ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/6281/21 Номер провадження 22-ц/814/2006/23Головуючий у 1-й інстанції Кузіна Ж.В. Доповідач ап. інст. Кузнєцова О. Ю.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2023 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Кузнєцової О.Ю.

суддів: Гальонкіна С.А., Карпушина Г.Л.,

секретар: Гречка Є.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2

на заочне рішення Київського районного суду м. Полтави від 06 червня 2022 року та додаткове рішення Київського районного суду м. Полтави від 24 червня 2022 року, постановлені суддею Кузіною Ж.В.

по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні та визначення порядку користування житловим приміщенням,-

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2021 року ОСОБА_3 звернулася до суду з даним позовом та остаточно визначившись з позовними вимогами просила усунути перешкоди в користуванні квартирою АДРЕСА_1 , виділити їй у користування житлову кімнату площею 12 м? та залишити у спільному користуванні співвласників: коридор (1) площею 8,6 м?, вбиральню (3) площею 1 м?, ванну (4) площею 2,6 м?, кухню (7) площею 9 м?, лоджію к=0,5 площею 1,5 м?, лоджію к=0,5 площею 2,6 м?.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що їй та відповідачам на праві спільної сумісної власності належить квартира АДРЕСА_1 . У даній квартирі проживає ОСОБА_2 разом з чоловіком. ОСОБА_1 зареєстрований у спірній квартирі, проте фактично проживає у м. Суми.

Зазначила, що відповідачі чинять їй перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 , вселення в неї, порушуючи при цьому її право на користування майном як співвласника.

Вказувала, що між нею та відповідачами добровільної згоди щодо порядку користування зазначеним нерухомим майном не досягнуто.

Заочним рішенням Київського районного суду м. Полтави від 06 червня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням та визначення порядку користування житловим приміщенням задоволено.

Усунуто ОСОБА_3 перешкоди в користуванні житловим приміщенням кв. АДРЕСА_1 , виділивши у користування ОСОБА_3 житлову кімнату (2) площею 12,5 м? та залишивши у спільному користуванні ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 : коридор (1) площею 8,6 м?, вбиральню (3) площею 1 м?, ванну (4) площею 2,6 м?, кухню (7) площею 9 м?, лоджію к=0,5 площею 1,5 м?, лоджію к=0,5 площею 2,6 м?.

Додатковим рішенням Київського районного суду м. Полтави від 24 червня 2022 року стягнуто в рівних частках з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 понесені нею витрати на правничу допомогу в розмірі 10000 грн., а саме по 5000 грн. з кожного.

Не погодившись з даними рішеннями місцевого суду їх в апеляційному порядку оскаржили ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посили їх скасувати та ухвалити нові судові рішення про відмову в задоволенні позову та стягненню витрат на правову допомогу, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Апеляційні скарги мотивовані тим, що у спірній квартирі позивачка не проживає з 1999 року. Вказали, що оскаржуваним рішення порушені житлові права відповідачів, як співвласників спірної квартири, оскільки визначений порядок користування квартирою позбавив їх можливості користуватися лоджією, вхід до якої проходить через виділену позивачу кімнату.

Окрім того, вказали, що вони не були належним чином повідомлені про дату та час розгляду справи, проте ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 16.08.2022 в перегляді заочного рішення відмовлено.

Також вказали на необгрунтованість додаткового рішення Київського районного суду м. Полтави від 24.06.2022 яким вирішено питання стягнення витрат на правову допомогу.

Від представника ОСОБА_3 адвоката Сергієнко Т.Г. до суду надійшов відзив на апеляційні скарги, в якому просила рішення суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на їх законність та обґрунтованість, а апеляційні скарги без задоволення.

Відзив грунтуєтся на тому, що відповідачі та їх представник були належним чином повідомлені про дату та час розгляду справи, проте в судове засідання не з`явилися.

Вказала, що доводи апеляційних скарг щодо порушення їх житлових прав, а саме обмеження доступу до лоджії, є необгрунтованими оскільки судовим рішенням визначено перелік приміщень квартири, які знаходяться у спільному користуванні співвласників квартири, зокрема лоджії.

Окрім того зазначила, що посилання апелянтів на погіршення їх житлових умов та прав на користування спірним нерухомим майном свідчить про відсутність між співвласниками домовленостей щодо порядку користування належною їм на праві спільної сумісної власності квартирою.

Заслухавши доповідь судді доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення місцевого суду повною мірою відповідають вказаним вимогам.

Як встановлено місцевим судом та вбачається з матеріалів справи, згідно свідоцтва про право на житло від 12 січня 1991 року, яке видане відділом приватизації житла квартира АДРЕСА_1 належить на праві приватної спільної сумісної власності ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , між якими виник спір з приводу порядку користування квартирою (т.1, а.с. 9).

Відповідно до технічного паспорту, виготовленого станом на 13.01.2022, спірна квартира складається з: коридору (1) площею 8,6 м?, кімнати (2) площею 12,5 м?, вбиральні (3) площею 1 м?, ванни (4) площею 2,6 м?, кімнати (5) площею 7,4 м?, кімнати (6) площею 17,2 м?, кухні (7) площею 9 м?, шафи 8) площею 0,4 м?, лоджія к=0,5 площею 1,5 м?, лоджія к=0,5 площею 2,6 м?. Всього загальна площа 62,8 м?, житлова площа 37,1 м? (т. 1, а.с. 52-55).

Відповідно до вимог статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша, друга статті 5 ЦПК України).

Статтею 13 Конвенції передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Статтею 317 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Згідно з частинами першою, другою статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

У постанові Верховного Суду від 15 лютого 2023 року у справі № 487/3769/20 (провадження № 61-7928св22) зроблено висновки про те, що володіння та користування спільним майном здійснюється усіма його співвласниками за спільного згодою, тобто в результаті досягнення консенсусу. У тому ж разі, якщо такої згоди сторони не досягли, спір щодо порядку володіння та користування спільним майном повинен вирішуватися судом. Отже, у разі коли існує між співвласниками спір з приводу порядку користування та володіння спільним майном, суд має вирішити такий спір щодо суті, визначивши певний порядок користування спільним майном для його співвласників, які в позасудовому порядку не досягли згоди з приводу користування та управління ним.

Дійсно, первинне значення у врегулюванні правовідносин між співвласниками має їх домовленість, яку не може підміняти рішення суду, проте у разі виникненні конфліктної ситуації, що унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном, такий порядок користування може встановити суд з метою забезпечення рівної реалізації співвласниками їх прав.

Матеріалами справи підтверджено, що сторони не досягли домовленості щодо порядку та способу спільного користування квартирою.

При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно.

Спір між сторонами, які є співвласниками квартири, виник щодо встановлення порядку спільного користування квартирою. Вирішуючи спір, суд виділяє в користування сторонам спору частини житлового приміщення, відповідно до розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти у незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.

Подібний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України № 6-1500цс15 від 17 лютого 2016 року і неодноразово підтриманий Верховним Судом, зокрема, у постановах від 08 вересня 2021 року у справі № 761/44705/19, провадження № 61-10474св21, від 22 липня 2022 року у справі № 344/698/18, провадження № 61-9984св21.

Згідно з частинами першою та другою статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» закріплено, що на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Висновки Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) щодо застосування статті 8 Конвенції свідчать про гарантування кожній особі права на повагу до її житла.

Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (рішення ЄСПЛ від 27 травня 2004 року у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom).

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Встановивши, що позивач є законним співвласником спірної квартири, суд першої інстанції надав належну правову оцінку оставинам справи та гарантованого позивачу права на мирне володіння майном, внаслідок чого прийшов до обгрунтованого рішення про наявність підстав для задоволення позову.

В апеляційній скарзі відповідачі посилаються на невірне визначення у судовому рішенні площі лоджії, вихід на яку мається з кімнати площею 12,5 м?, яку суд виділив позивачці.

У відповідності до технічного паспорту, виготовленого станом на 03.03.2023, розмір цієї лоджії складає 5,7 м?.

Проте, зазначена лоджія залишена у спільному користуванні співвласників, а тому уточнення її площі при виготовленні нового технічного паспорту не впливає на законність судового рішення.

Доводи апеляційних скарг, щодо неналежного повідомлення про розгляд справи колегія суддів відхиляє з огляду на наступне.

Згідно з положеннями частин першої, другої статті 211 ЦПК України розгляд справи відбувається в судовому засіданні. Про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє учасників справи.

Повідомлення учасників справи про місце, дату і час судового засідання проводиться судом, відповідно до вимог ст. 128-131 ЦПК України.

Відповідно до довідок від 05.05.2022 року на офіційному веб-сайті Київського районного суду м. Полтави розміщено оголошення про виклик ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в судове засідання призначене на 11 год. 06 червня 2022 року.

Відповідно до ч. 11 ст. 128 ЦПК України з опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи.

Отже, відповідачі належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

Згідно ордеру на надання правничої допомоги ОСОБА_4 є представником відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Договором про надання правової (правничої) допомоги повноваження адвоката не обмежуються (т. 1, а.с. 78).

Представник відповідачів ОСОБА_4 також належним чином була повідомлена про час та місце судового засідання 06 червня 2022 року, що підтверджується зворотнім повідомленням рекомендованого листа, який повернувся на адресу суду (т. 1, а.с. 119).

Окрім того, відповідно до ч. 5 ст. 130 ЦПК України вручення судової повістки представникові учасника справи вважається врученням повістки і цій особі.

Стаття 44 ЦПК України говорить про неприпустимість зловживання процесуальними правами. Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Положеннями ч. 3 ст. 131 ЦПК України визначено, що учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин.

Разом з тим, в порушення вищевказаних вимог законодавства, матеріали справи не містять повідомлень відповідачів та їх представника щодо неможливості прибути в судове засідання.

Положеннями ч. 1, п. 1 ч. 2, ч. 3, ч. 5 ст. 223 ЦПК України визначено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав: неявка в судове засідання учасника справи щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання. У разі повторної неявки позивача в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки суд залишає позовну заяву без розгляду, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, і його нез`явлення не перешкоджає вирішенню спору.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про належне повідомлення учасників справи щодо дати та часу слухання справи та наявності правових підстав для розгляду справи в їх відсутність.

Виходячи з викладеного, судом першої інстанції з`ясовано всі обставини та надано їм належну правову оцінку. Порушень норм матеріального та процесуального права, які б могли призвести до зміни чи скасування рішення місцевого суду, судовою колегією не встановлено.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення (п.п. 113,114 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі № 522/9893/17).

Інших доводів, які б спростовували висновки місцевого суду або вказували на їх помилковість апелянтом наведено не було.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вказали, що мають на меті заявити клопотання про призначення судової технічної експертизи з визначенням можливих варіантів порядку користування квартирою.

Колегія суддів зауважує, що апеляційне провадження у справі за апеляційними скаргами відповідачів відкрито 24.10.2022, проте до цього часу дане клопотання до суду апеляційної інстанції подано не було.

Окрім цього, відповідачами не заявлялося вимог щодо визначення порядку користування квартирою в інший спосіб ніж прохала позивач.

Також в апеляційному порядку відповідачем було оскаржено додаткове рішення Київського районного суду м. Полтави від 24 червня 2022 року яким стягнуто в рівних частках з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 понесені нею витрати на правничу допомогу в розмірі 10000 грн., а саме по 5000 грн. з кожного.

Колегія суддів не вбачає підстав для його скасування з наступних підстав.

Згідно п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, ухвалюючи рішення, суд, зокрема вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати (судовий збір та витрати пов`язані з розглядом справи).

Відповідно до частин першої, п`ятої статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо, зокрема, судом не вирішено питання про судові витрати.

Додаткове рішення або ухвалу про відмову в прийнятті додаткового рішення може бути оскаржено.

У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 4 «Про судове рішення у цивільній справі» судам роз`яснено, що у разі скасування рішення у справі ухвалене додаткове рішення втрачає силу.

Тобто, додаткове рішення суду, ухвалене у порядку статті 270 ЦПК України є невід`ємною частиною основного рішення у справі по суті спору, та не може існувати окремо від нього.

Згідно з частинами першою, третьою статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

При цьому, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України відносить витрати на професійну правничу допомогу саме до витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Разом із тим законом визначено критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на професійну правничу допомогу.

Статтею 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Пунктами 1, 2 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача.

Частиною 8 ст. 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Представник позивача адвокат Сергієнко Т.Г. надала суду детальний опис робіт, згідно якого наданий погодинний розрахунок наданої правової допомоги.

Згідно акту прийняття-передачі виконаних робіт № 3 від 06.06.2022 року загальна вартість наданих послуг складає 10000 грн.

Разом з тим, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено. Дана позиція є усталеною і підтверджується численними постановами Верховного суду, зокрема у справах № 923/560/17, № 329/766/18, № 178/1522/18.

На підставі викладеного, враховуючи задоволення позоних вимог ОСОБА_3 , виходячи з критерію розумності розміру судових витрат, справедливості, реальності адвокатських послуг та враховуючи обставини справи колегія суддів приходить до висновку, що додаткове рішення Київського районного суду м. Полтави від 24 червня 2022 року ухвалене з дотриманням вимог законодавства, а тому підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

З огляду на викладене та керуючись ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, так як рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. 367, ст. 374 ч. 1 п. 1, ст. 375, ст. 382 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Заочне рішення Київського районного суду м. Полтави від 06 червня 2022 року та додаткове рішення Київського районного суду м. Полтави від 24 червня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий: О. Ю. Кузнєцова

Судді: С. А. Гальонкін

Г. Л. Карпушин