надісланням зазначеного звернення, яке було серед інших осіб підписано відповідачем ОСОБА_2 , та погіршенням стану здоров`я позивача, яке в тому числі призвело до встановлення йому інвалідності.

Зважаючи на викладене вище, суд вважає, що ОСОБА_1 не довів належними і достатніми доказами факту заподіяння йому у спірному випадку моральної шкоди.

Враховуючи наведені вище обставини, норми законодавства та висновки Верховного суду, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову ОСОБА_1 слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 76-81, 89, 141, 259, 263-265, 268, 279, 280-282 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, н абирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Львівського апеляційного суду або через Яворівський районний суд Львівської області протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 03 квітня 2023 року.

Повне найменування сторін:

позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 ;

відповідач - ОСОБА_2 , ІПН НОМЕР_2 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 .

Суддя Д.Б. Поворозник