Провадження № 2-др/752/97/23
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 червня 2023 року Голосіївський районний суд м.Києва в складі:

головуючого - судді- Машкевич К.В.

за участю секретаря- Гненик К.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві заяву представника відповідача - адвоката Саленка Ярослава Юрійовича про ухвалення додаткового рішення у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ҐЕЛІОС ВІЖН УКРАЇНА», Державного підприємства «Український інститут інтелектуальної власності» про захист прав інтелектуальної власності,-

ВСТАНОВИВ:

У червні 2023 року від представника відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «ҐЕЛІОС ВІЖН Україна»- адвоката Саленко Я.Ю. надійшло клопотання про ухвалення додаткового рішення про відшкодування судових витрат, в якому просив стягнути з позивача ОСОБА_1 на користь ТОВ «ҐЕЛІОС ВІЖН УКРАЇНА» витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 40043, 68 грн.

В обґрунтування вказаного клопотання представник посилався на те, що у відзиві відповідача ТОВ «ҐЕЛІОС ВІЖН УКРАЇНА» був визначений попередній розрахунок суми судових витрат та їх компенсацію.

Внаслідок закриття провадження у справі у зв`язку з порушенням позивачем предметної юрисдикції, тобто внаслідок необґрунтованих дій позивача відповідач поніс певні витрати, які мають бути компенсовані у передбаченому законом порядку.

Зазначає, що відповідачем було здійснено оплату правової допомоги адвокату Адвокатського Об`єднання «Гесторс Інтер» Я.Ю. Саленко по справі №752/18383/21, що відповідно до ч. 3 ст. 133 ЦПК України є судовим витратами, на підтвердження чого є Договір № 19/10-2020 про надання правової допомоги; Додаток № 2 до Договору № 19/10-2020 від 19 жовтня 2020 року про надання правової допомоги від 18 жовтня 2021 року; Детальний опис наданих послуг професійної правничої (правової) допомоги по справі № 752/18383/21; Акт № 2 приймання-передачі наданих юридичних послуг на виконання Договору про надання правової допомоги № 19/10-2020 від 19 жовтня 2020 року між ТОВ «ҐЕЛІОС ВІЖН УКРАЇНА» та адвокатським об`єднанням «Гесторс Інтер» ; Додаток № 3 до Договору № 19/10-2020 від 19 жовтня 2020 року про надання правової допомоги від 08 грудня 2021 року; Акт приймання-передачі наданих юридичних послуг на виконання Договору про надання правової допомоги № 19/10-2020 від 19 жовтня 2020 року та Додатку № 3 до Договору № 19/10-2020 від 08 грудня 2021 року від 02 червня 2023 року ; Додаток № 4 до Договору № 19/10-2020 від 19 жовтня 2020 року про надання правової допомоги від 30 грудня 2021 року; рахунок-фактура № СФ-0000013 від 18.10.2021; виписка за рахунком від 18.10.2021; рахунок-фактура № СФ-0000015 від 08.12.2021; виписка за рахунком від 08.12.2021; рахунок-фактура № СФ-0000525 від 14.09.2022; виписка за рахунком від 14.10.2022; рахунок на оплату № 13 від 16.03.2023 ; виписка за рахунком від 20.03.2023; рахунок на оплату № 28 від 01.06.2023 ; виписка за рахунком від 05.06.2023.

На підставі викладеного просив задовольнити заяву.

Відповідно до ч. 4 ст. 270 ЦПК України сторони в судове засідання не викликалися.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про відсутність підстав у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення, виходячи з наступного.

Вивчивши вказану заяву, дослідивши матеріали цивільної справи, суд прийшов до наступного висновку.

У провадженні Голосіївського районного суду м. Києва перебувала цивільна справа за за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ҐЕЛІОС ВІЖН УКРАЇНА», Державного підприємства «Український інститут інтелектуальної власності» про захист прав інтелектуальної власності.

Ухвалою суду від 10 серпня 2021 року було відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 01 червня 2023 року провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ҐЕЛІОС ВІЖН УКРАЇНА», Державного підприємства «Український інститут інтелектуальної власності» про захист прав інтелектуальної власності - закрито, оскільки правовідносини, за захистом яких звернувся до суду позивач, підлягають вирішенню в порядку господарського судочинства, а тому на підставі п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з державного бюджету.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, в тому числі, витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України).

Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Згідно ч. 9 ст. 141 ЦПК України, у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Частиною 5 ст. 142 ЦПК України визначено, що у разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача.

Зі змісту частини 5 статті 142 ЦПК України вбачається, що про закриття провадження у справі виноситься ухвала, в якій може бути вирішене питання про розподіл між сторонами судових витрат.

Разом з тим, необхідною умовою для застосування частини 5 статті 142 ЦПК України у разі закриття провадження в справі є доведення факту вчинення позивачем необґрунтованих дій. Під такими діями слід розуміти завідомо безпідставне та/або штучне ініціювання судового провадження, тощо. При цьому відповідач у такому випадку повинен надати суду вмотивоване та підтверджене доказами клопотання про компенсацію відповідних витрат із зазначенням, у чому саме полягають відповідні необґрунтовані дії позивача.

З системного тлумачення положень частин п`ятої, шостої статті 142, частини дев`ятої статі 141 ЦПК України виходить, що необґрунтовані дії позивача як підстава для компенсації здійснених відповідачем витрат, пов`язаних з розглядом справи, відповідно до частини п`ятої статті 142 ЦПК України, передбачають свідомі недобросовісні дії позивача, які свідчать про зловживання процесуальними правами (правові висновки Верховного Суду в постанові від 14 січня 2021 року в справі № 521/3011/18, провадження № 61-10254св20).

Аналіз процесуальної норми вказує на те, що для стягнення компенсації здійснених відповідачем витрат, пов`язаних з розглядом справи, відповідачу згідно з процесуальним обов`язком доказування необхідно довести, а суду встановити і зазначити про це в судовому рішенні, які саме необґрунтовані дії позивача були ним здійснені в ході розгляду справи та в чому вони виражені, зокрема: чи діяв позивач недобросовісно та пред`явив необґрунтований позов; чи систематично протидіяв правильному та швидкому вирішенню спору; чи недобросовісний позивач мав протиправну мету - ущемлення прав та інтересів відповідача; чи були дії позивача умисні та який ступінь його вини й чим це підтверджується.

Згідно позиції Верховного суду, викладену в Постанові від 18.12.2019 № 741/1681/17 законодавець гарантуючи особам право на звернення до суду за захистом та право на позов у вказаній редакції ЦПК України, передбачив компенсацію здійснених відповідачем витрат, пов`язаних з розглядом справи, лише у випадку необґрунтованих дій позивача.

Добросовісні дії позивача спрямовані на захист його порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів не можна вважати необґрунтованими, оскільки вони вчинені при здійсненні конституційного права на судовий захист.

Таким чином, саме по собі звернення з позовом до суду не свідчить про необґрунтованість дій позивача, оскільки зазначене є диспозитивним правом позивача, передбачене процесуальним законодавством і не містить таких обмежень, а тому для задоволення вимог про стягнення компенсації здійснених судових витрат відповідачеві необхідно довести, а суду встановити, які саме дії позивача при зверненні до суду чи у ході розгляду справи по суті є необґрунтованими та у чому вони виражені, зокрема: чи є недобросовісним звернення позивача з позовом до суду, чи були його дії умисними та чим це підтверджується.

Крім того, звернення до суду з позовом є суб`єктивним правом позивача, гарантованим статтями 55, 124 Конституції України, є безумовним доступом до правосуддя незалежно від обґрунтованості позову.

Такий правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 26 вересня 2018 року по справі №148/312/16-ц.

Аналогічної правової позиції дотримувався Верховний Суд в постанові від 03 липня 2019 року у справі № 543/408/17 і в цій же постанові роз`яснив, що для стягнення компенсації здійснених відповідачем витрат, пов`язаних із розглядом справи, відповідачу згідно з процесуальним обов`язком доказування необхідно було довести, а суду встановити і зазначити про це в ухвалі, які саме необґрунтовані дії позивача були ним здійснені в ході розгляду справи та в чому вони виражені, зокрема: чи діяв позивач недобросовісно та пред`явив необґрунтований позов; чи систематично протидіяв правильному та швидкому вирішенню спору; чи недобросовісний позивач мав на меті протиправну мету - ущемлення прав та інтересів відповідача; чи були дії позивача умисні та який ступінь його вини і чим це підтверджується.

З огляду на зміст заяви, представник відповідача не надав належних та допустимих доказів, якими встановлюється необгрунтованість дій позивача у розумінні вимог ч. 9 ст. 141 ЦПК України.

Разом із тим, саме по собі закриття провадження в справі не є підставою для покладення судових витрат, понесених відповідачем, на позивача, оскільки положення ст. 255 ЦПК України мають застосовуватися у системному зв`язку зі спеціальними нормами ст. 141, 142 ЦПК України, якими врегульовано підстави і порядок розподілу судових витрат.

Доступ до суду є правом особи, гарантованим, зокрема, ч. 1 ст. 55 Конституції України, п. 1 ст. 6 Конвенції, ч. 1 ст. 4 ЦПК України. Суд може обмежити реалізацію цього права, зокрема, у порядку, встановленому ст. 44 ЦПК України. Проте суд першої інстанції, закриваючи провадження в справі, не встановив факт зловживання позивачем його процесуальними правами.

Закриття провадження в справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, оскільки справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, саме по собі не підтверджує понесення відповідачем судових витрат внаслідок необґрунтованих дій позивача, оскільки перевірка правильності звернення до суду із відповідною заявою або скаргою, відкриття провадження або відмова у відкритті провадження в зв`язку із належністю справи до іншого судочинства належить до компетенції суду і відповідальність за правильність таких процесуальних дій і їх наслідки не може покладатися на сторін у справі.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить із того, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження обставин, за яких можна вважати дії позивача необґрунтованими та такими, що призвели до безпідставного понесення витрат відповідачем, так само матеріалами справи не підтверджується і зловживання позивачем своїми процесуальними правами.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Оскільки стороною відповідача не доведено, а судом не встановлено факту вчинення з боку позивача дій, які можна визнати необґрунтованими у розумінні ч. 5 ст. 142 ЦПК України, вимоги заяви представника відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «ҐЕЛІОС ВІЖН УКРАЇНА» -Саленка Я.Ю. про стягнення судових витрат у вигляді витрат на правничу допомогу в розмірі 40043,68 грн. не ґрунтуються на вимогах ст.ст. 142, 256 ЦПК України та задоволенню не підлягають.

Керуючись ч. 5 ст. 142, 259, 260, 354 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

У задоволені заяви представника відповідача - адвоката Саленка Ярослава Юрійовича про ухвалення додаткового рішення у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ҐЕЛІОС ВІЖН УКРАЇНА», Державного підприємства «Український інститут інтелектуальної власності» про захист прав інтелектуальної власності - відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення до Київського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя: К.В.Машкевич