справа № 208/1291/23
№ провадження 2/208/592/23
21 березня 2023 р. м. Кам`янське
Заводський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області в складі: Головуючого судді Похвалітої С.М., за участю секретаря судового засідання - Грищенко О.Л.,
Учасники справи
Відповідач російська федерація в особі міністерства юстиції в російській федерації,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до російської федерації в особі міністерства юстиції в російській федерації про відшкодування моральної шкоди, -
ОСОБА_1 звернулася з позовом до російської федерації в особі міністерства юстиції в російській федерації про відшкодування моральної шкоди.
В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначено, що ОСОБА_1 народилась та постійно мешкала в місті Маріуполь. 20.02.2017 року їй була проведена операція Тиреоїдектомії, тобто вона перенесла тяжку онкологічну хворобу в 2017 році, після чого була визнана інвалідом 3 групи загального захворювання. З 24 лютого 2022 року місто Маріуполь почали бомбити війська російської федерації, почалась війна на території України. В період з 24 лютого до 07 березня 2022 року ОСОБА_2 мешкала за адресою реєстрації: АДРЕСА_1 , оскільки даний приватний будинок мав підвал, який використовувався як сховище під час бомбардувань. Саме з 24.02.2022р. російські війська постійно обстрілювали околиці міста Маріуполь, було чутно вибухи на сусідніх вулицях посеред житлових будинків.
З 02 березня 2022 року в місті Маріуполь зникло світло, газ, вода та зв`язок.
Оскільки пос.Волонтерівка це край міста Маріуполь зі сторони пос.Сартана, то вже 07.03.2022р. військові Збройних сил України попередили мешканців вулиці Пархоменко, що треба протягом 15 хвилин зібрати речі та виїхати у зв`язку з тим, що лінія бойових дій найближчим часом пройде по даній ділянці.
Не маючи часу, щоб зібрати речі, ОСОБА_1 з чоловіком та з його батьками 07 березня 2022 року виїхали до центра міста Маріуполь, не усвідомлюючи небезпеки, оскільки була відсутня будь-яка загальна інформація про хід бойових дій в місті.
На час виїзду з дому позивач не мала зовсім ніяких особистих речей, засобів гігієни та білизни, одягу та іншого першого необхідного.
З 07 по 16 березня 2022 року, ОСОБА_1 разом з чоловіком та його батьками мешкала в центрі міста у родичів. Кожного дня позивач виходила на пошуки води та їжі, оскільки необхідно було забезпечити хоч мінімальну кількість їжі для достатньо великої родини з 10 осіб. Питну воду привозив Водоканал машиною, тому приходилось стояти в чергах по 5-7 годин.
В даний період часу ОСОБА_1 збирала та топила сніг, який випав на 08 березня 2022 року, збирала калюжі після того як сніг почав танути, оскільки води було недостатньо. Разом з нестачею води також булі й нестача їжі, годувалась переважно кашею, яку варили при можливості розпалити костер за відсутністю бомбардувань, хліба не бачили майже 4 тижні.
Разом з тим місто постійно обстрілювали зі всієї можливої зброї, артилерії, танків та авіанальотів.
В місті Маріуполь за відсутністю продовольства, ліків, води, інформації почались мародерства та пограбування крамниць, аптек, кафе, розбитих будівель та будівель, де ніхто не мешкав. Позивач зазначає, що було дуже страшно виходити з двору, оскільки на тротуарах валялись трупи, на дорогах стояли спалені машини з обгорілими трупами.
Під час авіабомбардування згорів Центральний ринок, згорів Центральний універмаг, та інші магазини в центрі міста. Біля кожного під`їзду багатоповерхівок були збудовані з цегли пічки для приготування їжі, люди палили меблі, книги, зрізали кору дерев для багаття та готували їжу.
В період відсутності води та їжі ОСОБА_1 була обмежена в будь-яких гігієнічних процедурах, не приймала душ, не чистила зуби та не мила волосся, не прала особисті речі майже 2 тижні, оскільки води було недостатньо.
Жодної інформації про зелені коридори та можливість виїзду з міста не поступало, позивачка була відрізана від будь-якої інформації, яка б могла б зберегти їй життя.
16 березня 2022 року біля 11 години ранку почався авіанальот та бомба попала на земельну ділянку сусіднього будинку, в домі де знаходилась родина ОСОБА_1 знесло дах, вибило всі вікна, провалилася стеля, пошкодило меблі, так як в той час всі мешканці були в домі, було сильне задимлення, почалась паніка.
До 16 березня ОСОБА_1 була впевнена, що оскільки їх прихистили в будинку в самому центрі міста Маріуполь біля Собору їм непотрібно буде виїжджати з міста, вони не розуміли небезпеку в місті, оскільки була відсутня будь-яка ззовня об`єктивна інформація.
Оскільки будинок, в якому тимчасово знайшли прилисток ОСОБА_1 зі своєю родиною було зруйновано 16 березня 2022 року, вона вирішила виїхати зі всіма мешканцями, але стало відомо, що виїхати можливо лише в сторону окупованої території - с.Мелекіно, тому терміново під час авіаційного бомбардування виїхали з міста Маріуполь в сторону с.Мелекіно.
ОСОБА_1 відчувала душевний страх та паніку, не була впевнена у можливості виживання під час виїзду з міста, оскільки під час виїзду йшло бомбардування Центрального району міста, на дорозі валялися тролейбусні тролеї, дорога була пошкоджена вирвами, стояли спалені машини, валялись осколки ракет та цеглі. Всі будинки на шляху по пр.Металургів були погорілі або догорали.
17 березня 2022 року ОСОБА_1 разом з сім`єю виїхала з міста Маріуполь, перетнувши перший блокпост окупантів на трасі при виїзді з м.Маріуполь на с.Мелекіно, встали в колону машин та поїхали в бік м.Мангуш (хоч це була вже окупована територія), ходила по хатах, питала людей в чергах за їжею, але найти житло було неможливо, тому вони попросили притулку в с.Білосарайська Коса Донецької області, де й знаходились до 08 квітня 2022 року.
Разом з тим, територія с.Білосарайська Коса Донецької області була також окупованою територією, хоч там не велись активні бойові дії, тому ОСОБА_1 разом з родиною певний час були там. Разом з тим необхідно було виїжджати на територію України, але було недостатньо інформації про лінію фронту та окуповані ворогом території, оскільки інформацію отримували лише з радіоприймача машини спалюючи бензин.
Але, намагаючись 05 квітня 2022р. виїхати до ближнього міста Бердянськ Запорізької області та придбати продукти, отримати більше інформації, ОСОБА_1 була обмежена в пересуванні військовим патрулем, у яких були позначки з прапорами та підписами «днр», які вимагали фільтраційні талони. Військові вимагали пройти фільтрацію та пересуватись лише при наявності фільтраційних талонів.
Оскільки ОСОБА_1 та її сім`я мали чітку патріотичну позицію, не вважали можливим проходити таку «фільтрацію» так як розуміли можливість відстежити їх позицію в соціальних мережах, до того ж вони вважали, що такий захід був би загрозливим для їх життя та здоров`я.
Саме тому, ІНФОРМАЦІЯ_1 о 05 год. ранку ОСОБА_1 зі своєю родиною виїхали з с.Білосарайська Коса по ґрунтовим дорогам в бік м.Бердянськ та лише о 20 год. того ж дня доїхали до м.Запоріжжя.
З 12 квітня 2022 року по 13 липня 2022 року ОСОБА_1 мешкала та була зареєстрована як ВПО в м.Біла Церква Київської області, але за рахунок відсутності роботи відповідної кваліфікації, відсутності коштів для існування вона повинна були переїхати до м.Кам`янське Дніпропетровіської області у зв`язку з працевлаштуванням.
ОСОБА_1 під час військового вторгнення росії в Україну та бойових дій в місті Маріуполь зазнала значних фізичних та психологічних травм, страху та психологічного тиску, які вона не може забути та пережити.
Саме через воєнні дії росії проти України та за пережитих подій в місті Маріуполь ОСОБА_1 відчуває постійний страх смерті, оскільки повернувся страх смерті та страждань, який було з трудом подолано після перенесеного онкозахворювання.
На теперішній час ОСОБА_1 має стійкій страх до гучних звуків та гучної мови, звуків літака та повітряної тривоги, оскільки асоціаціює їх з бомбардуваннями, загрозою для життя та здоров`я.
Звернувшись до психіатра 08.02.2023р., позивач отримала висновок, в якому зазначено діагноз F43.1 (посттравматичне стресовий розлад). Психіатром призначено курс лікування.
За рахунок обмеження кількості питної води та їжі, нестабільного психологічного стану позивач втратила майже 15 кг ваги протягом 3 тижнів, що призвело до збільшення рівня гормонів в організмі. Збільшення рівня гормонів ТТГ визвали у позивача тремтіння кінцівок, слабкість та запаморочення.
Відсутності можливості в місті Маріуполь отримати медичну допомогу ендокринолога та неможливість здачі аналізів для встановлення рівня гормону ТТГ, призвели до стійкої зміни гормонального стану ТТГ, що неможливо скоригувати протягом тривалого часу.
Після перенесених страждань під час воєнних дій та перебування на окупованій території фізичний стан позивача не дає можливості відновити необхідний для організму рівень гормонів ТТГ навіть з врахуванням постійного приймання ліків.
За рахунок високого рівня гормонів ТТГ позивач відчуває й на теперішній час тремтіння в кінцівках, серцебиття, постійні головні болі, повишену втомляємість.
Тому, просить суд стягнути з російської федерації на свою користь грошові кошти в сумі 500 000,00 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої їй внаслідок військової агресії проти України.
Ухвалою суду від 28.02.2023 року відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.
В судове засідання позивач ОСОБА_1 не з`явилась, надала заяву про розгляд справи за її відсутністю, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, не заперечує проти винесення заочного рішення по справі.
Відповідач в судове засідання не з`явився, причини неявки до суду не повідомив.
У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, від яких надійшли клопотання про розгляд справи за їх відсутності, що відповідає положенням ч. 3 ст. 211 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, що відповідає положенням ч. 2 ст. 247 ЦПК України.
Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України.
Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, прийшов до наступного.
Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та ст. 8 Конституції України гарантовано кожному право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина.
Відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Способи захисту цивільних прав визначено ст. 16 Цивільного кодексу України.
Пунктом 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України передбачено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
Згідно ч. 2 ст. 2 ЦК України учасниками цивільних відносин є зокрема і іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.
Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитки у результаті порушення її цивільного права, має право на відшкодування.
Місце проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відповідно до паспорта громадянина України та витягу з реєстру територіальної громади №2023/001051589 від 06.02.2023р. зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 .
В матеріалах справи міститься копія пенсійного посвідчення № НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_1 , в якому зазначено, що вид пенсії: по інвалідності, 3 група загального захворювання, термін дії: довічно.
Крім цього, в матеріалах справи містяться копія виписки з амбулаторної карти про проходження радіоізотопної діагностики від 18.11.2021р.; копія виписки з історії хвороби Інституту ендокринології та обміну речовин ім.В.П.Комисаренко; копії результатів досліджень в лабораторії Сінево 14.06.2022р., 11.08.2022р., 07.09.2022р., 05.10.2022р., 21.12.2022р., 07.02.2023р., відповідно до яких вбачається стан гормонів ТТГ; копія талону на консультацію до психіатра; копія висновку психіатричного огляду від 08.02.2023р., з якого вбачається факт встановлення діагнозу F43.1; копія рецепта лікаря від 09.02.2023р.; загальновідома інформація щодо факту облоги міста Маріуполь протягом певного часу, постійних обстрілів ворогом міста, руйнування його інфраструктури, житлових будинків, убивство великої кількості жителів цього міста; копія виписки з амбулаторної карти від 09.02.2023р.; копія з трудової книжки, з якої вбачається факт працювання на ПрАТ ММК ім.Ілліча.
Згідно з ч.1-3 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала.
Стаття 28 Загальної декларації прав людини гарантує кожній людині право на соціальний і міжнародний порядок, при якому права і свободи, викладені в цій Декларації, можуть бути повністю здійснені.
Отже, обов`язку держав утримуватися від збройної агресії кореспондує право людини на мир, яке є запорукою дотримання інших прав і свобод, гарантованих нормами Загальної декларації прав людини та інших міжнародно-правових актів.
Конституційний Суд України у своєму рішенні від 12.04.2012 № 9-рп/2012 (справа № 1-10/2012) наголосив, що в Україні як демократичній, правовій державі людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; держава відповідає перед людиною за свою діяльність; утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (статті 1,3 Основного Закону України).
Суд враховує, що преамбула Статуту Організації Об`єднаних Націй визначає, що держави-учасниці ООН сповнені рішучості позбавити прийдешні покоління нещасть війни, проявлятимуть терпимість та житимуть в світі як добрі сусіди, об`єднуватимуть зусилля для підтримки міжнародного миру та безпеки.
Пункт 9 Резолюції 60/1, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 24.10.2005, визначає мир, безпеку та розвиток прав людини тими опорами, на яких тримається система ООН.
Пункт 120 Резолюції нагадує про обов`язок держав-учасниць ООН сприяти повазі та захисту усіх прав людини та основних свобод відповідно до Статуту ООН, Загальної Декларації прав людини та іншим документам, які стосуються прав людини. Універсальний характер цих прав не підлягає жодному сумніву.
Пункт 122 Резолюції підкреслює, що всі держави зобов`язані поважати права людини та основні свободи.
Відповідно до ст. 28 Загальної декларації прав людини кожному гарантується право на соціальний і міжнародний порядок, при якому права і свободи, викладені в цій Декларації, можуть бути повністю здійснені.
У ст. 30 Декларації зазначено, що ніщо у цій Декларації не може бути витлумачено як надання будь-якій державі, групі осіб або окремим особам права займатися будь-якою діяльністю або вчиняти дії, спрямовані на знищення прав і свобод, викладених у цій Декларації.
Кожен має право жити в мирі в умовах заохочення і захисту всіх прав людини і повної реалізації розвитку (ст. 1 Декларації про право на мир, затвердженої резолюцією Генеральної Асамблеї ООН 71/189 від 19.12.2016).
Згідно ст. 1 ЗУ «Про оборону України», збройна агресія - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України.
Силові дії російської федерації, що тривають з 20.02.2014, є актами збройної агресії відповідно до пунктів "a", "b", "с", "d" та "g" статті 3 Резолюції 3314 (XXIX) Генеральної Асамблеї ООН «Визначення агресії» від 14.12.1974 року.
Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України на території України введено воєнний стан.
Відповідно до ч. 9 ст. 5 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на російську федерацію як на державу, що здійснює окупацію. Держава Україна всіма можливими засобами сприятиме відшкодуванню матеріальної та моральної шкоди російською федерацією.
Таким чином, російська федерація є суб`єктом, внаслідок збройної агресії якого проти України та окупації частини території України порушено низку прав та свобод громадян України, зокрема, особистих прав позивача, та, відповідно, саме російська федерація є суб`єктом, на якого покладено обов`язок з відшкодування завданих цими діями збитків.
При цьому, російська федерація не має підстав посилатися на імунітет для уникнення відповідальності за заподіяні збитки майну позивача. До таких висновків також дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.05.2022 у справі № 635/6172/17, провадження № 14-167 цс 20 (пункт 49).
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У зв`язку з повномасштабним вторгненням російської федерації на територію України 24 лютого 2022 року Україна розірвала дипломатичні відносини з росією, що у свою чергу з цієї дати унеможливлює направлення різних запитів та листів до посольства російської федерації в Україні у зв`язку із припиненням його роботи на території України.
У ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» вказано, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Суду як джерело права.
Відповідно до вимог «Правила суду - компенсація шкоди», які використовуються Європейським судом з прав людини при розгляді справ із компенсації шкоди, зокрема, п. п. 15 п. 3 цих Правил, встановлено, що заявники, які бажають отримати компенсацію за нематеріальну шкоду, мають право вказати суму, яка на їхню думку, була б справедливою.
Заявник, який вважає себе жертвою більш одного порушення Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, може вимагати або одну одноразову суму, яка покриває всі передбачувані порушення, або окрему суму щодо кожного передбаченого Європейською конвенцією порушення.
Суд також враховує, що російська федерація, здійснивши збройну агресію щодо України, окупувавши частину території України, порушила чисельну кількість міжнародних норм та правил, в тому числі норми та принципи Статуту ООН, Загальної декларації прав людини, Будапештського меморандуму, Гельсінського заключного акту наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975 та Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і російською федерацією.
Пунктом 2 Будапештського меморандуму російська федерація взяла на себе зобов`язання разом зі Сполученим Королівством Великої Британії та Північної Ірландії і Сполученими Штатами Америки утримуватися від загрози силою чи її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і що ніяка їхня зброя ніколи не буде використовуватися проти України, крім цілей самооборони або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом Організації Об`єднаних Націй.
Згідно із Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 суверенні права держави мають узгоджуватись із міжнародним правом, зокрема Статутом ООН, Загальною декларації прав людини та Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01 серпня 1975 року, які визначають права та законні інтереси людини як найвищу суспільну цінність, гарантують людині право жити в мирі та безпеці.
Таким чином, держава, яка грубо порушує гарантовані нормами міжнародного права основні свободи та права людини, не може використовувати імунітет від судового переслідування іноземним судами як гарантію уникнення відповідальності за вчинені злочини проти життя та здоров`я людини, а також нанесення шкоди її майну. До таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2022 року у справі № 635/6172/17, провадження № 14-167цс20 (пункт 49).
Згідно вимог ст. ст.76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.
Отже, враховуючи характер та обсяг завданих позивачам моральних страждань, істотних порушень їх конституційних прав, умисного характеру дій РФ, суд вважає достатнім та справедливим розмір компенсації за заподіяну позивачам моральну шкоду у розмірі 500 000,00 грн..
Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача належить стягнути судовий збір на користь держави.
Керуючись ст. ст. 4, 76-77, 79-81, 141, 211, 247, 258-259, 263-265, 273, 280-289, 352, 354, 355 ЦПК України, ст. ст. 2, 16, 22, 23, 1167 ЦК України, суд -
Позовні вимоги ОСОБА_1 до російської федерації в особі міністерства юстиції в російській федерації про відшкодування моральної шкоди, задовольнити.
Стягнути з держави російська федерація в особі міністерства юстиції в російській федерації на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_2 , грошові кошти в сумі 500 000 (п`ятсот тисяч) грн. 00 коп. в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої їй внаслідок військової агресії рф проти України.
Стягнути з держави російська федерація в особі міністерства юстиції в російській федерації на користь держави Україна судовий збір у розмірі 7500 (сім тисяч п`ятсот) грн. 00 коп.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів безпосередньо до суду апеляційної інстанції, тобто до Дніпровського Апеляційного суду.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження , якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду .
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Похваліта С. М.