КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 квітня 2023 року

м. Київ

справа №758/5367/18

провадження № 22-ц/824/5720/2023

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кравець В.А. (суддя-доповідач)

суддів - Желепи О.В., Мазурик О.Ф.

за участю секретаря судового засідання - Шевчук А.В.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідачі - товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», товариство з обмеженою відповідальністю «Міраклус»

третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Єгорова Марина Євгенівна

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2

на рішення Подільського районного суду м. Києва від 18 травня 2022 року у складі судді Захарчук С.С.

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», товариства з обмеженою відповідальністю «Міраклус», третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Єгорова Марина Євгенівна про визнання дій неправомірними (протиправними), визнання рішення недійсним, скасування записів про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно,-

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2018 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив визнати неправомірними (протиправними):

дії ТОВ «Кей-Колект» про звернення з заявою до приватного нотаріуса Єгорової М.Є. про здійснення державної реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 та надання приватному нотаріусу Єгоровій М.Є. неправдивих відомостей у вигляді повідомлення про намір звернення стягнення на предмет іпотеки;

дії приватного нотаріуса Єгорової М.Є. щодо перереєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ТОВ «Кей-Колект» і взяття на себе обов`язків державного реєстратора;

визнати недійсним рішення приватного нотаріуса Єгорової М.Є. від 30 квітня 2015 року про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на квартиру АДРЕСА_1 , індексний номер №21063251 та скасувати запис №9550270 від 30 квітня 2015 року про державну реєстрацію права власності квартири АДРЕСА_1 за ТОВ «Кей-Колект», проведену на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер №21063251 від 30 квітня 2015 року, прийнятого приватним нотаріусом Єгоровою М.Є.

скасувати запис №9551143 від 30 квітня 2015 року про державну реєстрацію права власності квартири АДРЕСА_1 за ТОВ «Міраклус» проведену на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 21064940 від 30 квітня 2015 року, прийнятого приватним нотаріусом Єгоровою М.Є.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що ОСОБА_1 на праві власності належала квартира АДРЕСА_1 .

16 травня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір на суму 95 000 дол. США зі сплатою процентів у розмірі 13,5% річних.

На забезпечення виконання зобов`язань за вказаним договором між ОСОБА_1 та АКІБ «УкрСиббанк» укладено договір іпотеки №85637 від 16 травня 2008 року, предметом якого була квартира АДРЕСА_1 .

15 березня 2016 року позивачу стало відомо про те, що право власності на квартиру зареєстровано за ТОВ «Кей-Колект».

Вказував, що державним реєстратором, яка вчинила дії щодо перереєстрації права власності на квартиру, була приватний нотаріус Єгорова М.Є., яка не виконала вимоги статті 34 Закону України «Про нотаріат» та не мала передбачених законодавством підстав для здійснення функції державного реєстратора щодо зазначеної квартири.

Посилався на те, що при реєстрації квартири ТОВ «Кей-Колект» не було дотримано норм закону щодо надання державному реєстратору доказів отримання ним вимоги про усунення порушень умов договору, а також не було надано доказів спливу 30-ти денного строку для виконання цієї вимоги.

Зауважував, що повідомлення від 28 березня 2014 року ОСОБА_1 отримано не було, а також договір між ним та банком та/або ТОВ «Кей-Колект» про продаж заставного майна не укладався.

На підставі викладеного, уважав, що у нотаріуса були відсутні правові підстави для прийняття рішення про реєстрацію права власності на квартиру та просив позовні имоги задовольнити у повному обсязі.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 18 травня 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з указаним рішенням, 25 січня 2023 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернувся до Київського апеляційного суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позову частково.

Визнати неправомірними (протиправними) дії ТОВ «Кей-Колект» щодо звернення із заявою до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Єгорової М.Є. про здійснення державної реєстрації права власності на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_2 , та надання неправдивих відомостей у вигляді повідомлення про намір звернення стягнення на предмет іпотеки;

визнати недійсним рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Єгорової М.Є. від 30 квітня 2015 року про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 21063251 та скасувати запис №9550270 від 30 квітня 2015 року про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_2 , за ТОВ «Кей-Колект», проведену на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 21063251 від 30 квітня 2015 року прийнятого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Єгоровою М.Є.

З рішенням суду першої інстанції в оскаржуваній частині не погоджується, вважає його незаконним і необґрунтованим, ухваленим без дотримання норм процесуального та матеріального права.

Зазначає, що спір у даній справі у позивача виник з ТОВ «Кей-Колект» щодо предмета іпотеки, а тому приватний нотаріус Єгорова М.Є. не може бути належним відповідачем у цій справі, а відтак посилання суду на не залучення третьої особи як співвідповідача у справі є помилковим.

Посилається на те, що з 16 січня 2020 року, тобто на час ухвалення оскаржуваного рішення, законодавець вже виключив такий спосіб захисту порушених речових прав як скасування запису про проведену реєстрацію права, а відтак суд першої інстанції помилково зазначив про ефективність застосування позивачем такого способу судового захисту, який в практичному аспекті не зможе забезпечити і гарантувати позивачу відновлення порушеного права, а тому не спроможний надати особі ефективний захист її прав.

При таких обставинах, спосіб захисту - скасування записів державного реєстратора після внесення змін до статті 26 Закону №1952 не може призвести до захисту або відновлення порушеного права позивача, є неефективним, а тому у цих правовідносинах такі позовні вимоги не можуть підлягати задоволенню.

Указує, що з Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень вбачається, що приватний нотаріус не вчиняла нотаріальної дії з квартирою, в результаті якої відбулось би виникнення, перехід або припинення прав на квартиру або обтяження таких прав, у зв`язку чим у третьої особи були відсутні підстави для прийняття рішення про реєстрацію прав та їх обтяжень.

Зазначає, що в договорі іпотеки відсутні будь-які посилання про права ТОВ «Кей-Колект» на предмет іпотеки, дане товариство не є стороною вказаного договору, а при переході права вимоги за даним договором від банку до товариства, ним не було проведено згідно зі статтею 24 Закону України «Про іпотеку» відповідної реєстрації обтяження.

Зауважує, що третьою особою, як державним реєстратором, не внесено до державного реєстру речових прав відомостей щодо інших документів, які були підставою для виникнення та реєстрації права власності за ТОВ «Кей-Колект», а тому прийняття рішення та проведення державної реєстрації права власності за останнім не відповідає вимогам «Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно».

Стверджує, що позивача не було повідомлено про проведення реєстраційних дій.

При цьому, уважає, що відповідачем не було дотримано умов договору про іпотеку щодо можливого укладення окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку».

Зауважує, що його було незаконно поза волею позбавлено житла всупереч конституційно закріплених прав.

Також вказує, що спірна квартира, яка використовується позивачем як місце постійного проживання, не може бути примусово стягнута на підставі дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», у тому числі і шляхом реєстрації права власності за ТОВ «Кей-Колект», як забезпечення виконання умов кредитного договору від 16 травня 2008 року, укладеного в іноземній валюті.

Інші учасники справи не скористалися своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, заперечень щодо змісту та вимог апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції не направили.

Представник позивача у судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримав та просив задовольнити з підстав, наведених у скарзі.

Представник ТОВ «Кей-Колект» у судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечувала.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, своїх представників не направили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суд не сповістили, клопотання про відкладення розгляду справи до апеляційного суду не надходили.

Відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому колегією суддів вирішено розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися.

Заслухавши доповідь судді-доповідача Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що доказів на підтвердження обставин, викладених у позовній заяві щодо незаконності звернення ТОВ «Кей-Колект» до державного реєстратора, порушення зазначеним товариством умов договору та Закону України «Про іпотеку» при зверненні стягнення на предмет іпотеки, позивачем суду не надано, як і не було подано відповідних клопотань до суду про витребування доказів у приватного нотаріуса чи у відповідачів по справі.

Також суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову в частині вимог до третьої особи - приватного нотаріуса Єгорової М.Є. про визнання неправомірними (протиправними) дій приватного нотаріуса Єгорової М.Є. щодо перереєстрації прав власності предмета іпотеки - квартири АДРЕСА_1 за ТОВ «Кей-Колект» та взяття на себе обов`язків державного реєстратора, визнання недійсним рішення приватного нотаріуса Єгорової М.Є. від 30 квітня 2015 року про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 21063251 з огляду на те, що приватний нотаріус у даній справі має статус третьої особи.

Висновки суду відповідають обставинам справи та ґрунтуються на вимогах закону.

Частинами першою, четвертою статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом установлено, що ОСОБА_1 на праві власності належала квартира АДРЕСА_1 .

Між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки №855637 від 16 травня 2018 року.

Відповідно до умов укладеного іпотечного договору предметом іпотеки є квартира АДРЕСА_1 .

Згідно статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За положеннями статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту (статті 15, 16 ЦК України).

За змістом частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи за зверненням фізичних чи юридичних осіб у межах заявлених ними вимог.

У частині другій статті 16 ЦК України законодавець визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом, а також зазначив, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів. За своїм призначенням вони можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Першочергово захист цивільних прав та інтересів полягає в з`ясуванні того, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення.

Згідно зі статтею 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але які породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, наприклад, договори та інші правочини, створення речей, творча діяльність, результатом якої є об`єкти права інтелектуальної власності, завдання майнової (матеріальної та моральної) шкоди іншій особі та інші юридичні факти. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. У випадках, встановлених згаданими актами або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків може бути настання або ненастання певної події.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Із статті 6 Конвенції вбачається, що доступ до правосуддя є невід`ємним елементом права на справедливий суд, а відповідно до статті 13 Конвенції (право на ефективний засіб юридичного захисту), кожен чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому ефективним слід розуміти спосіб, що приводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

При зверненні до практики Європейського суду з прав людини (рішення від 19 лютого 2009 року у справі «Марченко М. В. проти України», заява № 4063/04) у контексті забезпечення права на доступ до правосуддя можна зробити висновок, що для його реалізації на національному рівні необхідна наявність спору щодо «права» як такого, що визнане у внутрішньому законодавстві; мова повинна йти про реальний та серйозний спір; він повинен стосуватися як самого права, так і його різновидів або моделей застосування; предмет провадження повинен напряму стосуватися відповідного права цивільного характеру.

Тобто підставою для звернення до суду є наявність порушеного права, а таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які підтверджували б наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.

Отже, суд першочергово перевіряє, чи були порушені права позивача, яким способом вони мають бути поновлені і чи є відповідні позовні вимоги у справі.

Спірні правовідносини виникли з приводу того, що у зв`язку з неналежним виконанням укладеного з банком кредитного договору утворилася заборгованість. На забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором ТОВ «Кей-Колект», як правонаступник АКІБ «УкрСиббанк», звернув стягнення на предмет іпотеки», право власності на яке за товариством зареєстроване приватним нотаріусом, та в подальшому реалізував нерухоме майно ТОВ «Міраклус» за договором купівлі-продажу.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно зі статтею 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання.

В силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, а також в інших випадках, встановлених законом, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави) (стаття 572 ЦК України).

Відповідно до статті 589 ЦК України у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, а також в інших випадках, встановлених законом, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов`язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв`язку із пред`явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.

При цьому у статті 575 ЦК України наведено окремі види застав та вказано, що іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Отже, іпотека є особливим видом застави, за яким виконання зобов`язань забезпечується виключно нерухомим майном. Іпотека регулюється не лише загальним законодавством - ЦК України, Законом України від 02 жовтня 1992 року № 2654-XII «Про заставу», а й спеціальним - Законом № 898-ІV.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону № 898-IV іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

У частині першій статті 12 Закону № 898-IV вказано, що в разі порушення іпотекодавцем обов`язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

У частинах першій, третій статті 33 цього Закону передбачено, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно з положеннями частин першої - третьої статті 36 Закону № 898-IV сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Пунктом 4.2.3. договору іпотеки передбачено звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі позасудового врегулювання у відповідності до умов цього договору та Закону України «Про іпотеку».

Право визначення підстави та способу звернення стягнення належить іпотекодержателю (п. 4.3. договору).

Сторони досягли згоди про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання (п. 5.1. договору).

Пунктами 5.2.1., 5.2.2. договору іпотеки передбачено, що позасудове врегулювання здійснюється одним з наступних способів звернення стягнення на предмет іпотеки: передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку»; отримання іпотекодержателем права продати предмет іпотеки будь-який особі на підставі договору купівлі-продажу від імені іпотекодавця на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку».

Відповідно до частини першої статті 37 Закону № 898-IV іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Зазначені вище пункти іпотечного договору містять відповідне застереження, яке прирівнюється до договору, згідно з яким іпотекодавець засвідчує, що він надає згоду на набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержателем за власним одноосібним рішенням.

На підставі іпотечного договору, яке містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя державним реєстратором прийнято оскаржуване рішення про реєстрацію права власності на нерухоме майно (предмет іпотеки) за ТОВ «Кей-Колект».

Відповідно до частини другої статті 37 Закону №898-IV рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді, що є для іпотекодавця гарантією дотримання іпотекодержателем вимог закону щодо підстав та процедури звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку.

Відносини, пов`язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень, регулює Закон №1952-IV, у частині другій статті 18 якого зазначено, що перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

У пунктах 6, 7 Порядку №1127 (тут і далі - в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що державна реєстрація прав проводиться за заявою заявника шляхом звернення до суб`єкта державної реєстрації прав або нотаріуса, крім випадків, передбачених цим Порядком. Для державної реєстрації прав заявник подає оригінали документів, необхідних для відповідної реєстрації, та документ, що підтверджує сплату адміністративного збору за державну реєстрацію прав.

Відповідно до пункту 12 Порядку №1127 розгляд заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, здійснюється державним реєстратором, який встановлює черговість розгляду заяв, що зареєстровані в базі даних заяв на таке майно, відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами та їх обтяженнями, а також наявність підстав для проведення державної реєстрації прав, зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав.

Згідно з пунктами 18, 23 Порядку №1127 за результатом розгляду заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор приймає рішення щодо державної реєстрації прав або щодо відмови в такій реєстрації. За наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав, що визначені Законом № 1952-IV, державний реєстратор приймає відповідне рішення, яке повинне містити вичерпний перелік обставин, що стали підставою для його прийняття, з відповідним обґрунтуванням їх застосування.

У частині першій статті 24 Закону №1952-IV перелічено підстави для відмови у державній реєстрації прав та їх обтяжень.

За наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав. Рішення про відмову в державній реєстрації прав повинне містити вичерпний перелік обставин, що стали підставою для його прийняття (частина друга статті 24 Закону №1952-IV).

Також у статті 24 Закону №1952-IV визначено перелік обставин, за яких відмова в державній реєстрації прав з підстав, зазначених у частині першій цієї статті, не застосовується.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення.

Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі №338/180/17 (провадження №14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі №905/1926/16 (провадження №12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі №569/17272/15-ц (провадження №14-338цс18), від 02 липня 2019 року у справі №48/340 (провадження №12-14звг19) та інших.

При цьому відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту може бути позов про витребування нерухомого майна, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру прав.

Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для відновлення його права (пункт 100 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18)).

Задоволення позову про витребування майна є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру прав.

Такі висновки сформульовані, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), у пункті 98 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі №488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 4 Закону № 1952-IV право власності підлягає державній реєстрації.

Задоволення позовної вимоги про скасування державної реєстрації права власності суперечить зазначеній імперативній вимозі закону, оскільки виконання судового рішення призведе до прогалини в Державному реєстрі прав у частині належності права власності на спірне майно.

Отже, замість скасування неналежного запису про державну реєстрацію до Державного реєстру прав має бути внесений належний запис про державну реєстрацію права власності позивача.

Такий запис вноситься на підставі судового рішення про задоволення віндикаційного позову (пункт 87 постанови Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 466/8649/16-ц (провадження № 14-93цс20)).

З матеріалів справи вбачається, що постановою Київського апеляційного суду від 22 вересня 2022 року у справі №758/11934/15-ц за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», Товариства з обмеженою відповідальністю «Міраклус», приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Єгорової Марини Євгенівни про витребування майна апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задоволено частково.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 17 січня 2022 року скасовано та ухвалено по справі нове судове рішення, яким позов задоволено частково.

Витребувано на користь ОСОБА_1 у Товариства з обмеженою відповідальністю «Міраклус» квартиру АДРЕСА_3 .

У задоволенні іншої частини вимог відмовлено.

Апеляційним судом установлено, що при зверненні до приватного нотаріуса КМНО Єгорової М.Є. ТОВ «Кей-колект» було надано Висновок про вартість об`єкта - кв. АДРЕСА_3 , який був виготовлений станом на 29 квітня 2015 року.

Також ТОВ «Кей-колект» надало копію письмової вимоги на ім`я ОСОБА_3 , відправлене їй 20 березня 2014 року, в якому зазначено, що товариство має намір звернути стягнення на предмет іпотеки.

При цьому в повідомленні вказано, що вартість квартири відповідно до висновку експертної вартості становить 757 990 грн.

У повідомленні, поданому приватному нотаріусу КМНО Єгоровій М.Є., вказується, що іпотекодавцем за Договором іпотеки є саме ОСОБА_3 , а позичальником - ОСОБА_1 .

Доказів направлення повідомлення про намір звернути стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку на ім`я ОСОБА_1 , як іпотекодавця, матеріали справи не містять.

Таким чином, набуття у власність ТОВ «Кей-колект» квартири АДРЕСА_3 на підставі рішення приватного нотаріуса КМНО Єгорової М.Є. про державну реєстрацію №9550270 від 30 квітня 2015 року не можна визнати вчиненим з дотриманням вимог статті 35 Закону України «Про іпотеку».

Разом з тим вимога, заявлена апелянтом щодо відновлення наслідків витребування майна шляхом відновлення становища, яке існувало раніше та відновлення реєстрації за ОСОБА_1 права власності на квартиру, яка залишається предметом іпотеки, задоволенню не підлягають, оскільки у іпотекодержателя залишається право у будь-який час звернутися до суду за захистом своїх порушених прав у встановленому законом порядку відповідно до частини другої статті 35 Закону України «Про іпотеку».

При цьому, суд апеляційної інстанції, відхиляючи доводи позивача щодо поширення на предмет іпотеки Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», вказав, що квартира, яка є предметом договору іпотеки, не придбавалась за кредитні кошти, а належала ОСОБА_1 відповідно до Свідоцтва про право власності на житло, виданого 28 серпня 1998 року Відділом приватизації житла Подільської районної в місті Києві державної адміністрації.

Таким чином, порушене право позивача захищено відповідно до судового рішення про витребування у ТОВ «Міраклус» на користь ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_3 , оскільки до Державного реєстру прав має бути внесений належний запис про державну реєстрацію права власності позивача на підставі судового рішення про задоволення віндикаційного позову.

Отже, за наявності постанови Київського апеляційного суду від 22 вересня 2022 року, яка набрала законної сили та є чинною, вимоги позивача щодо незаконності звернення ТОВ «Кей-Колект» до державного реєстратора, порушення товариством умов договору та Закону України «Про іпотеку» при зверненні стягнення на предмет іпотеки є необґрунтованими.

Окрім того, як правильно встановлено судом першої інстанції, підстави для задоволення позову в частині вимог до третьої особи - приватного нотаріуса Єгорової М.Є. про визнання неправомірними (протиправними) дії приватного нотаріуса Єгорової М.Є. щодо перереєстрації прав власності предмета іпотеки - квартири АДРЕСА_1 за ТОВ «Кей-Колект» та взяття на себе обов`язків державного реєстратора, визнання недійсним рішення приватного нотаріуса Єгорової М.Є. від 30 квітня 2015 року про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 21063251 відсутні з огляду на те, що статус приватного виконавця у даній справі визначений позивачем як третьої особи.

На підставі викладеного, колегія доходить висновку, що місцевий суд повно, всебічно та об`єктивно дослідив обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону.

Доводи апеляційної скарги на правильність висновків суду не впливають, оскільки спростовуються встановленими обставинами справи. Інші доводи апеляційної скарги фактично стосуються переоцінки доказів та встановлених на їх підставі обставин справи, яким судом першої інстанції надана належна правова оцінка.

Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що підстави для скасування рішення суду першої інстанції з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, відсутні, а отже, у задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 18 травня 2022 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено «04» квітня 2023 року.

Головуючий В.А. Кравець

Судді О.В. Желепа

О.Ф. Мазурик