Справа № 465/1519/21 Головуючий у 1 інстанції: Мартьянова С.М.
Провадження № 22-ц/811/1804/22 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2023 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М. Цяцяка Р.П.

секретаря: Назар Х.Б.

з участю: представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 , представника ОСОБА_3 ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 15 червня 2022 року, -

ВСТАНОВИВ:

в березні 2021 року ОСОБА_3 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 07 серпня 2020 року, у м. Львові по вул.. Княгині Ольги, 9, сталася дорожньо-транспортна пригода за участі автомобіля марки «Mercedes-Benz Vito» д.р.н. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_1 , який не обрав безпечної швидкості та безпечну дистанцію руху, та автомобіля марки «Peugeot 208» д.р.н. НОМЕР_2 , під керуванням позивачки, внаслідок чого автомобілі отримали механічні пошкодження. Зазначає, що постановою Франківського районного суду м. Львова від 18 вересня 2020 року ОСОБА_1 визнано виним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КпАП України, чим підтверджено його вину у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди. Зазначає, що загальна вартість необхідних робіт, запасних частин і матеріалів автомобіля марки «Peugeot 208» д.р.н. НОМЕР_2 , становить 76 780,93 грн. згідно рахунку-фактури №13106 від 13 серпня 2020 року, а також вартість «дефектовки» та складання калькуляції в розмірі 1 149,63 грн. згідно рахунку-фактури №133006 від 12 серпня 2020 року. Оскільки на момент дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 була застрахована у ПрАТ «Страхова компанія «Перша»» згідно полісу серії АР 4228609 код 44 від 15.04.2020 року, 08 листопада 2020 року вона звернулась в страхову компанію з заявою про виплату страхового відшкодування, яка 17 грудня 2020 року ПрАТ «Страхова компанія «Перша»» на розрахунковий рахунок позивача здійснила виплату страхового відшкодування двома платежами в розмірі 13 313,13 грн. та 995,00 грн. відповідно. Вважає, що відповідач в силу положень ст. 1194 ЦК України, зобов`язаний відшкодувати ОСОБА_3 різницю між фактичним розміром шкоди, якою є вартість відновлювальних робіт, запасних частин і матеріалів для відновлення пошкодженого автомобіля, і страховою виплатою, яка нею одержана від страховика, що становить 63 622, 43 грн. Крім того, позивачка вказує, що внаслідок винних і неправомірних дій відповідача їй було завдано моральної шкоди, яка полягає в душевних стражданнях, переживаннях порушенні звичного ритму життя, яку оцінює в 10 000 грн. З наведених підстав просить стягнути з ОСОБА_1 на її користь 63 622, 43 грн. відшкодування матеріальної шкоди, 10 000, 00 грн. відшкодування моральної шкоди та 908, 00 грн. судових витрат.

Рішенням Франківського районного суду м.Львова від 15 червня 2022 року позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 63 622, 43 грн. відшкодування матеріальної шкоди.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 908, 00 грн судових витрат.

В решті вимог відмовлено.

Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 , в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права, з недоведеністю обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Апелянт вказує, що позивачем не надано, а судом не досліджувався висновок експертизи чи акт оцінки, в якому було б встановлено розмір матеріального збитку, завданого транспортному засобу позивачки внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, що мала місце 07 серпня 2020 року, а рахунок-фактура не є доказом, який підтверджує оцінку матеріальних збитків. Зазначає, що судом не досліджено ту обставину, у зв`язку з чим ПрАТ «Страхова компанія «Перша»» сплатила позивачці кошти саме в розмірі 13 313, 13 грн. та 995,00 грн., а не суму, заявлену нею при зверненні до страховика. Стверджує, що згідно полісу страхування серії АР 4228609 код 44 від 15.04.2020 року страхова сума за шкоду, заподіяну майну становить 130 000 грн., а відтак на день ДТП було визначено страхову суму, яка, з врахуванням заявлених ОСОБА_3 позовних вимог, повністю покриває шкоду, завдану її транспортному засобу, і обов`язок по виплаті такої покладено законом безпосередньо на страховика. Звертає увагу на те, що відповідачем за позовними вимогами ОСОБА_3 повинен бути саме страховик, оскільки саме страхова компанія порушила права позивача щодо отримання страхового відшкодування. Водночас сума, яку заявляла позивач не перевищує ліміту встановленого договором обов`язкового страхування, проте позивач не зверталась до страховика з приводу невідповідності сплаченої їй суми відшкодування, сумі, яка була заявлена позивачкою. Особливу увагу апелянт звертає на правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного суду від 14 грудня 2021 року у справі №147/66/17, в якій суд прийшов до висновку, що відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Законом № 1961-IV у страховика (страховика) не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності. Вважає, що суд безпідставно відмовив у задоволенні заяви про залучення до участі у справі, як третьої особи, ПрАТ «Страхова компанія «Перша», оскільки ухвалення рішення у справі у будь-якому випадку стосуватиметься її прав, обов`язків та інтересів. Крім того, суд першої інстанції мав би з`ясувати саме у страхової компанії, яка сума встановлена за результатами проведеної оцінки збитків, яка сума була виплачена потерпілій та підстави відмови у виплаті різниці між заявленою позивачкою сумою та сплаченою. Просить рішення суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_3 , суд першої інстанції виходив з того, що з вини відповідача ОСОБА_1 сталася ДТП, внаслідок якої пошкоджено автомобіль позивачки, і що саме винними діями відповідача позивачці завдано майнову шкоду, а виплачена їй сума страхового відшкодування не покриває розмір завданої шкоди, а відтак різниця між розміром завданої ОСОБА_3 шкоди та розміром страхового відшкодування підлягає стягненню з винної у ДТП особи, яким є ОСОБА_1 .

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду з огляду на таке.

Зобов`язання із заподіяння шкоди - це правовідношення, у силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування заподіяної шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати заподіяну шкоду в повному розмірі.

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

Завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов`язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або негрошовим.

Цивільно-правова відповідальність може мати місце при наявності складу адміністративного чи кримінального правопорушення. Саме склад адміністративного чи кримінального правопорушення є тим юридичним фактом який породжує правовідносини між порушником і потерпілим та створює певні правомірні вимоги потерпілого та обов`язки порушника відшкодувати шкоду завдану протиправними діями.

Позовні вимоги про стягнення з ОСОБА_1 на її користь 63622.43 грн. на відшкодування майнової шкоди, ОСОБА_3 обґрунтовує тим, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 07 серпня 2020 року о 18 год. 20 хв., у місті Львові по вулиці Княгині Ольги, 9, яка сталася з вини відповідача ОСОБА_1 , було пошкоджено її автомобіль, і оскільки розмір виплаченого ПрАТ «СК «Перша» страхового відшкодування є недостатнім і меншим, ніж фактичний розмір завданої шкоди, то різниця між фактичним розміром завданої шкоди і розміром виплаченого страхового відшкодування підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_1 .

Тобто, пред`являючи даний позов, позивач ОСОБА_3 зазначила відповідачем лише ОСОБА_1 .

Разом з тим, з матеріалів вбачається, що згідно з протоколом про адміністративне правопорушення №420645 від 07 серпня 2020 року водій ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом Mercedes - Benz Vito д.н.з. НОМЕР_1 , не вибрав безпечної швидкості руху та безпечної дистанції, внаслідок чого здійснив зіткнення з автомобілем Peugeot 208 д.н.з. НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_3 .

Постановою Франківського районного суду м. Львова від 18.09.2020 року, з урахуванням ухвали Франківського районного суду м. Львова від 21.09.2020 року про виправлення описки, ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 340,00 гривень.

З матеріалів справи також вбачається, що згідно протоколом про адміністративне правопорушення №420644 від 07 серпня 2020 року, водій ОСОБА_5 , керуючи транспортним засобом TRIUMPH BONNEVILLE 100, д.н.з. НОМЕР_3 , о 18 год. 20 хв., у місті Львові по вулиці Княгині Ольги, 9, не вибрав безпечної швидкості руху, не дотримався безпечної дистанції, в результаті чого здійснив зіткнення з автомобілем Mercedes - Benz Vito д.н.з. НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_1 , внаслідок чого автомобілі отримали механічні пошкодження, чим порушив вимоги п. 12.1, 13.1 ПДР України, за що передбачена відповідальність за ст.124 КУпАП.

Постановою Франківського районного суду м. Львова від 23.09.2020 року ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 340,00 гривень.

Тобто, згаданими вище постановами Франківського районного суду м. Львова, підтверджується, що і водій ОСОБА_1 , і водій ОСОБА_5 визнані винними у вчиненні однієї ж і тієї дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася 07 серпня 2020 року о 18 год. 20 хв. у місті Львові по вулиці Княгині Ольги, 9, за участі автомобіля Peugeot 208 д.н.з. НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_3 , в результаті якої її автомобіль зазнав ушкоджень, чим позивачці завдано майнову шкоду, про відшкодування якої вона звернулася до суду з даним позовом.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що ПрАТ «Страхова компанія «Перша», у якій було застраховано відповідальність ОСОБА_1 , виплатила ОСОБА_3 страхове відшкодування в розмірі, який було розраховано з врахуванням тієї обставини, що ДТП сталася з вини і ОСОБА_1 , і ОСОБА_5 , на підставі п. 36.3 статті 36 Закону України №1961-1У, шляхом поділу розміру завданої шкоди на двох осіб, оскільки вважає, що шкода завдана взаємопов`язаними, сукупними діяннями обох водіїв, і ОСОБА_1 , і ОСОБА_5 .

Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення (частина перша статті 1188 ЦК України).

Якщо внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки було завдано шкоди іншим особам, особи, які спільно завдали шкоди, зобов`язані її відшкодувати незалежно від їхньої вини (частина друга статті 1188 ЦК України).

У разі якщо відповідальними за заподіяння неподільної шкоди взаємопов`язаними, сукупними діями є декілька осіб, розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) за кожну з таких осіб визначається шляхом поділу розміру заподіяної шкоди на кількість таких осіб (пункт 36.3 статті 36 Закону № 1961-IV).

Положення пункту 36.3 статті 36 Закону № 1961-IV року поширюються на випадки, якщо: 1) шкода завдана взаємопов`язаними, сукупними діяннями декількох осіб, які за це відповідальні, тобто поведінка яких обов`язково є неправомірною, внаслідок чого вони разом спричинили завдання шкоди; 2) остання є неподільною (як-от у випадках із завданням шкоди здоров`ю чи моральної шкоди). Тільки за таких умов розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) за кожну особу з тих, які завдали шкоди, треба визначати шляхом поділу її розміру на кількість осіб, які цю шкоду завдали.

Особи, спільними діями або бездіяльністю яких було завдано шкоди, несуть солідарну відповідальність перед потерпілим (частина перша статті 1190 ЦК України).

Зважаючи на вищенаведене, колегія суддів вважає, що факт винуватості як відповідача ОСОБА_1 , так і ОСОБА_5 , у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди, що мала місце 07 серпня 2020 року, є встановленим та не підлягає доказуванню, а відтак як володільці джерела підвищеної небезпеки вони несуть солідарну відповідальність перед потерпілим.

Матеріалами справи встановлено, що на момент вчинення дорожньо-транспортної пригоди відповідальність ОСОБА_1 , як власника автомобіля Mercedes - Benz Vito, д.р.н. НОМЕР_1 , була застрахована ПрАТ «СК «Перша», що підтверджується полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів АР 4228609 код 144 з терміном дії до 14.04.2021 року.

ОСОБА_3 звернулась до ПрАТ СК «Перша» з повідомленням потерпілого за №17381 про настання події, що має ознаки страхової, в якій вказала, що 07 серпня 2020 року, о 18 год. 20 хв., керуючи автомобілем по вул. Княгині Ольги у м.Львові від центру зі швидкістю 30-40 км. год. побачила, що перед нею зупинився автомобіль, через що почала зупиняти рух свого автомобіля, зупинивши його, раптом після зупинки відчула різкий удар ззаду та побачила автомобіль Mercedes - Benz Vito д.н.з. НОМЕР_1 , а тому вважає, що саме ОСОБА_1 винний у настанні ДТП.

ОСОБА_1 звернувся до ПрАТ СК «Перша» з повідомленням страхувальника про настання події, що має ознаки страхової, в якому зазначив, що він рухався автомобілем по вул. Княгині Ольги у м. Львові, раптом перед його автомобілем різко зупинився автомобіль Peugeot 208 д.н.з. НОМЕР_2 , він загальмував і в той момент відчув сильний удар ззаду автомобіля і рухаючись по по інерції вдарив автомобіль ОСОБА_3 , вважає, що подія сталася з необережності.

Враховуючи встановлені судом апеляційної інстанції фактичні обставини справи, встановлені судом обставини ДТП, яка сталася 07 серпня 2020 року о 18 год. 20 хв., у місті Львові по вулиці Княгині Ольги, 9, за участі автомобіля Peugeot 208 д.н.з. НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_3 , в результаті якої її автомобіль зазнав ушкоджень, а також беручи до уваги матеріали страхової справи № ЦВ1419783, заведеної ПрАТ СК «Перша», постанови Франківського районного суду м. Львова, з яких вбачається, що і ОСОБА_1 , і ОСОБА_5 притягнуті до адміністративної відповідальності за вчинення однієї і є тієї ДТП, яка сталася 07 серпня 2020 року о 18 год. 20 хв. у місті Львові по вулиці Княгині Ольги, 9, за участі автомобіля Peugeot 208 д.н.з. НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_3 , колегія суддів приходить до висновку, що і водій ОСОБА_1 , і водій ОСОБА_5 є учасниками цієї ДТП.

Матеріалами страхової справи № ЦВ1419783 ПрАТ СК «Перша» підтверджується, що розраховуючи та виплачуючи ОСОБА_3 страхове відшкодування, страхова компанія виходила з того, що учасниками дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 07 серпня 2020 року, з вини яких сталася ДТП, є водії ОСОБА_1 та ОСОБА_5 .

Згідно висновку експертного автотоварознавчого дослідження №113/20 від 18 серпня 2020 року за заявою ПрАТ СК «Перша», вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля Peugeot 208 д.н.з. НОМЕР_2 станом на момент огляду 12.08.2020 рок, становить 28760.06 грн.

З долучених до матеріалів справи ОСОБА_3 рахунку-фактури № 13106 від 13 серпня 2020 року з оцінки вартості необхідних робіт, запасних частин та матеріалів, а також рахунку-фактури № 13006 від 12 серпня 2020 року з оцінки вартості «дефектовки» та складання калькуляції складених Сервісний центр «Пежо» ТзОВ «Ілта Львів», вбачається, що загальна вартість відновлювальних робіт, запасних частин та матеріалів для відновлення автомобіля Peugeot 208 становить 76780.93 грн., вартість «дефектовки» та складання калькуляції становила 1149.63 грн.

08 листопада 2020 року ОСОБА_3 звернулась до ПрАТ СК «Перша» з заявою про виплату страхового відшкодування у розмірі 77 930.56 грн. за фактом ДТП, яка сталася 07 серпня 2020 року.

17 грудня 2020 року ПрАТ СК «Перша» виплатила ОСОБА_3 страхове відшкодування в розмірі 13 380.03 грн., яке розрахувала виходячи з того, що встановлено ще одного винуватця ДТП, яка сталася 07 серпня 2020 року о 18 год. 20 хв. у місті Львові по вулиці Княгині Ольги, 9, за участі автомобіля Peugeot 208 д.н.з. НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_3 , а тому за таких обставин страхове відшкодування розраховано у відповідності до вимог п. 36.3 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», який передбачає, що у разі, якщо відповідальними за заподіяння неподільної шкоди взаємопов`язаними, сукупними діями є декілька осіб, розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) за кожну з таких осіб визначається шляхом поділу розміру заподіяної шкоди на кількість таких осіб.

Слід зазначити, що ОСОБА_3 не оскаржувала виплату ПрАТ «СК «Перша» суми страхового відшкодування, розрахованого з врахуванням положень п. 36.3 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», а відтак погодилася з таким, а також погодилася з висновками страхової компанії, що ДТП сталася з вини обох водіїв і ОСОБА_1 , і ОСОБА_5 .

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні.

Реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Позовом є вимога позивача до відповідача, спрямована через суд, про захист порушеного або оспорюваного суб`єктивного права та охоронюваного законом інтересу, яке здійснюється у визначеній законом процесуальній формі.

Основними елементами, що визначають сутність будь-якого позову (індивідуалізуючі ознаки позову), є предмет і підстава.

Підставу позову складають обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Такі обставини складають юридичні факти, які тягнуть за собою певні правові наслідки. Фактична підстава позову - це юридичні факти, на яких ґрунтуються позовні вимоги позивача до відповідача. Правова підстава позову - це посилання в позовній заяві на закони та інші нормативно-правові акти, на яких ґрунтується позовна вимога позивача.

Згідно з ч. 1 ст. 42 ЦПК України у справах позовного провадження учасниками справи є сторони, треті особи.

Згідно зі статтею 46 ЦПК України здатність мати цивільні процесуальні права та обов`язки сторони, третьої особи, заявника, заінтересованої особи (цивільна процесуальна правоздатність) мають усі фізичні і юридичні особи.

Згідно із частиною першою статті 48 ЦПК України сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач.

Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача.

Відповідно до частини другої статті 48 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Статтею 50 ЦПК України визначено, що позов може бути пред`явлений спільно кількома позивачами або до кількох відповідачів. Кожен із позивачів або відповідачів щодо другої сторони діє в цивільному процесі самостійно. Участь у справі кількох позивачів і (або) відповідачів (процесуальна співучасть) допускається, якщо: 1) предметом спору є спільні права чи обов`язки кількох позивачів або відповідачів; 2) права і обов`язки кількох позивачів чи відповідачів виникли з однієї підстави; 3) предметом спору є однорідні права і обов`язки.

Отже, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 51 ЦПК України якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача (ч. 3 ст. 51 ЦПК України).

Статтею 175 ЦПК України встановлено, що, викладаючи зміст позовної заяви, саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 вересня 2021 року в справа № 344/17464/15-ц (провадження № 61-11184св20) вказано, що «відповідно до частин першої - четвертої статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року в справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) зроблено висновок, що «пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження».

Якщо позивач не заявляє клопотання про залучення інших співвідповідачів у справі, в якій наявна обов`язкова співучасть, тобто, коли неможливо вирішити питання про обов`язки відповідача, одночасно не вирішивши питання про обов`язки особи, не залученої до участі у справі в якості співвідповідача, суд відмовляє у задоволенні позову.

З урахуванням вказаного, визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом.

А відтак, колегія суддів приходить до висновку, що заявлені позивачем вимоги про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки внаслідок дорожньо-транспортної пригоди безпосередньо стосуються прав, обов`язків та інтересів ОСОБА_5 , як особи, винної у ДТП, що встановлено судом, так і ПрАТ «Страхова компанія «Перша», яка виплатила страхове відшкодування з врахуванням положень п. 36.3 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», поділивши суму завданої майнової шкоди на двох учасників ДТП, з вини яких сталася ДТП, та виплативши ОСОБА_3 половину суму страхового відшкодування.

На думку колегії суддів, оскаржуване рішення суду стосується прав та обов`язків ПрАТ «СК «Перша», оскільки дійшовши висновку про стягнення різниці між фактичним розміром завданої шкоди та страховим відшкодуванням лише з ОСОБА_1 , суд першої інстанції тим самим визнав ту обставину, що майнова шкода завдана лише ОСОБА_1 , що спростовує розрахунок та виплату ПрАТ «СК «Перша» страхового відшкодування ОСОБА_3 в розмірі половини розрахованого страхового відшкодування, оскільки вчинення ДТП лише з вини ОСОБА_1 зобов`язує ПрАТ «СК «Перша» виплатити розраховане страховою компанією страхове відшкодування в повному розмірі, а не половину розрахованого розміру страхового відшкодування.

Безспірно встановлено, що ПрАТ «СК «Перша», у якій застрахована відповідальність ОСОБА_1 , виплатила ОСОБА_3 лише половину з суми розрахованого страхового відшкодування з огляду на те, що іншу половину повинен сплатити ОСОБА_5 , однак суд першої інстанції стягнув цю суму саме з ОСОБА_1 , що за наявності висновку суду першої інстанції, що ДТП сталася тільки з його вини, дає йому право звернутися до ПрАТ «СК «Перша» про повернення йому цієї суми, а відтак колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду стосується прав та обов`язків ПрАТ «Страхова компанія «Перша», яка не була залучена до участі у справі як відповідач (співвідповідач).

За вищенаведеного, колегія суддів приходить до висновку, що співвідповідачами у справі, крім ОСОБА_1 , мають бути залучені інший винуватець ДПТ ОСОБА_5 , а також ПрАТ СК «Перша», яких ОСОБА_3 не залучила до участі у справі.

Звертаючись до суду із цим позовом, позивач, всупереч положенням статей 51, 175 ЦПК України, не зазначив усіх відповідачів, прав, обов`язків та інтересів яких може стосуватись ухвалене судове рішення, що призвело до вирішення спору з неналежним складом учасників.

Заявлені позивачем вимоги безпосередньо стосуються прав та обов`язків ОСОБА_5 , ПрАТ СК «Перша», а отже такі вимоги не можуть бути розглянуті судом і вирішені у спорі позивача без залучення їх співвідповідачами у справі, оскільки лише за наявності належних відповідачів у справі суд вправі вирішувати питання про обґрунтованість чи необґрунтованість позовних вимог, без залучення таких належних відповідачів позовні вимоги вирішені бути не можуть.

За таких обставин у задоволенні позову ОСОБА_3 слід відмовити, що є підставою для скасування оскаржуваного рішення суду.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно з п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 15 червня 2022 року скасувати та ухвалити постанову, якою у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 30.03.2023 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета

Судді: О.М. Ванівський

Р.П. Цяцяк