Постанова

Іменем України

23 серпня 2023 року

м. Київ

справа № 369/8077/13

провадження № 61-5955св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Грушицького А. І.,

суддів: Карпенко С. О., Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Петрова Є. В., Пророка В. В.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

третя особа - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 червня 2016 року під головуванням судді Дубас Т. В. та постанову Київського апеляційного суду від 12 квітня 2023 року у складі колегії суддів: Яворського М. А., Кашперської Т. Ц., Фінагеєва В. О. у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_2 , про звернення стягнення на предмет іпотеки і виселення,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2013 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 в якому просило:

- в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 16 червня 2005 року № К2Н0GК00260889 у розмірі 920 102,85 доларів США, що складає 7 351 621,77 грн, звернути стягнення на будинок загальною площею 301,10 кв. м, житловою площею 86,30 кв. м, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом продажу вказаного предмета іпотеки (на підставі договору іпотеки від 16 червня 2005 року № К2Н0GК00260889) з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмета іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, проведенням дій щодо коригування технічної документації відповідно до поточного стану нерухомості, її перепланування та перебудови, з проведенням дій щодо оформлення та з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмета іпотеки;

- виселити відповідача та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у спірному житловому будинку (предмет іпотеки), зі зняттям з реєстраційного обліку у територіальному органі державної міграційної служби України, до повноважень якого входять питання громадянства, міграції та реєстрації фізичних осіб.

На обґрунтування позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» зазначало, що 16 червня 2005 року між ним та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № К2Н0GК00260889, за умовами якого ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 400 000 доларів США зі сплатою 11,04 % на рік за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 16 червня 2025 року.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за цим кредитним договором, 16 червня 2005 року банк та ОСОБА_1 уклали договір іпотеки № К2Н0GК00260889, за умовами якого відповідач в іпотеку банку передав нерухоме майно, а саме: будинок загальною площею 301,10 кв. м, житловою площею 86,30 кв. м, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач посилався на те, що відповідач зобов`язання за кредитним договором від 16 червня 2005 року № К2Н0GК00260889 належним чином не виконував у зв`язку із чим станом на 29 квітня 2013 року наявна заборгованість за кредитним договором у розмірі 920 102,85 доларів США.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Києво-Святошинський районний суд Київської області заочним рішенням від 18 листопада 2013 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задовольнив частково.

В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 16 червня 2005 року № К2Н0СК00260889 у розмірі 920 102, 85 доларів США, що за курсом 7,99 грн відповідно до службового розпорядження НБУ від 29 квітня 2013 року складає 7 351 621,77 грн звернув стягнення на будинок загальною площею 301,10 кв. м, житловою площею 86,30 кв. м, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом продажу вказаного предмету іпотеки (на підставі договору іпотеки від 16 червня 2005 року № К2Н0СК00260889) ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, проведенням дій щодо коригування технічної документації відповідно до поточного стану нерухомості, її перепланування та перебудови, з проведенням дій щодо оформлення та з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмета іпотеки.

Вирішив питання щодо розподілу судових витрат.

В задоволенні іншої частини позову відмовив.

24 листопада 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з заявою про перегляд заочного рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 листопада 2013 року.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 березня 2016 року заяву ОСОБА_1 задоволено, заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 листопада 2013 року скасовано та призначено розгляд справи в загальному порядку.

Києво-Святошинський районний суд Київської області заочним рішенням від 24 червня 2016 року позов задовольнив частково.

В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 16 червня 2005 року № К2Н0GК00260889 в розмірі 920 102,85 доларів США, що згідно з офіційним курсом Національного банку України складає 7 351 621,77 грн, звернув стягнення на будинок, загальною площею 301,10 кв. м, житловою площею 86,30 кв. м, який розташований на АДРЕСА_1 , шляхом продажу вказаного предмета іпотеки (на підставі договору іпотеки від 16 червня 2005 року № К2Н0GК00260889) ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмета іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, проведенням дій щодо коригування технічної документації відповідно до поточного стану нерухомості, її перепланування та перебудови, з проведенням дій щодо оформлення та з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмета іпотеки. В іншій частині позову відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Наведене заочне рішення мотивовано тим, що у зв`язку з невиконанням ОСОБА_1 зобов`язань з повернення кредитних коштів у позивача виникло право на звернення стягнення на предмет іпотеки. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про виселення відповідача та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у житловому будинку, місцевий суд виходив з того, що виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

16 жовтня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з заявою про перегляд заочного рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 червня 2016 року.

Києво-Святошинський районний суд Київської області ухвалою від 26 січня 2021 року заяву ОСОБА_1 залишив без задоволення.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що у заяві відповідача відсутні посилання на будь-які докази, які мають істотне значення для справи, які не були досліджені судом при ухваленні заочного рішення.

05 лютого 2021 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу на заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 червня 2016 року.

Київський апеляційний суд ухвалою від 31 березня 2021 року відкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Касьяненка Д. Л. на заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 червня 2016 року.

12 липня 2021 року суд апеляційної інстанції до участі у справі залучив третю особу - ОСОБА_2 .

Київський апеляційний суд ухвалою від 26 липня 2021 року апеляційне провадження у справі за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 червня 2016 року закрив.

Закриваючи апеляційне провадження, суд апеляційної інстанції виходив із того, що повторне заочне рішення сторони можуть оскаржити в загальному порядку у зв`язку із чим строк на апеляційне оскарження заочного рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 червня 2016 року повинен відраховуватися не з дати постановлення ухвали Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 січня 2021 року про залишення заяви ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення без задоволення (частина четверта статті 287 ЦПК України), а в загальному порядку. Урахувавши також те, що апеляційна скарга відповідачем подана після спливу понад чотирьох років з дня складення повного тексту повторного заочного рішення від 24 червня 2016 року, апеляційний суд, приймаючи до уваги положення частини другої статті 358, статті 362 ЦПК України, вважав за можливе закрити апеляційне провадження у справі.

Верховний Суд постановою від 10 листопада 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнив, ухвалу Київського апеляційного суду від 26 липня 2021 року скасував, справу передав до апеляційного суду для продовження розгляду.

Передаючи справу до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду, Верховний Суд виходив із того, що апеляційна скарга ОСОБА_1 була подана особою, не повідомленою про розгляд справи, а тому у суду апеляційної інстанції, з огляду на положення пункту 1 частини другої статті 358 ЦПК України, були відсутні підстави для застосування приписів частини другої статті 358 ЦПК України.

Київський апеляційний суд постановою від 15 лютого 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнив. Заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 червня 2016 року в частині задоволених позовних вимог скасував та ухвалив у цій частині нове судове рішення. У задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки відмовив. Вирішив питання про розподіл судових витрат.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове судове рішення про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд виходив із того, що суд першої інстанції неправильно застосував положення статті 38 Закону України «Про іпотеку» до спірних правовідносин, ураховуючи, що зазначена норма не передбачає права іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки від імені іпотекодавця. Крім того, апеляційний суд вважав, що оскільки сторони у договорі іпотеки досягли домовленості про позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом задоволення вимог іпотекодержателя через продаж ним від власного імені предмета іпотеки третій особі, позовна вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статтею 38 Закону України «Про іпотеку», є неналежним способом захисту.

В подальшому, Верховний Суд постановою від 09 листопада 2022 року частково задовольнив касаційні скарги АТ КБ «ПриватБанк» та представника ОСОБА_2 . Постанову Київського апеляційного суду від 15 лютого 2022 року скасував, заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 червня 2016 року залишив в силі. Стягнув з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору в розмірі 6 882 грн кожному.

Верховний Суд зазначав, що суд апеляційної інстанції на обставини цієї справи належної уваги не звернув, не врахував, що предмет іпотеки було реалізовано у порядку статті 41 Закону України «Про предмет іпотеки» (продаж з електронних торгів), а кошти, отримані від його реалізації, були направлені на погашення заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором, при цьому відповідача рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 липня 2015 року у справі № 369/4547/15-ц виселено з будинку, і у будинку проживає добросовісний набувач майна з електронних торгів. Отже за обставин цієї справи апеляційний суд дійшов помилкового висновку про відмову у позові у зв`язку з обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав.

Київський апеляційний суд постановою від 12 квітня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишив без задоволення, а заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 червня 2016 року без змін.

Приймаючи постанову про відмову у задоволенні апеляційної скарги та встановивши, що позичальник порушив кредитні зобов`язання, допустив заборгованість вважав, що суд першої інстанцій дійшов правильного висновку про наявність правових підстав, передбачених Законом України «Про іпотеку», а також пунктами 2.3.3., 18.7, 24 договору іпотеки, для звернення стягнення на предмет іпотеки.

Перевіряючи доводи апелянта ОСОБА_3 про те, що ухвалюючи рішення у справі суд першої інстанції не залучив її до розгляду вказаної справи та звернувши стягнення на предмет іпотеки порушив її права виходив з того, що ОСОБА_3 , як дружина позичальника та іпотекодавця надала свою письмову згоду на отримання чоловіком грошових коштів в розмірі 400 000 доларів США та їх повернення у строки та у розмірах визначених договором, а також погодила передачу в іпотеку спірного майна.

Також суд апеляційної інстанції вказував, що місце постійного проживання позичальника ОСОБА_1 та його сім`ї була квартира АДРЕСА_2 , житловий будинок який був переданий в іпотеку має загальну площу 301,10 кв. м, що перевищує розміри визначені Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», а тому положення цього Закону до спірних правовідносин не застосовуються.

Одночасно суд апеляційної інстанції вважав безпідставними доводи апелянта і в частині оскарження рішення суду щодо виселення боржника та членів його родини, зокрема, апелянта ОСОБА_3 та малолітніх онуків: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з обґрунтуванням порушення вимог статті 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК України, оскільки суд в оскарженому рішенні відмовив у задоволенні вказаних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк».

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У квітні 2023 року представник ОСОБА_1 - адвокат Касьяненко Д. Л. звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 червня 2016 року та постанову Київського апеляційного суду від 12 квітня 2023 року в якій просить оскаржені судові рішення скасувати, а у справі ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Наведені в касаційній скарзі доводи містили підстави, передбачені пунктами 1, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження.

У поданій касаційній скарзі представник заявника зазначає, що приймаючи оскаржену постанову суд апеляційної інстанції не врахував висновків Верховного Суду, щодо застосування норм права, викладених у постановах: від 04 серпня 2021 року у справі № 727/7578/16-ц; від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17; від 26 травня 2021 року у справі № 705/5748/14-ц; від 09 грудня 2019 року у справі № 464/8589/15-ц; від 04 грудня 2019 року у справі № 369/5314/16-ц; від 20 листопада 2019 року у справі № 643/5572/16-ц; від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц; від 13 листопада 2019 року у справі № 234/10832/16-ц; від 28 вересня 2016 року у справі № 6-1243цс16; від 23 жовтня 2019 року у справі № 404/5762/15-ц; від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц; від 23 жовтня 2019 року у справі 317/1292/16-ц; від 18 жовтня 2018 року у справі № 910/17423/17; від 19 лютого 2020 року у справі № 757/21623/15-ц; від 25 липня 2018 року у справі № 522/31199/13-ц; від 10 жовтня 2019 року у справі № 357/9126/17-ц та від 13 листопада 2019 року у справі № 148/1923/16-ц.

Представник заявника вказує, що суди не звернули належної уваги на ту обставину. що в іпотечному договорі (пункт 28) сторони передбачили спосіб задоволення вимоги іпотекодержателя, а тому позовна вимога про встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статтею 38 Закону України «Про іпотеку» є неналежним способом захисту.

Аргументом касаційної скарги також є те, що банк не повідомив відповідача про укладення договору купівлі-продажу у 30 денний строк до укладення такого договору, а також не погодив ціну продажу предмета іпотеки з відповідачем, що унеможливило реалізацію прав відповідача та завдало йому майнових збитків.

Вважає, що ухвалення судового рішення із суттєвим порушенням норм матеріального права, яким було позбавлено відповідача права власності на мирне володіння майном є порушенням права закріпленого статтею 1 Протоколу № 1 до Європейської конвенції з прав людини.

Узагальнені доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У поданому у травні 2023 року до Верховного Суду відзиві на касаційну скаргу представник ОСОБА_3 - адвокат Медведєв Д. С. просив касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити, оскаржені судові рішення скасувати, а у справі ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Вказує, що суди не звернули уваги на численні правові позиції Верховного Суду, де викладено правовий висновок відповідно до якого передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.

Посилаючись на необхідність вирахування критеріїв пропорційності втручання у право на мирне володіння майном судом було враховано і застосовано відповідні критерії до ніби-то добросовісного набувача права власності на предмет іпотеки, проігноровано той факт втручання у приватну власність сім`ї відповідача, ухвалено незаконне рішення, яким відповідача було позбавлено права власності на предмет іпотеки, а його сім`ю житла.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 09 травня 2023 року відкрив касаційне провадження у цій справі та витребував з Києво-Святошинського районного суду Київської області справу № 369/8077/13.

02 червня 2023 року справа № 369/8077/13 надійшла до Верховного Суду.

Верховний Суд ухвалою від 28 червня 2023 року справу призначив до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження колегією в складі п`яти суддів.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

16 червня 2005 року ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 уклали кредитний договір № К2Н0GК00260889, за умовами якого ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 400 000 доларів США зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 11,04 % на рік на суму залишку заборгованості кредитом, з кінцевим терміном повернення до 16 червня 2025 року.

Відповідно до умов пункту 1.1 кредитного договору погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) в період з «05» по «10» число в розмірі 5 021,51 доларів США для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, процентами.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 16 червня 2005 року ПАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_1 уклали договір іпотеки № К2Н0GК00260889, за умовами якого в іпотеку банку було передано нерухоме майно - будинок загальною площею 301,10 кв. м, житловою площею 86, 30 кв. м, який розташований на АДРЕСА_1 , який належить відповідачу на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 16 червня 2005 року. Ціна предмету іпотеки складає 2 375 850 грн (пункт 1.2 договору іпотеки).

ОСОБА_1 своїх зобов`язань належним чином не виконував, внаслідок чого станом на 29 квітня 2013 року заборгованість (за розрахунками банку) за кредитним договором становила 920 102,85 доларів США, яка складалася з: 378 197,77 доларів США - заборгованість за кредитом; 221 544, 96 доларів США - заборгованість за процентам за користування кредитом; 39 444,71 доларів США - заборгованість за комісією за користуванням кредитом; 280 915,41 доларів США - пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором.

Апеляційний суд додатково встановив, що із тексту кредитного договору № К2Н0GК00260889, укладеного 16 червня 2005 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_1 вбачається, що ОСОБА_3 як дружина позичальника та іпотекодавця надала свою письмову згоду на отримання чоловіком грошових коштів в розмірі 400 000 доларів США та повернення їх відповідно у строки та у розміри визначені договором, а також погодила передачу в іпотеку 2-х поверхового житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до положень частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Зобов`язання виникають із підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема договорів.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 цього Кодексу).

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (стаття 575 ЦК України).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно із частиною першою статті 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

У статті 12 Закону України «Про іпотеку» визначено, що в разі порушення іпотекодавцем обов`язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Стаття 33 цього Закону передбачає, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

У статті 38 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на час звернення стягнення на предмет іпотеки) передбачено, що якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, іпотекодержатель зобов`язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед такими особами за відшкодування завданих збитків. Дії щодо продажу предмета іпотеки та укладання договору купівлі-продажу здійснюються іпотекодержателем від свого імені, на підставі іпотечного договору, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця. При нотаріальному посвідченні такого договору купівлі-продажу правовстановлюючий документ на предмет іпотеки не подається. Іпотекодавець і боржник, якщо він є відмінним від іпотекодавця, мають право виконати основне зобов`язання протягом тридцятиденного строку, зазначеного в частині першій цієї статті, згідно з умовами та з наслідками, встановленими статтею 42 цього Закону. Договір купівлі-продажу предмета іпотеки, укладений відповідно до цієї статті, є правовою підставою для реєстрації права власності покупця на нерухоме майно, що було предметом іпотеки.

Ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед іншими особами згідно з пріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог та перед іпотекодавцем в останню чергу за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього.

Таким чином, колегія суддів вважає правильними висновки суду апеляційної інстанції, який відмовив у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_3 , а заочне рішення місцевого суду залишив без змін, адже за обставинами цієї справи позичальник порушив кредитні зобов`язання чим допустив виникнення заборгованості та відповідно порушення прав позивача.

Вищенаведене також узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, висловленою у цій справі у постанові від 09 листопада 2022 року.

У вказаній постанові Верховний Суд зауважував, що способи захисту цивільного права чи інтересу мають бути доступними й ефективними, а застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Це право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Вимога захисту цивільного права чи інтересу має забезпечити їх поновлення, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі отримання відповідного відшкодування (постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 09 лютого 2021 року у справі № 381/622/17 (пункт 14)).

Застосування такого способу захисту права, як звернення стягнення на предмет іпотеки, пов`язане з невиконанням основного зобов`язання у встановлений строк (термін).

У цьому контексті колегія суддів звертає увагу на той факт, що з моменту ухвалення судового рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, у якому встановлено факт невиконання позичальником ОСОБА_1 своїх зобов`язань за кредитним договором (24 червня 2016 року), та до моменту перегляду справи в суді апеляційної інстанції (15 лютого 2022 року) предмет іпотеки було реалізовано (18 листопада 2020 року) на електронних торгах (свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів від 21 грудня 2020 року, посвідчене приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Леденьовим І. С. за № 8829). На час перегляду справи в судах апеляційної та касаційної інстанцій зазначене свідоцтво є чинним, відсутні докази, які б підтверджували визнання його недійсним чи скасування в установленому законом порядку.

Прилюдні торги у межах здійснення виконавчого провадження мають виступати найбезпечнішим способом набуття майна, публічна процедура реалізації якого гарантує невідворотність результатів торгів та «юридичне очищення» майна, придбаного у такий спосіб. При цьому така процедура реалізації предмета іпотеки спрямована і на врахування інтересів іпотекодержателя, адже ціна на майно формується на конкурентних умовах.

Добросовісний набувач не може відповідати у зв`язку із порушеннями інших осіб, допущеними в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає такий статус, а, відтак, втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар (подібні висновки містяться у пунктах 6.52-6.53 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19).

Принцип юридичної визначеності є одним із суттєвих елементів принципу верховенства права. В його основі лежить відоме з римського права положення res judicata (лат. «вирішена справа»), відповідно до якого остаточне рішення правомочного суду, яке вступило в силу, є обов`язковим для сторін і не може переглядатися. Іншими словами, цей принцип гарантує остаточність рішень («що вирішено - вирішено і не має переглядатися до безмежності»).

Верховний Суд у наведеній постанові вказував, що у цій справі судове рішення, яким у 2016 році задоволено позов кредитора, фактично виконано у 2020 році.

Також врахував критерії пропорційності втручання у право на мирне володіння майном.

Зазначав, що втручання у право власності буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними із втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. Справедлива рівновага передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що ставиться для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотримано, якщо особа несе індивідуальний і надмірний тягар.

Врахувавши, що у справі, яка переглядається, предмет іпотеки реалізовано на виконання рішення суду, ухваленого 24 червня 2016 року, а кошти, виручені від його реалізації, направлені на погашення заборгованості за кредитним договором, розмір якої боржником не спростовано, взявши до уваги процесуальну поведінку відповідача протягом розгляду цієї справи з 2013 року, Верховний Суд вважав, що підстави для скасування рішення місцевого суду через обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав відсутні при цьому суд врахував, що розгляд справи тривав дев`ять років.

Таким чином колегія суддів відхиляє аргументи касаційної скарги представника позивача та аргументи відзиву на касаційну скаргу представника ОСОБА_3 про наявність підстав для скасування оскаржених судових рішень у зв`язку із обранням позивачем неналежного способу захисту.

Одночасно колегія суддів відхиляє аргументи касаційної скарги про те, що відповідач був позбавлений права власності та права на мирне володіння майном, оскільки ще під час перегляду цієї справи Верховним Судом, що відбувся 09 листопада 2022 року, судом було враховано критерії пропорційності втручання у право на мирне володіння майном.

Приймаючи постанову від 09 листопада 2022 року колегія суддів врахувала, що у справі, яка переглядається, порушень статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, щодо дотримання справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними із втручанням, та інтересами особи встановлено не було.

Аргументи касаційної скарги про те, що приймаючи оскаржену постанову суд апеляційної інстанції не врахував висновків Верховного Суду, щодо застосування норм права, викладених у постановах: від 04 серпня 2021 року у справі № 727/7578/16-ц; від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17; від 26 травня 2021 року у справі № 705/5748/14-ц; від 09 грудня 2019 року у справі № 464/8589/15-ц; від 04 грудня 2019 року у справі № 369/5314/16-ц; від 20 листопада 2019 року у справі № 643/5572/16-ц; від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц; від 13 листопада 2019 року у справі № 234/10832/16-ц; від 28 вересня 2016 року у справі № 6-1243цс16; від 23 жовтня 2019 року у справі № 404/5762/15-ц; 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц; від 23 жовтня 2019 року у справі 317/1292/16-ц; від 18 жовтня 2018 року у справі № 910/17423/17; від 19 лютого 2020 року у справі № 757/21623/15-ц; від 25 липня 2018 року у справі № 522/31199/13-ц; від 10 жовтня 2019 року у справі № 357/9126/17-ц; від 13 листопада 2019 року у справі № 148/1923/16-ц колегія суддів відхиляє з тих підстав, що фактичні обставини у наведених представником заявника справах та у справі, якає предметом касаційного перегляду не однакові.

Щодо вирішення заяви про передачу справи на розгляд Об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду

У червні 2023 року представник ОСОБА_1 - адвокат Касьяненко Д. Л. подав до Верховного Суду заяви в яких просив передати справу на розгляд Об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду.

Заяви мотивовані тим, що колегією суддів Першої судової палати касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у цій справі було проігноровано правовий висновок щодо неналежного способу захисту, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 березня 2016 року у справі № 6-1851цс15 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 760/14438/15-ц, натомість було застосовано правовий висновок щодо добросовісності відповідача, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19.

Суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів або палати, передає справу на розгляд об`єднаної палати, якщо ця колегія або палата вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з іншої палати або у складі іншої палати чи об`єднаної палати (частина третя статті 403 ЦПК України).

Згідно з частиною п`ятою статті 403 ЦПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Виключна правова проблема має оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного вимірів. Кількісний ілюструє той факт, що вона наявна не в одній конкретній справі, а у невизначеній кількості спорів, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності. З погляду якісного критерію про виключність правової проблеми свідчать такі обставини, як відсутність сталої судової практики в питаннях, що визначаються, як виключна правова проблема; невизначеність на нормативному рівні правових питань, які можуть кваліфікуватися як виключна правова проблема; необхідність застосування аналогії закону чи права; вирішення правової проблеми необхідне для забезпечення принципу пропорційності, тобто належного балансу між інтересами сторін у справі. Метою вирішення виключної правової проблеми є формування єдиної правозастосовчої практики та забезпечення розвитку права.

Колегія суддів вважає, що посилання представника ОСОБА_1 - адвоката Касьяненка Д. Л. на необхідність передачі справи на розгляд Об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики у подібних правовідносинах не заслуговують на увагу, оскільки правових й обґрунтованих підстав для такої передачі заявником не наведено, а Верховним Судом їх не встановлено. Судова практика за пред`явленими позивачем вимогами є незмінною й виключна правова проблема заявником не мотивована.

Колегія суддів також зазначає, що у наведених представником заявника постановах висновки сформульовані за інших фактичних обставин.

Таким чином, у задоволенні заяви про передачу справи на розгляд Об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду слід відмовити.

Щодо заяви про застосування наслідків спливу позовної давності

У липні 2023 року представник ОСОБА_1 - адвокат Касьяненко Д. Л. подав до Верховного Суду заяву в якій просив застосувати до спірних правовідносин наслідки спливу позовної давності.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України).

Таким чином, оскільки Верховний Суд не здійснює розгляд справи, а переглядає судові рішення у касаційному порядку, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення цієї заяви представника заявника.

Крім того колегія суддів зазначає, що Верховним Судом здійснюється перегляд судових рішень в межах доводів та вимог касаційної скарги, а касаційна скарга доводів щодо порушення судами норм права в частині застосування наслідків спливу позовної давності не містить.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частин першої, другої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення залишає без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанції норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржених судових рішень без змін.

Щодо судових витрат

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки у цій справі оскаржені судові рішення підлягають залишенню без змін, розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

У задоволенні заяв представника ОСОБА_1 - адвоката Касьяненка Дмитра Леонідовича про передачу справи на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду або Великої Палати Верховного Суду відмовити.

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 червня 2016 року та постанову Київського апеляційного суду від 12 квітня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий А. І. Грушицький

Судді С. О. Карпенко

І. В. Литвиненко

Є. В. Петров

В. В. Пророк