Єдиний унікальний номер справи 229/3905/21
Номер провадження № 2/229/292/2023
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2023 року м. Дружківка

Дружківський міський суд Донецької області у складі:

головуючого судді Лебеженка В.О.

за участі:

секретаря судового засідання Слободкіної Т.І.

позивача ОСОБА_1

представників відповідача Лисенко К.І. ,

Суворової О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Дружківка Донецької області в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОКП «Донецьктеплокомуненерго» в особі «Дружківкатепломережа» про захист прав споживачів

В С Т А Н О В И В:

До Дружківського міського суду Донецької області надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОКП «Донецьктеплокомуненерго» про захист прав споживачів.

У позовній заяві позивач зазначив, що за рішенням Дружківського міського суду Донецької області виконком Дружківської міської ради надав йому дозвіл на встановлення автономного опалення за адресою: АДРЕСА_1 .

З листопада 2020 року він почав отримувати платіжні повідомлення від ВО «Дружківкатепломережа» за опалення місць загального користування (далі по тексту - МЗК) в сумі від 225 грн. до 373 грн.

При будівництві будинку АДРЕСА_2 батареї опалення у всіх під`їздах не встановлювалися. Відсутні і інші технічні засоби опалення МЗК, тобто МЗК не мають системи опалення і не опалюються. На його звернення ВО «Дружківкатепломережа» надала відповідь від 31.12.2020 року за №33/04, в якій вказано, що згідно Закону №2119 розподіл обсягів спожитої у будівлях комунальних послуг, здійснюється на підставі методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлях ЖКХ від 22.11.2018 року №315 (далі по тесту - Методика №315).

Згідно вищевказаної методики опалення МЗК в під`їздах де відсутні батареї опалення і відсутні прибори, які б фіксували фактичні затрати на опалення МЗК, відбувається за рахунок теплообміну через огороджувальні конструкції будівлі.

Вважає, що такий розподіл теплової енергії враховує тільки те тепло, яке подається централізовано і не враховує тепло, яке поступає через теплообмін огороджувальних конструкцій будівлі квартир з індивідуальним опаленням.

Частина 1 статті 12 Закону №2189 чітко визначає, що надання послуг з постачання теплової енергії здійснюється виключно на договірних засадах.

Своєю відповіддю ВО «Дружківкатепломережа» від 31.12.2020 року №33/04 повідомила, що договори, буцімто, розсилалися абонентам. Але яким чином і кому, підтвердити не можуть. Особисто він такий договір не отримував і за ті рази, коли він відвідував ВО «Дружківкатепломережа», укласти такий договір йому ніхто не пропонував.

Борг по таким рахункам станом на 01.06.2021 складає 1474,06 за постачання теплової енергії та 184,94 грн. за абонентське обслуговування. Разом 1659.00 грн. Вважає, що нараховуючи кошти за буцімто опалення МЗК відповідач в односторонньому порядку і примусово зробив його своїм споживачем, причому грубо порушивши його права як споживача, оскільки він не може знати чи опалювалися МЗК в загалі чи ні і в якому обсязі.

Відповідно до п.22 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів», споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Відповідно до п.3,17 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів» виконавець - суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги, а послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб.

Відповідно до ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів»:

1. Захист прав споживачів, передбачених законодавством, здійснюється судом.

2. При задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

3. Споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав.

Він, як малозабезпечена людина, отримує субсидію на сплату комірного. Коли він став отримувати платіжки за опалення МЗК, то звернувся до УПСЗН з проханням включити додатковий рахунок до субсидії за опалення МЗК. Але йому надали відповідь, що він не є споживачем ВО «Дружківкатепломережа» і в субсидії на цей платіж йому відмовили.

Враховуючи відсутність у МЗК батареї опалення і лічильників, які б фіксували затрати теплової енергії на опалення МЗК, а також те, що Методика №315 не враховує, що опалення МЗК відбувається також за рахунок теплообміну через огороджувальні конструкції будівлі квартир, в яких встановлено автономне опалення, відсутність договору між ним як споживачем та ВО «Дружківкатепломережа» щодо надання послуги з постачання теплової енергії на опалення МЗК, просить суд заборонити ОКП «Донецьктеплокомуненерго» проводити нарахування за витрати теплової енергії на опалення місць загального користування за особистим рахунком 6438. Визнати недійсним борг за опалення місць загального користування в сумі 1659 грн. 00 коп. за особистим рахунком 6438 житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою Дружківського міського суду Донецької області від 30 серпня 2021 року було прийнято позовну заяву до провадження, відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження (а.с.32).

29 вересня 2021 року, на адресу Дружківського міського суду представник відповідача надав відзив на позовну заяву, в якому просить у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі, виходячи з наступного.

Розглянувши позовну заяву та додані до неї документи, відповідач категорично не згоден з позовними вимогами позивача, вважає їх безпідставними та необґрунтованими, таким, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до позовної заяви, звернення до суду позивача пов`язане з захистом прав споживача. Позивач, обґрунтовуючи порушене право, посилається на Закон України «Про захист прав споживачів» та зазначає, що згідно з цим Законом «споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника». Жодного іншого обґрунтування, стосовно того, яке саме право позивача, як споживача порушив відповідач, якою статтею Законом передбачений судовий захист позивача, як споживача, та позивач у своїй позовній заяві не зазначає.

Таким чином, відповідач вважає, що посилання позивача у її позовній заяві на Закон України «Про захист прав споживачів» та нібито порушені права та необхідність захисту її прав споживача, є безпідставними та необґрунтованими.

Поряд з цим, позовні вимоги позивача полягають у «забороні Відповідачу проводити нарахування Позивачу за витрати теплової енергії за опалення МЗК та визнання боргу в сумі 1659,00 грн. недійсним.….», тобто позивач фактично звертається до суду на підставі ч.10 ст.16 ЦК України. Зазначений спосіб захисту не відповідає вимогам ст.16 ЦК України.

Крім того, відповідач відповідно до вимог ч.4 ст.13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» в період з 03.09.2020 по 10.09.2020 надало всім власникам житлових та нежитлових приміщень багатоквартирних будинків проекти типового договору з індивідуальним споживачем про надання послуг з постачання теплової енергії, згідно форми, яка затверджена відповідною постановою КМУ від 21.08.2019 №830 «Про затвердження правил надання послуги з постачання теплової енергії і типових договорів про надання послуги з постачання теплової енергії».

При цьому, діючими нормативно-правовими актами в сфері надання житлово-комунальних послуг не передбачено яким саме чином має бути надано проект типового договору про надання відповідної комунальної послуги сторонами. Законодавство передбачено право сторін звернутись із пропозицією, прямо визначені строки для розгляду таких пропозиції, проте не передбачено яким же саме засобом/шляхом проект типового договору має бути надано виконавцем комунальної послуги споживачу (особисто, засобами поштового зв`язку, поштовим направленням із повідомлення про вручення, тощо).

Разом з тим, про надання споживачем проектів таких договорів свідчать численні звернення споживачів, які надходили до підприємства та в яких споживачі зазначили про факт отримання ними таких договорів. Крім того, додатковим підтвердженням є й наявність підписаних та повернутих підприємству екземплярів типових договорів з індивідуальним споживачем про надання послуг від мешканців зазначеного багатоквартирного будинку.

Відповідач при укладанні типових договорів про надання послуг з постачання теплової енергії діяв виключно в межах законодавства. Жодних відступів від визначеного порядку - не здійснювалось.

Також, відповідач систематично готує та доставляє споживачам розрахунки за фактично надані послуги з постачання теплової енергії. Водночас, відповідач систематично готує та доставляє споживачам розрахунки за фактично надані послуги з постачання теплової енергії. У вказаному будинку співвласники забезпечують оплату наданих послуг з постачання теплової енергії ( в тому числі й власники квартир, у яких встановлено індивідуальне опалення). Тобто, мешканці вчинили дії, які підтверджують укладення договору, та свідчать про визнання ними факту надання послуг.

А що стосується твердження позивача, що Методика №315 не може бути застосована без укладення відповідних договорів про надання послуг з постачання теплової енергії - зазначають, що до договорів, укладених відповідно до Закону України «Про житлово-комунальні послуги», таке застосування й не проводились. Під час дії таких договорів підприємство не використовувало Методика №315. Тобто, жодного порушення в даному випадку не має, а зауваження щодо цього не має жодного сенсу.

Чинним нормативно-правовими актами не передбачено звільнення споживачів від обов`язку оплати теплової енергії, витраченої на опалення МЗК, у разі відсутності окремих опалювальних приладів, оскільки система опалення складається не лише з приладів опалення. Теплообмін через огороджувальні конструкції будівлі визначено Державними будівельними нормами. При цьому, якщо проектом будинку передбачено встановлення опалювальних приладів у МЗК, але система опалення МЗК є демонтованою, співвласники багатоквартирного будинку мають відновити її, привести у відповідність до проекту житлового будинку.

Крім того, щодо правомірності нарахування плати за абонентське обслуговування, то ця плата входить до плати виконавцю комунальної послуги за індивідуальним договором.

Такі витрати підлягають відшкодування за рахунок плати або абонентське обслуговування всіма співвласниками багатоквартирних будинків, незалежно від того, чи підключено їхні приміщення до систем теплопостачання виконавця комунальної послуги. Розмір плати за абонентське обслуговування встановлено відповідно до вимог постанови КМУ №808 від 21.08.2019 «Про встановлення граничного розміру плати за абонентське обслуговування у розрахунку на одного абонента для комунальних послуг, що надаються споживачам багатоквартирних будинків за індивідуальними договорами» (а.с.39-49).

21 листопада 2021 року на адресу Дружківського міського суду від позивача надійшла відповідь на відзив, в якому він зазначив, що з 12 жовтня 2004 року між ним та Дружківським ПТС були припинені всі договірні відносини між постачальником і ним як споживачем. Про надання ніяких послуг до «Донецьктеплокомуненерго» не звертався, але відповідач в односторонньому порядку, порушивши п.22 ст. Закону України «Про захист прав споживачів», надав йому статус «споживача» і в листопаді 2020 року він отримав рахунок за опалення міст загального користування (МЗК). Таким чином, відповідач в односторонньому порядку, без укладання договірних відносин, в порушення ч.1 ст.12 Закону України №2189 «Про житлово-комунальні послуги», яка визначає, що надання послуг з постачання теплової енергії здійснюється виключно на договірних засадах, почав нараховувати плату за опалення МЗК. Вважає, що оскільки з 12.10.2004 року він опалює квартиру АДРЕСА_3 опалює самостійно, то укладання договорів з постачання теплової енергії немає сенсу і його дії не підлягають вимогам п.1 ч.2 ст.7 Закону №2189. Відповідач належним чином не довів, що особисто за адресою: АДРЕСА_1 направляв договір. Крім того, договір відсутній на сайті Відповідача та органів самоврядування (а.с.158-160).

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримав свої позовні вимоги та просив суд їх задовольнити у повному обсязі.

У судовому засіданні представники відповідача Лисенко К.І. та Суворова О.О. заперечували проти заявлених позовних вимог, вважаючи їх безпідставними та просили у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Заслухавши пояснення учасників судового засідання, дослідивши матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановивши і факти та відповідні їм правовідносини, суд приходить до наступних висновків.

Статтею 4 ЦПК України, передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Суд погоджується з позицією представників відповідача в частині того, що позивачем ОСОБА_1 був невірно обраний спосіб захисту своїх цивільних прав, зокрема щодо заборони ОКП «Донецьктеплокомуненерго» в особі ВО «Дружківкатепломережа» проводити нарахування за витрати теплової енергії на опалення МЗК та визнання боргу за опалення МЗК за особистим рахунком 6438 житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 недійсним.

Проте, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст.124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюється виключно судами. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір.

У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип доступу до правосуддя.

Стаття 13 Конвенції гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами ЄСПЛ вважають здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

Щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (рішення ЄСПЛ від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції»).

З урахуванням цих норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. При цьому суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Надаючи правову оцінку належності обраного заінтересованою особою способу захисту, суди повинні зважати і на його ефективність в контексті статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Сполученого Королівства» ЄСПЛ зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Оскільки положення Конституції України мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушене цивільне право чи інтерес підлягає судовому захисту у спосіб, який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких здійснюється поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок щодо нього, суди мають ураховувати його ефективність. Це означає лише те, що вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, а також забезпечувати поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у статті 16 ЦК України і цей перелік не є вичерпним, про що прямо зазначено у вказаній статті.

Статтею 5 ЦПК України, визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Також у частині першій та пунктах 4, 5 частини третьої статті 175 ЦПК України в чинній редакції передбачено, що в позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування. Позовна заява повинна містити, зокрема, зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні, та виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.

Отже, позовна заява обов`язково повинна містити предмет позову та підстави позову. Предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яке опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Водночас правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

У статті 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» закріплено завдання суду при здійсненні правосуддя та вказано, що суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Статтею 264 ЦПК України, визначено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

У цивільному процесуальному законодавстві діє принцип «jura novit curia» («суд знає закони»), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus ). Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При вирішенні цивільного спору суд у межах своїх процесуальних повноважень та в межах позовних вимог, встановлює зміст (правову природу, права та обов`язки) правовідносин сторін, які випливають з встановлених обставин та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин. Законодавець вказує саме на «норму права», що є значно конкретизованим, а ніж закон. Більш того, виходячи з положень ЦПК України така функціональність суду носить імперативний характер. Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходить своє відображення в судовому рішенні, зокрема в його мотивувальній і резолютивній частинах.

Тому, обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу jura novit curia.

При цьому незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови в позові, оскільки згідно з принципом jura novit curia неправильна юридична кваліфікація позивачем і відповідачами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм.

Тобто суд, з`ясувавши під час розгляду справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну їх правову кваліфікацію та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

Саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Таким чином, визначення предмета та підстав спору є правом позивача, у той час як встановлення обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики ЄСПЛ включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутіч проти Хорватії, заява № 48778/99).

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Великої Палати Верховного суду від 08 червня 2021 року № 662/397/15-ц (провадження № 14-20цс21).

Положенням ч.1 ст.12 ЦПК України, визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Судом встановлено, що позивач є власником квартири АДРЕСА_3 . Ця квартира розташована у багатоповерховому житловому будинку.

Обласне комунальне підприємство «Донецьктеплокомуненерго» є виконавцем житлово-комунальних послуг для населення, що мешкає у житловому фонді комунальної власності м.Дружківка Донецької області, з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води у будинках, мережі яких безпосередньо приєднані до теплових мереж ОКП «Донецьктеплокомуненерго».

Згідно рішення Дружківського міського суду Донецької області від 09.07.2004 року виконком Дружківської міської ради був зобов`язаний дозволити ОСОБА_1 встановити в квартирі, розташованій по АДРЕСА_2 (а.с.3-5).

Відповідно до акту від 31 серпня 2004 року, квартира АДРЕСА_4 була відключена від загальної системи опалення і гарячого водопостачання, по причині встановлення індивідуального опалювального приладу (газового котла), згідно дозволу №604 виданого Дружківською міською радою від 07.07.2004 року (а.с.161).

Згідно акту обстеження від 19.07.2021 року комісією КП «Комсервіс» виявлено, що в будинку АДРЕСА_2 прилади опалення місць загального користування, трубопроводи та арматура відсутні (а.с.24).

У судовому засіданні представники відповідача зазначили, що при відсутності приладів опалення у під`їздах багатоквартирного будинку, підтримання температури у місцях загального користування відбувається за рахунок теплопередачі крізь огороджувальні конструкції житлових приміщень.

Згідно інформації начальника ЦОК ВП «ВО ОКП «Донецьктеплокомуненерго» «Дружківкатепломережа» ВП «Центр продажу послуг та клієнтського обслуговування» №353/04 від 30.06.2021 року станом на 30.06.2021 року заборгованість за отриману послугу постачання теплової енергії складає 1474,06 грн., за абонентське обслуговування 184,94 грн., разом 1659,00 грн. (а.с.14об.).

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 вказував, що проект індивідуального договору на постачання теплової енергії він не отримував, класти такий договір відповідач йому не пропонував. Також відповідачем не було надано жодного доказу на підтвердження того, що даний проект договору будь-коли був спрямований на його адресу.

В свою чергу представники відповідача зазначали, що ОКП «Донецьктеплокомуненерго» скористалось своїм правом, наданим ч.4 ст.13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та у вересні 2020 року направило кожному власнику житлових квартир та нежитлових приміщень багатоквартирних будинків проект типового договору з індивідуальним споживачем про надання послуг з постачання теплової енергії.

Згідно до ч.4 ст.13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», якщо споживач, який отримав проект договору від виконавця комунальної послуги, не повідомив протягом 30 днів про свою відмову від укладання договору та не надав свої заперечень або протоколу розбіжностей до нього вважається укладеним у редакції, запропонованій виконавцем комунальної послуги, якщо інше не передбачено цим Законом.

Отже, позивачем не було надано будь-яких зауважень у визначений Законом термін.

При цьому, ще восени 2019 року ОКП «Донецьктеплокомуненерго» розпочало масштабну роботу по інформуванню споживачів про нові моделі договірних відносин.

Така інформаційна робота проводилась шляхом розміщення оголошень на дошках оголошень житлових будинків, у місця великого скупчення людей, навіть проводились зустрічі із мешканцями будинків.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані укласти договір на отримання житлово-комунальних послуг і відповідно оплатити їх, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Правовідносини з приводу постачання теплової енергії регулюються законами України «Про теплопостачання», «Про житлово-комунальні послуги».

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил; комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газо- та електропостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством.

Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї.

Тлумачення ч. 2 ст. 14 ЦК України свідчить, що критерії правомірності примусу суб`єкта цивільного права до певних дій (бездіяльності), пов`язується з тим, що відповідні дії (бездіяльність) мають бути обов`язковими для такого суб`єкта.

Відповідно до ч. 1 ст. 714 ЦК України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання.

Згідно з п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» до затвердження центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства, методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг співвласники багатоквартирного будинку або іншої будівлі, де налічуються два або більше споживачів, можуть визначити свій порядок розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг відповідно до положень ст. 10 цього Закону.

Такий висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі №529/613/17-ц.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Положеннями ч. 1 ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Відповідно до ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору та оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Згідно зі ст. 19 Закону України «Про теплопостачання» передбачено, що споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Відповідно до ч. 6 ст. 10 Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» обсяг теплової енергії, витраченої на опалення місць загального користування та допоміжних приміщень будівлі, а також на забезпечення функціонування внутрішньо будинкових систем опалення та гарячого водопостачання, розподіляється відповідно до правил, встановлених цією статтею, також на власників (співвласників) приміщень, обладнаних індивідуальними системами опалення та/або гарячого водопостачання.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» визначено, що допоміжні приміщення це приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців (колясочні комори, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші підсобні та технічні приміщення).

Положенням статей 20, 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначені обов`язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг.

Зокрема, обов`язком споживача є укладення договору на надання житлово-комунальних послуг, підготовленого виконавцем на основі типового договору, а також оплата житлово-комунальних послуг у строки, встановлені договором або законом, а обов`язком виконавця - надання послуг вчасно та відповідної якості згідно із законодавством та умовами договору, а також підготовка та укладення із споживачем договору про надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором.

Правовідносини між суб`єктом господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальних послуг (виконавець) і фізичною особою та юридичною особою (споживач), яка отримує або має намір отримувати послуги з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення (послуги) регулюються Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної і гарячої води, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 (далі - Правила).

Відповідно до пункту 28 Правил споживачі, які встановили у квартирі багатоквартирного будинку індивідуальні (автономні) системи опалення, оплачують послуги з централізованого опалення місць загального користування будинку відповідно до методики, що затверджується центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства.

Відтак, пункт 28 Правил є спеціальною нормою, яка регулює порядок розрахунку споживачами, які встановили у квартирі багатоквартирного будинку індивідуальні (автономні) системи опалення, за послуги з централізованого опалення місць загального користування будинку.

Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 22 листопада 2018 року №315 затверджено Методику розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлях комунальних послуг, якою регламентовано визначення та розподіл обсягу спожитої у будівлі теплової енергії на опалення місць загального користування та допоміжних приміщень (розділ ІІІ Методики).

Нарахування за послуги з теплопостачання місць загального користування та забезпечення функціонування внутрішньобудинкових систем опалення, ОКП «Донецьктеплокомуненерго» не здійснює додаткових нарахувань, а виставляє нарахування за ту частку теплової енергії, яка надійшла до будівлі (врахована вузлом комерційного обліку) та в середині була витрачена на опалення місць загального користування та забезпечення функціонування внутрішньобудинкових систем опалення.

Обсяг теплової енергії, витраченої на забезпечення функціонування внутрішньо будинкової системи опалення приймається як частка від загального обсягу теплової енергії, спожитої на опалення будівлі при подачі теплоносія в опалювальні приміщення від центрального теплового пункту теплорегулюючої/когенераційної установки. Законодавство не передбачає залежності від наявності приладів опалення у місцях загального користування для здійснення розподілу теплової енергії на такі місця.

Підтримання температури вище 0° C протягом всього року, особливо в зимовий час, в загальних і технічних приміщеннях будинку - є важливим чинником для підтримання належного технічного стану багатоквартирного будинку, в якому знаходиться квартира позивача, та інженерних споруд, системи водопроводу та каналізації всього будинку, з метою уникнення їх промерзання та руйнування самого будинку від різкої зміни температур. У житловому будинку належний температурний режим вище 0° C підтримується за рахунок тепловтрат трубопроводів розподільчої системи, яка знаходиться в підвальному приміщенні будинку.

Нормативно-правовими актами, що регулюють спірні правовідносини не передбачено звільнення споживачів від обов`язку з оплати теплової енергії, витраченої на опалення місць загального користування, у разі відсутності окремих опалювальних приладів, оскільки система опалення (теплопостачання) складається не лише з приладів опалення, а й трубопроводів та арматури.

Відтак, відсутність приладів опалення в окремому під`їзді багатоквартирного будинку не підтверджує відсутність системи опалення у місцях загального користування всього будинку.

До такого правового висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у своїй постанові №357/4664/15-ц від 20 листопада 2019 року.

Факт надання послуг з теплопостачання підтверджується актом про підключення житлового будинку до системи централізованого опалення №216 від 02 листопада 2020 року, згідно якого комісія у складі представника Виконавця послуг ВО ОКП «Донецьктеплокомуненерго» «Дружківкатепломережа» та директора КП «Комсервіс» склали акт про те, що 02 листопада 2020 року о 13 год. 40 хв. відбулося підключення опалення житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.146).

Позивачу ОСОБА_1 , як співвласнику місць загального користування в багатоповерховому будинку, проведено нарахування за опалення місць загального користування та обсяг теплової енергії на функціонування системи опалення відповідно до показників вузла комерційного обліку за період з листопада 2020 року по квітень 2021 року у сумі 1474,06 грн., за абонентське обслуговування 184,94 грн., разом 1659,00 грн. (а.с.14об.).

Оскільки квартира позивача ОСОБА_1 знаходиться у багатоквартирному будинку, то він зобов`язаний нести витрати з утримання та обслуговування будинку спільно з іншими власниками квартир цього будинку, оплачувати послуги згідно з встановленими тарифами, а тому підстави заборони відповідачу проводити нарахування за витрати теплової енергії на опалення МЗК за особистим рахунком 6438 та забезпечення функціонування системи опалення, відсутні.

Отже посилання позивача ОСОБА_1 на відсутність приладів опалення в під`їзді багатоквартирного будинку, як на підставу неправомірності пред`явлення до нього вимог про оплату за опалення місць загального користування, є безпідставними, оскільки не підтверджують відсутність системи опалення у місцях загального користування всього будинку.

Пунктом 11 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що плата за абонентське обслуговування - це платіж, який споживач сплачує виконавцю комунальної послуги за індивідуальним договором про надання комунальних послуг (далі - індивідуальний договір) або за індивідуальним договором з обслуговуванням внутрішньобудинкових систем про надання комунальних послуг (далі - індивідуальний договір з обслуговуванням внутрішньобудинкових систем) (крім послуг з постачання та розподілу природного газу і з постачання та розподілу електричної енергії), що включає витрати виконавця, пов`язані з укладенням договору про надання комунальної послуги, здійсненням розподілу обсягу спожитих послуг між споживачами, нарахуванням та стягненням плати за спожиті комунальні послуги, обслуговуванням та заміною вузлів комерційного обліку води і теплової енергії (у разі їх наявності у будівлі споживача), крім випадків, визначених цим Законом, а також за виконання інших функцій, пов`язаних з обслуговуванням виконавцем абонентів за індивідуальними договорами (крім обслуговування та поточного ремонту внутрішньобудинкових систем теплопостачання, водопостачання, водовідведення та постачання гарячої води).

У відповідності до ч. 1 ст. 6 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (надалі Закон) учасниками правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг є зокрема споживачі (індивідуальні та колективні) та виконавці комунальних послуг. При цьому споживач має право одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів (ч. 1 ст. 7 Закону). Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 ч. 2 ст. 7 Закону обов`язок споживача оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Таким чином, споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15.

Відповідно ст. 10 Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» співвласникам, приміщення яких обладнані індивідуальними системами опалення, здійснюються нарахування за теплову енергію витрачену на опалення місць загального користування та допоміжних приміщень, а також на функціонування внутрішньобудинкової системи опалення.

Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідачем правомірно нараховано споживачу плату за абонентське обслуговування.

Враховуючи викладене, твердження позивача ОСОБА_1 про незаконність нарахування відповідачем плати за абонентське обслуговування, за опалення місць загального користування та функціонування систем, також є безпідставними.

Крім того, слід зазначити, що частиною 1 розділу VIII Методики передбачено, що для приміщення, не оснащеного приладами обліку теплової енергії, у разі наявності претензії щодо кількості та/або якості наданої послуги розподілений обсяг теплової енергії зменшується з початку розрахункового періоду, в якому була отримана така претензія, до кінця розрахункового періоду, в якому підтверджено забезпечення нормативної температури повітря в цьому приміщенні. Отже, в даному випадку в разі надходження претензії споживачів щодо кількості та/або якості наданих послуг, відповідач має вирішити питання щодо зменшення обсягу теплової енергії з початку розрахункового періоду. З такою претензією до відповідача не зверталися.

Згідно ч.7 ст.141 ЦПК України якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст.ст. 4, 5, 10, 13, 76-80, 89, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОКП «Донецьктеплокомуненерго» в особі «Дружківкатепломережа» щодо заборони проводити нарахування за витрати теплової енергії на опалення місць загального користування та визнання не дійсним боргу за опалення місць загального користування в сумі 1659 грн. 00 коп. за особистим рахунком 6438 житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 - відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на апеляційне оскарження. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

На рішення може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів після проголошення рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Вступна та резолютивна частини рішення суду складені в нарадчій кімнаті та проголошені в судовому засіданні 22 березня 2023 року.

Повний текст рішення суду складено 31 березня 2023 року.

Суддя: В.О. Лебеженко