ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/659/23 Справа № 419/1803/21 Головуючий у першій інстанції: Глазкова Ю.О. Суддя-доповідач: Красвітна Т. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 січня 2023 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого Красвітної Т.П.,

суддів: Єлізаренко І.А., Свистунової О.В.,

за участю секретаря Сахарова Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу по апеляційній скарзі представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Новоайдарського районного суду Луганської області від 12 листопада 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2021 року ОСОБА_1 , яка також подала позовну заяву в інтересах ОСОБА_3 , звернулись до суду з даним позовом, посилаючись на те, що вони є власниками квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 є їхніми родичами та зареєстровані у вищевказаній квартирі, однак з 2018 року фактично за місцем реєстрації не проживають, не отримують кореспонденцію за даною адресою, їх особисті речі у квартирі відсутні. У добровільному порядку відповідачі не знімаються з реєстрації за вказаною адресою, внаслідок чого позивачі позбавлені можливості в повній мірі володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном. Тому просила визнати ОСОБА_4 та ОСОБА_5 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Новоайдарського районного суду Луганської області від 12 листопада 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового судового рішення про задоволення позовним вимог.

Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом учасники справи повідомлені належним чином у відповідності до вимог ст. 128-130 ЦПК України, що підтверджується матеріалами справи.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги, скасування оскаржуваного рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та залишення в цій частині позову без розгляду; в іншій частині рішення підлягає залишенню без змін, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є власниками квартири АДРЕСА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за законом від 15.08.2013 року (а.с.13), копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №8028128 від 15.08.2013 року (а.с.14), копією свідоцтва на право власності на житло від 21.10.1994 року (а.с.15).

Згідно довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку, осіб №946 від 04.08.2021 року, виданої КП «Жилбудсервіс», у квартирі АДРЕСА_2 зареєстровані ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , як особи, що перебувають у родинних відносинах з власниками будинку (а.с.16), що також, підтверджується копіями паспортів ОСОБА_4 , та ОСОБА_5 (а.с. 17,18).

Відповідно до акту про непроживання від 28.07.2021 року, засвідченого співробітниками ВЗ КП «Жилбудсервіс» ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 01.01.2021 року по теперішній час (по час складання акту) дійсно не мешкають за місцем своєї реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 ; їх особисті речі в квартирі відсутні, що підтверджують сусіди ОСОБА_9 , ОСОБА_10 (а.с.19).

Відповідно до положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

За приписами частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Згідно із частиною четвертою статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені у частині другій статті 64 цього Кодексу, тобто дружина (чоловік), діти і батьки кожного з подружжя. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї.

Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.

За змістом статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

У статті 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

Згідно з частиною другою статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

У разі виникнення спору між власником та членами його сім`ї суд повинен врахувати, що право члена сім`ї власника на користування житлом є сервітутним правом, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися у відповідності з вимогами статей 405, 406 ЦК України, зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

При розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають брати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.

Відповідні висновки зазначені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 серпня 2021 року у справі №157/648/20 (провадження №61-8052св21).

Вирішуючи спори про усунення перешкод у користуванні житловим будинком, який перебуває у приватній власності, суди з урахуванням обставин справи надають оцінку правам, гарантованим статтею 8 Конвенції та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, пропорційності втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло з метою захисту права власності.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності; встановивши, що спірні правовідносини регулюються, зокрема, положеннями ст. 405 ЦК України; приймаючи до уваги що позивачкою не доведено факту відсутності ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , які є колишніми членами її сім`ї, у спірній квартирі АДРЕСА_2 понад один рік без поважних причин, - суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 .

Посилання в апеляційній скарзі на неправильне застосуванням місцевим судом норм ст. 405, ч.2 ст. 406 ЦК України є безпідставними, враховуючи зміст позовних вимог.

Встановивши, що позивачка ОСОБА_1 є власницею 1/2 частини вказаної вище квартири, місцевий суд дійшов правильного висновку, що спеціальною нормою, яка регламентує спірні правовідносини є саме положення ст. 405 ЦК України, яка закріплює право членів сімї власника житла на користування цим житлом.

Колегія наголошує, що частиною 1 ст. 58 ЦПК України передбачено, що сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.

За ст. 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 60 ЦПК України представником у суді може бути адвокат або законний представник. Під час розгляду спорів, що виникають з трудових відносин, а також справ у малозначних спорах (малозначні справи) представником може бути особа, яка досягла вісімнадцяти років, має цивільну процесуальну дієздатність, за винятком осіб, визначених у статті 61 цього Кодексу.

Відповідно до п.п. 1,2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справи незначної складності, визнані судом малозначними.

Згідно з частиною четвертою статті 19 ЦПК України спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.

Відповідно до частини четвертої статті 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1 - 5 цієї частини.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що спрощене позовне провадження застосовується для розгляду малозначних справ, крім справ передбачених частиною четвертою статті 274 ЦПК України, а відтак ці категорії справ не можуть визнаватися малозначними.

Предметом спору в даній справі є визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Тобто, дана справа не є малозначною.

Частиною 4 ст. 62 ЦПК України передбачено, що повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність».

Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону України «Про адвокатуру» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

Наведене узгоджується із правовою позицією, яка викладена у постанові Верховного Суду від 10 серпня 2022 року у справі № 592/7206/21.

Судом встановлено, що у позовній заяві про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням від 12 серпня 2021 року зазначено двоє позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , проте позовна заява підписала лише одним позивачем ОСОБА_1 .

На підтвердження повноважень на представництво ОСОБА_3 в суді ОСОБА_1 надала довіреність серії 77 АВ 4200443 від 02.05.2017, посвідчену Марковою О.В. тимчасово виконуючою обов`язки нотаріуса м.Москва Маркова О.В. з перекладом на українську мову, який посвідчений приватним нотаріусом Щастинського районного нотаріального округу Луганської області Сологубовою Т.І. за №446 (а.с. 10-12).

В матеріалах справи відсутні документи, що посвідчують повноваження Звєрєвої Т.С. на надання правничої допомоги як адвоката.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 257 ЦПК України передбачено, що суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо позовну заяву від імені заінтересованої особи подано особою, яка не має повноважень на ведення справи.

Отже, встановивши, що позовна заява у даній справі підписана лише ОСОБА_1 , від її імені та імені ОСОБА_3 , на підставі довіреності; приймаючи до уваги, що дана справа не є малозначною, - колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для залишення позову без розгляду в частині вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщеннямна підставі п. 2 ч. 1 ст. 257 ЦПК України.

Суд звертає увагу, що, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на вищевикладене, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, оскаржуване рішення підлягає скасуванню в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та залишенню в цій частині позову без розгляду.В іншій частині оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 375, 377, 381-383 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Новоайдарського районного суду Луганської області від 12 листопада 2021 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням скасувати.

Позов в частині вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням залишити без розгляду.

В іншій частині рішення Новоайдарського районного суду Луганської області від 12 листопада 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду.

Головуючий Т.П. Красвітна

Судді І.А. Єлізаренко

О.В. Свистунова