Житомирський апеляційний суд
Справа №286/2464/22 Головуючий у 1-й інст. Вачко В.І.
Категорія 80 Доповідач Коломієць О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2023 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Коломієць О.С.

суддів Талько О.Б., Шевчук А.М.

за участю секретаря

судового засідання Франчука В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №286/2464/22 за позовом ОСОБА_1 до Приватного підприємства «Автомагісталь» про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку

за апеляційною скаргою Приватного підприємства «Автомагістраль»

на рішення Овруцького районного суду Житомирської області від 18 січня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Вачко В.І.

в с т а н о в и в:

У вересні 2022 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість з виплати заробітної плати у сумі 62 388,78 грн. та середньомісячний заробіток за час затримки розрахунку в сумі 64 506,00 грн.

На обґрунтування позову зазначив, що у період з 01.09.2019 року по 29.06.2022 року працював водієм автотранспортних засобів відділу головного механіка ПП «Автомагістраль». Наказом №316 від 29.06.2022 року був звільнений з роботи на підставі ст.38 КЗпП за власним бажанням. У день звільнення та до часу подання позову відповідач не провів виплати всіх належних позивачу сум, відповідно до ст.116, 117 КЗпП України.

Рішенням Овруцького районного суду Житомирської області від 18 січня 2023 року позов задоволено частково. Стягнуто з ПП «Автомагістраль» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі в сумі 47558,80 грн. У задоволенні решти вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог, представник відповідача подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповноту з`ясування обставин справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції у вказаній частині та ухвалити нове, яким у задоволенні вказаних вимог відмовити повністю.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, щоголовний офіс ПП «Автомагістраль», його територія та значна частина виробничих приміщень, які знаходяться в с.Синяк Бучанського району Київської області з 25 лютого 2022 року по 03 квітня 2022 року перебували під окупацією. У зв`язку з чим виникли об`єктивні реальні загрози життю та здоров`ю працівників. Також було пошкоджено приміщення офісу та викрадено або пошкоджено значну кількість транспортних засобів, усю оргтехніку, документи, знищено сервер, значну кількість допоміжного обладнання та різноманітного устаткування. Отже, підприємство опинилося у вкрай скрутному фінансовому становищі та до цього часу вживає заходи відновлення функціонування.

Підприємство має критичну ситуацію з виплатою заробітної плати працівникам, оскільки підрозділи державного казначейства не здійснюють перерахування коштів на рахунок підприємства за виконані до окупації роботи та надані послуги, що унеможливлює розрахунки з бюджетом, працівниками та контрагентами за придбані матеріали. Саме внаслідок окупації у Бучанському районі Київської області та інших обставин непереборної сили, у тому числі існування заборгованості з бюджету держави за вже виконані роботи та надані послуги, підприємство досі не змогло повноцінно відновити господарську діяльність та своєчасно здійснити виплати із заробітної плати. Скаржник переконаний у тому, що доведений факт настання для підприємства обставин непереборної сили, які об`єктивно унеможливлюють належне та своєчасне виконання як господарських, так і податкових зобов`язань, звільняє його від відповідальності за несвоєчасну виплату заробітної плати. Посилається на те, що існування заборгованості є наслідком непереборної сили та випадку, як то передбачає частина перша ст.617 ЦК України, і який трапився не з вини ПП «Автомагістраль», що дає правові підстави для звільнення відповідача від відповідальності за порушення зобов`язання. Окрім того, частина третя ст.10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» передбачає, що роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці, якщо доведено, що це порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили. Відтак, вимоги позивача про стягнення заробітної плати до моменту закінчення воєнного стану в державі є передчасними та не можуть бути задоволені. Вказані обставини свідчать про наявність форс-мажорних обставин, які об`єктивно унеможливлюють належне та своєчасне виконання господарських і податкових зобов`язань, а також звільняють від відповідальності за несвоєчасну виплату працівникам заробітної плати.

Окрім того звертає увагу суду, на те, що резолютивна частина рішення є некоректною та незрозумілою, оскільки суд зазначив про стягнення коштів з подальшим утриманням податків та обов`язкових платежів.

Позивач правом подати відзив на апеляційну скаргу не скористався.

Представник відповідача у судовому засіданні доводи апеляційної скарги підтримав, просив задовольнити вимоги, скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволених вимог та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Позивач в судове засідання не з`явився, хоча про дату, час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

За приписами ст. 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та її вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Судом під час розгляду справи встановлено, що ОСОБА_1 з 01.09.2019 року перебував у трудових відносинах з ПП «Автомагістраль» та 29.06.2022 року був звільнений з роботи водія автотранспортних засобів відділу головного механіка ПП «Автомагістраль» за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпПУ, що підтверджується копією трудової книжки серії НОМЕР_1 (а.с.4).

Як вбачається з довідки форми ОК-5 «Індивідуальні відомості про застраховану особу. Реєстр застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування. Пенсійний фонд України» за період роботи ОСОБА_1 на ПП «Автомагістраль» сума заробітку для нарахування пенсії у 2022 році склала: за лютий 8950 грн., за березень 0 грн., за квітень 10434,78 грн., за травень 7378,88 грн., за червень 35625,12 грн. (а.с.5).

Відповідно до довідки ПП «Автомагістраль» про доходи ОСОБА_1 №А-00000317 від 18.10.2022 року, нарахований дохід за період 01.01.2022 року по 29.06.2022 року становив 82 065,80 грн., виплачено за вказаний період 19 440,00 грн. Середньоденний дохід на момент звільнення працівника згідно «Порядку обчислення середньоденної заробітної плати», затвердженого постановою КМУ №100 від 08.02.1995 року становив 597,51 грн. (а.с.27).

Задовольняючи частково позовні вимоги про стягнення заборгованості з виплати заробітної плати, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач при звільненні працівника з позивачем своєчасно не розрахувався, остаточного розрахунку по заробітній платі не провів. Документально підтверджений розмір заборгованості відповідача по заробітній платі позивача з урахуванням вирахуваних податків та обов`язкових платежів становить 47 558,80 грн. (51158,80 грн. 3 600 грн.), тобто менше ніж заявлено до стягнення в позові (62 388,78 грн.). Доказів погашення відповідачем заборгованість по заробітній платі позивача на момент розгляду справи в суді сторонам суду не надано.

Проте колегія суддів не може в повній мірі погодитися з такими висновками суду з огляду на наступне.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Частиною 1 статті 115 КЗпП України та статтею 24 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Статтею 47 КЗпП України передбачений обов`язок власника або уповноваженого ним органу в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

У частині 1 статті 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

З 24 лютого 2022 року відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено режим воєнного стану.

Згідно зі статтею 10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» заробітна плата виплачується працівнику на умовах, визначених трудовим договором. Роботодавець повинен вживати всіх можливих заходів для забезпечення реалізації права працівників на своєчасне отримання заробітної плати.

У апеляційній скарзі відповідач посилається на те, що статтею 10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці, якщо доведе, що це порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили.

Проте слушно зауважити, що ця стаття відповідного Закону одночасно зобов`язує роботодавця вживати всіх можливих заходів для забезпечення реалізації права працівників на своєчасне отримання заробітної плати. Окрім того, звільнення роботодавця від відповідальності за несвоєчасну оплату праці не звільняє його від обов`язку виплатити заробітну плату.

Наразі строк виплати позивачу заробітної плати вже відтермінований внаслідок ведення бойових дій та суду не надано беззаперечних доказів того, що діяльність підприємства до цих пір не відновлена до того стану, який би перешкоджав відповідачу виплатити позивачу заборгованість із заробітній платі, а тому суд першої інстанції обґрунтовано стягнув з роботодавця на користь позивача заборгованість по заробітній платі, проте помилився у визначеному розмірі заборгованості.

Нарахування податків на інших обов`язкових платежів є обов`язком роботодавця, тому стягненню підлягає заборгованість, яка визначена без врахування сплати податків та інших обов`язкових платежів.

Із довідки ПП «Автомагістраль» про доходи ОСОБА_1 №А-00000317 від 18.10.2022 року вбачається, що нарахований дохід за період 01.01.2022 року по 29.06.2022 року становив 82 065,80 грн., виплачено за вказаний період 19 440,00 грн. З огляду на це, заборгованість по заробітній платі становить 62 625,80 грн, але враховуючи те, що при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає 62 388,78 грн.

За таких обставин, рішення суду в частині стягнення заборгованості по заробітній платі підлягає зміні, а в частині розподілу судових витрат без змін.

Рішення в іншій частині в апеляційному порядку не оскаржено, тому не перевіряється судом апеляційної інстанції.

Відповідно до п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню. Малозначними є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст. 19 ЦПК України). Дана справа є малозначною в силу вимог закону.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Приватного підприємства «Автомагістраль»задовольнити частково.

Рішення Овруцького районного суду Житомирської області від 18 січня 2023 рокузмінити, виклавши абзац другий резолютивної частини рішення в наступній редакції:

Стягнути з Приватного підприємства «Автомагістраль» (07351, Київська область, Бучанський (Вишгородський) район, с.Синяк, вул.Київська, 68, ) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) заборгованості по заробітній платі в сумі 62388,78 грн. (без врахування сплати податків та інших обов`язкових платежів).

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 03 квітня 2023 року.

Головуючий Судді