Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Єдиний унікальний номер №943/1495/22

Провадження № 2/943/357/2023

28 березня 2023 року

Буський районний суд Львівської області у складі:

головуючого судді Кос І.Б.,

з участю секретаря судового засідання Дутки С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засідання в залі суду в місті Буську цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Таскомбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором кредиту, -

в с т а н о в и в :

позивач АТ «Таскомбанк» через представника за довіреністю адвоката Бондаренко М.Г. звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що 07 вересня 2021 року між ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» та відповідачем ОСОБА_1 укладено кредитний договір №, в силу якого кредитодавець надає позичальнику кредит на умовах встановлених цим договором, а позичальник зобов`язується його повернути та сплатити проценти за користування цим кредитом. На виконання цього договору відповідач ОСОБА_1 отримав шляхом безготівкового перерахування кредитні кошти в розмірі 270 115,85 грн. суми кредиту, строк користування 36 місяців, зі сплатою 11,99% річних процентів від суми боргу за договором, а також сплатою щомісячних процентів у розмірі 2,99% від суми кредиту. Згодом, 17 грудня 2021 року права вимоги за цим кредитним договором були відступлені ТОВ «ФК «ЦФР» на користь позивача АТ «Таскомбанк» згідно Договору факторингу №171221, в силу вимог якого позивач є новим кредитором відповідача ОСОБА_1 за кредитним договором № від 07.09.2021, що підтверджується Реєстром прав вимоги до Договору факторингу; Випискою та Розрахунком заборгованості, які долучені до позовної заяви в цій справі. Однак взятих на себе зобов`язань за цим кредитним договором відповідач не виконав, а станом на 10.11.2022 року відповідач ОСОБА_1 має існуючу перед позивачем прострочену заборгованість на загальну суму 347 280,51 грн., а саме: заборгованість за тілом кредиту 245475,79 грн., заборгованість за річними процентами в сумі 21624,83 грн., а також заборгованість за щомісячними процентами в сумі 80179,89 грн. Оскільки відповідач добровільно не погашає вказану заборгованість за кредитом, що стало приводом для звернення позивача до суду із указаним позовом, який представник позивача просить задовольнити.

Ухвалою судді від 22.12.2022 року, після отримання інформації про зареєстроване місце проживання відповідача, який не є підприємцем, вказану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи ухвалено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи.

Позивач АТ «Таскомбанк» явку свого повноважного представника в судове засідання не забезпечив, незважаючи на повідомлення судом про дату, час і місце судового засідання, а у позовній заяві представник позивача адвокат Бондаренко М.Г. просила провести розгляд даної справи без участі представника АТ «Таскомбанк».

Відповідач ОСОБА_1 та його представник адвокат Праскович І.М. в судове засідання повторно не з`явилися, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце судового засідання.

Разом із тим, від представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Прасковича І.М. подано відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача проти позову заперечив та просив у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі, а розгляд справи просить проводити без участі відповідача та його представника. У поданому відзиві адвокат Праскович І.М. покликається на нікчемність кредитного договору № від 07.09.2021, оскільки вказаний кредитний договір не містить умов щодо відповідальності кредитодавця, а лише для позичальника, що не є належним виконанням законодавства про споживче кредитування. Також згаданий кредитний договір підписаний зі сторони кредитодавця неповноважною особою, зокрема, «директором з продаж Раковським Д.В.», який діє на підставі довіреності без зазначення її дати та номера та за відсутності в справі її копії. Крім того, публічна частина кредитного договору, зокрема, сканкопія Умов отримання фінансових кредитів ТзОВ «ФК «ЦФР» (публічна частина) не містить підписів жодної зі сторін правочину, а отже не відповідає вимогам щодо письмової форми правочину, а також відсутні докази щодо виконання обов`язку кредитодавця про надання відповідачу примірника публічної частини цього договору, а сам текст кредитного договору не містить усіх обов`язкових за законодавством умов. Крім того, представник відповідача покликається на те, що АТ «Таскомбанк» є неналежним позивачем у даній справі, оскільки відсутнє підтвердження набуття позивачем права вимоги за кредитним договором до відповідача, який представник відповідача вважає нікчемним. Також позивачем не надано доказів направлення відповідачу «повідомлення про відступлення права вимоги» за кредитним договором, оскільки в долученій позивачем до справи поштовій накладній від 26.09.2022 зазначені неправильні дані отримувача (відповідача у справі). Крім того, адвокат Праскович І.М., як на підставу для відмови в позові, покликався на відсутність належних доказів видачі відповідачу кредиту за договором, водночас матеріали справи містять лише підтвердження набуття відповідачем лише частини кредитних коштів у меншому розмірі (79 531,97 грн.), які в силу нікчемності кредитного договору підлягають поверненню в іншому порядку (як безпідставно набуті кошти), а тому просить у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Згідно частини першої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали та з`ясувавши дійсні обставини справи, всебічно, повно та об`єктивно оцінивши докази у їх сукупності, суд приходить до наступного висновку, виходячи із таких мотивів.

Згідно статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Згідно частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Частиною третьою статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як визначено частиною першою статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.

Згідно частини першої та другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України).

Частинами п`ятою, сьомою статті 81 цього Кодексу передбачено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Судом встановлено, що 07 вересня 2021 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» та відповідачем ОСОБА_1 укладено кредитний договір №, за умовами якого кредитодавець надав, а відповідач отримав шляхом безготівкового перерахування у кредит кошти в розмірі 270 115,85 грн. строком на 36 місяців зі сплатою за користування кредитом 11,99% річних процентів від суми боргу за договором, а також зі сплатою щомісячних процентів у розмірі 2,99% від суми кредиту. Вказаний кредитний договір підписаний особисто відповідачем ОСОБА_1 (позичальник) та ТОВ «ФК «ЦФР» (кредитодавець) в особі директора з продаж ОСОБА_2 згідно довіреності (а.с. 8).

Крім того, як убачається з матеріалів справи, що 07.09.2021 року сторонами, зокрема безпосередньо відповідачем ОСОБА_1 , підписано паспорт вказаного кредиту від ТОВ «ФК «ЦФР» №5588996, де сторонами за згаданим кредитним договором своїми підписами додатково узгоджено істотні умови такого кредиту, а саме: ціну договору (кредит в сумі 270 115,85 грн.), строк договору (36 місяців), щомісячну процентну ставку (2,99% від суми кредиту) та річну процентну ставку (11,99% від суми боргу за договором), а також графік платежів за цим кредитом (кількість, розмір платежів та періодичність їх внесення позичальником), починаючи із 15.11.2021 року до 13.09.2024 року (а.с. 9-10).

Пунктом 3.3 цього Договору передбачено, що всі інші умови кредитного договору зазначені в Умовах отримання фінансових кредитів ТОВ «ФК «ЦФР» (публічна частина) редакція від 30.08.2021, які розміщені на сайті ТОВ «ФК «ЦФР» www.kreditmarket.ua, та з якими Позичальник ознайомився до укладення цього Договору та до яких Позичальник приєднується, підписавши цей Договір. Цей Договір, Умови отримання фінансових кредитів ТОВ «ФК «ЦФР» редакція від 30.08.2021 складають єдиний кредитний договір. Позичальник, підписавши цей Договір підтверджує, що свій примірник цього Договору він отримав (п. 3.4 цього Договору).

Згідно п. 2.1 Умов отримання фінансових кредитів ТОВ «ФК «ЦФР», затвердженого наказом генерального директора товариства Моложавої О.М. №19 від 30.08.2021, кредитодавець надає позичальнику кредит шляхом переказу грошових коштів на банківський рахунок, зазначений позичальником в кредитному договорі.

Пунктом 5.8 цих Умов передбачено, що у разі затримання споживачем сплати частини споживчого кредиту та/або процентів щонайменше на один календарний місяць, кредитодавець має право вимагати повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, в повному обсязі (а.с. 12).

Судом встановлено, що кредитодавець ТОВ «ФК «ЦФР» виконало взяті на себе зобов`язання за вказаним кредитним договором від 07.09.2021 року в повному обсязі, перерахувавши на користь відповідача ОСОБА_1 безготівковим шляхом обумовлений кредит у розмірі 270 115,85 грн., що підтверджується наявними у матеріалах справи доказами, а саме: платіжним дорученням № від 07.09.2021 на суму 78 931,97 грн., платіжним дорученням № від 07.09.2021 на суму 600,00 грн., витягом з реєстру проданих електронних ключів доступу до мобільного додатку «Support.UA» за 07.09.2021 на суму 200,00 грн., витягом з реєстру оплачених страховок ПАТ СК «ТАС» за 07.09.2021 на суму 800,00 грн., витягом з реєстру оплачених страховок ЗАТ СК «ТАС» за 07.09.2021 на суму 25 694,64 грн., витягом з реєстру пакету послуг ОКМ 12 ТОВ «Майсейфеті» за 07.09.2021 на суму 300,00 грн., бухгалтерською довідкою про перерахування ОСОБА_1 коштів у сумі 163 589,24 грн., про що вбачається зі справи (а.с. 30-36).

Крім того, самостійним доказом надання кредиту відповідачу ОСОБА_1 є також виписка по особовому рахунку ОСОБА_1 за період з 07.09.2021 по 10.11.2022, яка наявна в матеріалах справи (а.с. 38-51).

Натомість, відповідач ОСОБА_1 взятих на себе зобов`язань за укладеним Кредитним договором № від 07.09.2021 року в повному обсязі не виконав. Зокрема, як убачається із представленого позивачем розрахунку заборгованості за вказаним кредитом станом на 10.11.2022 року відповідач ОСОБА_1 має існуючу перед позивачем прострочену заборгованість на загальну суму 347 280,51 грн., а саме: заборгованість за тілом кредиту 245475,79 грн., заборгованість за річними процентами в сумі 21624,83 грн., а також заборгованість за щомісячними процентами в сумі 80179,89 грн.

Статтею 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами першою і другою статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Частиною першою статті 627 ЦК України установлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статті 202, частини першої статті 626 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договором є домовленість двох або більше сторін на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною (ч. 2 ст. 638 ЦК України).

Частиною першою статті 641 ЦК України передбачено, що пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Пропозицією укласти договір є, зокрема, документи (інформація), розміщені у відкритому доступі в мережі Інтернет, які містять істотні умови договору і пропозицію укласти договір на зазначених умовах з кожним, хто звернеться, незалежно від наявності в таких документах (інформації) електронного підпису.

Згідно частини першої статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Нормою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Відповідно до вимог статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 ЦК України).

Частинами першою та другою статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

В силу приписів частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому (ч. 2 ст. 1050 ЦК України).

За змістом статей 629, 525, 612, 611 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. У разі порушення зобов`язань настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до вимог пункту 1 частини першої статті 512 ЦК кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 514 ЦК України).

Згідно частини першої статті 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення (ч. 1 ст. 517 ЦК України).

Як убачається із матеріалів справи, що 17 грудня 2021 року між ТОВ «ФК «ЦФР» та АТ «Таскомбанк» (позивач у справі) було укладено договір факторингу №171221, відповідно до умов якого ТОВ «ФК «ЦФР» відступило на користь позивача АТ «Таскомбанк» за плату права вимоги за кредитними договорами згідно реєстру прав вимоги та акту прийому-передачі реєстру прав вимоги від 17.12.2021. Відповідно до цього реєстру прав вимоги позивачу по цій справі передано права вимоги по 20 447 позичальниках на загальну суму заборгованості в розмірі 512 057 517,95 грн., за що АТ «Таскомбанк» сплатило на користь ТОВ «ФК «ЦФР» передбачену п. 3.1 Договору факторингу суму в розмірі 467 336 417,92 грн. на підставі меморіального ордера №833437008 від 17.12.2021 (а.с. 15-25, 29).

Разом із тим, як убачається з долученого витягу з реєстру прав вимоги до Договору факторингу №171221 від 17.12.2021, що ТОВ «ФК «ЦФР» передало позивачу АТ «Таскомбанк» заборгованість ОСОБА_1 на загальну суму 270 115,85 грн. (порядковий номер боржника в реєстрі 16921), а відтак позивач набув статусу нового кредитора відповідача за вищевказаним Кредитним договором № від 07.09.2021, укладеного між ТОВ «ФК «ЦФР» та відповідачем ОСОБА_1 (а.с. 26-28).

Відтак, наведене спростовує доводи представника відповідача про те, що АТ «Таскомбанк» є неналежним позивачем у даній цивільній справі.

Як встановлено судом, що відповідач ОСОБА_1 користувався кредитними коштами та частково сплачував заборгованість за кредитом, востаннє 30.05.2022, що підтверджується наданим позивачем розрахунком заборгованості ОСОБА_1 станом на 10.11.2022, а також не спростовано стороною відповідача (а.с. 37).

Із матеріалів справи вбачається, що відповідач свої зобов`язання за договором кредиту належним чином не виконував, унаслідок чого за розрахунком позивача станом на 10.11.2022 відповідач ОСОБА_1 має існуючу перед позивачем прострочену заборгованість на загальну суму 347 280,51 грн., а саме: заборгованість за тілом кредиту 245475,79 грн., заборгованість за річними процентами в сумі 21624,83 грн., а також заборгованість за щомісячними процентами в сумі 80179,89 грн.

При цьому, відповідачем та його представником не надано суду доказів, які спростовували би наданий розрахунок заборгованості перед позивачем АТ «Таскомбанк» як новим кредитором у грошовому зобов`язанні відповідача, а також стороною відповідача не доведено належними доказами відсутність такої заборгованості перед позивачем чи попереднім кредитором ТОВ «ФК «ЦФР».

Таким чином, надані позивачем платіжні документи (платіжні доручення, витяги з реєстрів, бухгалтерська довідка) та виписки з особового рахунку позичальника, які підтверджують обставини видачі кредиту відповідачу та його розміру, а також заборгованість по кредиту, розмір якої відображено у детальному розрахунку позивача, не спростовані будь-яким контррозрахунком відповідача та його представника.

Відтак, суд вважає безпідставними доводи представника відповідача з приводу відсутності належних доказів видачі відповідачу кредиту за договором, оскільки такі доводи представника спростовуються вищенаведеними фактичними обставинами, підтвердженими документально, а також вчиненням дій відповідачем ОСОБА_1 по частковому виконанню умов з повернення кредиту протягом певного часу.

Подібний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2021 року в справі №554/4300/16-ц, де Суд констатував, що банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором. Таким чином, надані банком виписки за картковими рахунками позичальника, яким суди дали оцінку у сукупності з іншими зібраними у справі доказами, підтверджують обставини видачі кредиту та його розміру, а також заборгованість по кредиту, розмір якої відображено у детальному розрахунку та не спростовано будь-яким контррозрахунком відповідача. На підставі належної оцінки зібраних у справі доказів, суд установив, що позивач свої зобов`язання за кредитним договором виконав, надав відповідачу кредит в обумовленій сумі, що підтверджується випискою з особового рахунку відповідача, тому дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних до позичальника про стягнення заборгованості по тілу кредиту та відсотків. Посилання у касаційній скарзі на те, що банк не надавав позичальнику кредитні кошти в обумовленій кредитним договором валюті, є необґрунтованими, оскільки відповідно до встановлених судами попередніх інстанцій обставин справи передбачений кредитним договором порядок надання кредитних коштів був дотриманий, що підтверджується у тому числі випискою з особового рахунку позичальника, а також подальшими діями останнього щодо передачу в іпотеку нерухомого майна в забезпечення виконання взятих на себе зобов`язань, подальше внесення змін до кредитного договору, шляхом укладення додаткових угод, вчинення дій по частковому виконанню умов з повернення кредиту протягом тривалого часу.

Крім того, на думку суду, не заслуговують на увагу доводи представника відповідача про те, що позивачем не надано доказів направлення відповідачу «повідомлення про відступлення права вимоги» за кредитним договором, зважаючи на долучену позивачем до справи поштову накладну від 26.09.2022, де зазначені неправильні дані отримувача (відповідача у справі), оскільки наведене спростовується наявною в справі копією повідомлення-вимоги від 23.09.2022, яку позивач АТ «Таскомбанк» скерував відповідачу ОСОБА_1 цінним листом із описом вкладення за адресою відповідача, яка зазначена у кредитному договорі № від 07.09.2021, укладеного між ТОВ «ФК «ЦФР» та ОСОБА_1 . При цьому з виписки по особовому рахунку, наданого позивачем, вбачається, що після заміни нового кредитора відповідач ОСОБА_1 частково здійснював платежі на користь позивача АТ «Таскомбанк» (а.с. 52-58).

Більше того, статтею 516 ЦК України передбачено, що заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, а якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків, зокрема, у цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням (ч. 2 ст. 516 ЦК України). При цьому, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 525 ЦК України).

Тобто, за змістом цього положення несприятливі умови для нового кредитора пов`язуються із виконанням боржником обов`язку первісному кредитору, а не у звільненні останнього від такого обов`язку в цілому. Однак, відповідач та його представник не надали суду доказів належного виконання відповідачем ОСОБА_1 свого обов`язку первісному кредитору (ТОВ «ФК «ЦФР»).

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду в складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 лютого 2022 року в справі №761/1543/20, де Суд зауважив, що доводи касаційної скарги про те, що позичальника не було повідомлено про відступлення права вимоги за кредитним та іпотечним договорами, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваних судових рішень та звільнення відповідачів від відповідальності за невиконання умов договору, оскільки відповідно до частини другої статті 516 ЦК України якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. Тобто, за змістом цього положення несприятливі умови для нового кредитора пов`язуються із виконанням боржником обов`язку первісному кредитору, а не у звільненні від такого обов`язку в цілому.

Крім того, суд вважає помилковими доводи представника відповідача у відзиві на позовну заяву про нікчемність Кредитного договору № від 07.09.2021, зокрема те, що вказаний кредитний договір не містить умов щодо відповідальності кредитодавця, а лише для позичальника, що не є належним виконанням законодавства про споживче кредитування, виходячи із таких мотивів.

Так, у постанові Верховного Суду в складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 лютого 2022 року в справі №761/1543/20 міститься висновок про те, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована сторона заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ст. 204, ч. 3 ст. 215 ЦК України). Ураховуючи те, що під час розгляду справи заявником не було спростовано презумпцію правомірності вказаного правочину, колегія суддів відхиляє посилання заявника на те, що такий було укладено з порушенням вимог закону. При цьому з виписки по особовому рахунку, наданого позивачем, вбачається, що після 30 березня 2017 року заявник здійснювала платежі на користь АТ «Таскомбанк».

Також у постанові від 12 квітня 2022 року в справі №756/6038/20 Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду виклав правовий висновок про те, що незгода позичальника з умовою договору про сплату комісії за ініціювання кредиту на стадії виконання, за відсутності зауважень щодо змісту та умов договору під час його укладення та підписання, не є підставою для визнання умов договору такими, що не підлягають виконанню під час вирішення спору про стягнення заборгованості за цим договором, оскільки суперечать принципам цивільного законодавства. При цьому позивачка з цими умовами повністю погодилася, підписавши кредитний договір без застережень, отримала кредитні кошти та частково виконувала умови договору. Отже, підстав, передбачених статтями 203, 215 ЦК України, статтями 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», для недійсності кредитного договору позивачка не довела.

Також суд не може погодитись із доводами представника відповідача, як на підставу відмови в задоволенні цього позову, зокрема, те, що згаданий кредитний договір підписаний зі сторони кредитодавця неповноважною особою, зокрема, «директором з продаж ОСОБА_2 », який діяв на підставі довіреності без зазначення її дати та номера та за відсутності в справі її копії, оскільки стороною відповідача не оспорювався даний кредитний договір, а як зауважив Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в своїй постанові від 30 листопада 2022 року в справі №214/6975/15, що посилання на те, що кредитний договір підписаний зі сторони банку неуповноваженою на те особою, не може бути підставою для скасування оскаржуваного судового рішення. Матеріали справи не містять доказів на спростування презумпції правомірності правочину у цілому, зокрема позивачем не спростовано, що під час укладення договору про надання споживчого кредиту вона діяла свідомо та вільно, враховуючи власні інтереси, добровільно погодилася з його умовами, визначивши при цьому характер правочину і всі його істотні умови, а також отримала кредитні кошти і протягом певного часу виконувала умови кредитного договору.

Крім того, як на підставу для відмови в задоволенні позовних вимог через нікчемність згаданого кредитного договору, представник відповідача у відзиві на позовну заяву покликається на те, що публічна частина кредитного договору, зокрема, сканкопія Умов отримання фінансових кредитів ТзОВ «ФК «ЦФР» не містить підписів жодної зі сторін правочину, а отже не відповідає вимогам щодо письмової форми правочину, а також відсутні докази щодо виконання обов`язку кредитодавця про надання відповідачу примірника публічної частини цього договору, а сам текст кредитного договору не містить усіх обов`язкових за законодавством умов.

Проте, пунктом 3.3 Кредитного договору № від 07.09.2021 року, безпосередньо підписаного відповідачем ОСОБА_1 , передбачено, що всі інші умови кредитного договору зазначені в Умовах отримання фінансових кредитів ТОВ «ФК «ЦФР» (публічна частина) редакція від 30.08.2021, які розміщені на сайті ТОВ «ФК «ЦФР» www.kreditmarket.ua, та з якими Позичальник ознайомився до укладення цього Договору та до яких Позичальник приєднується, підписавши цей Договір. Цей Договір, Умови отримання фінансових кредитів ТОВ «ФК «ЦФР» редакція від 30.08.2021 складають єдиний кредитний договір. Позичальник, підписавши цей Договір підтверджує, що свій примірник цього Договору він отримав (п. 3.4 цього Договору).

Крім того, суд вважає необгрунтованими доводи представника відповідача щодо нікчемності кредитного договору, на котрі він покликався, як на підставу в задоволенні позовних вимог, зокрема, на відсутність у ньому положень, передбачених п. 12 - п. 15 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування», оскільки такі умови договору передбачені Умовами отримання фінансових кредитів ТОВ «ФК «ЦФР» (публічна частина) редакція від 30.08.2021, які розміщені на сайті ТОВ «ФК «ЦФР» www.kreditmarket.ua, та з якими Позичальник ознайомився до укладення цього Договору та до яких Позичальник приєднався, підписавши цей Договір, що в силу вимог п. 3.4 цього Договору складають єдиний кредитний договір, підписавши який позичальник підтвердив, що свій примірник цього Договору він отримав. Зокрема, п. 12 (порядок та умови відмови від надання та одержання кредиту) передбачений п. 1.6 Кредитного договору (публічна частина); п. 13 (порядок дострокового повернення кредиту) п. 5.8 Кредитного договору; п. 14 (відповідальність сторін за порушення умов договору) п. 4.1 і п. 4.2 Кредитного договору (публічна частина), а також п. 15 (право споживача на звернення до Національного банку України у разі порушення кредитодавцем, новим кредитором та/або колекторською компанією законодавства у сфері споживчого кредитування, у тому числі порушення вимог щодо взаємодії із споживачами при врегулюванні простроченої заборгованості (вимог щодо етичної поведінки), а також на звернення до суду з позовом про відшкодування шкоди, завданої споживачу у процесі врегулювання простроченої заборгованості) п. 7.1 Кредитного договору (публічна частина).

Крім того, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 13 лютого 2023 року в справі № 607/12729/15-ц зазначив, що укладення кредитного договору зі сторони банку особою без відповідних повноважень не порушує право позичальника, яка отримала обумовлені кредитним договором кошти, відтак суд обгрунтовано відмовив у задоволенні зустрічного позову визнання недійсним кредитного договору та договору іпотеки з цих підстав. Крім того, Суд зауважив, що відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У справі, що переглядається, суд апеляційної інстанції, установивши, що кредитний договір підписано сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, особа на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови, дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для визнання в цілому недійсним кредитного договору.

Крім того, відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року в справі №496/3134/19, Велика Палата Верховного Суду відступила від правового висновку Касаційного Цивільного Суду у складі Верховного Суду щодо можливості встановлення у кредитному договорі комісії за обслуговування кредиту. Суд визначив, що умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». Якщо сторона правочину вважає його нікчемним, то вона за загальним правилом може звернутися до суду не з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним, а за застосуванням наслідків виконання недійсного правочину (наприклад, з вимогою про повернення одержаного на виконання такого правочину), обґрунтовуючи свої вимоги нікчемністю правочину.

Відтак, суд вважає, що наведені у відзиві на позовну заяву доводи представника відповідача є необгрунтованими та не спростовують позовних вимог АТ «Таскомбанк», оскільки відповідачем не спростовано презумпцію правомірності правочину; судом не встановлено підстав нікчемності кредитного договору; згаданий кредитний договір відповідач не оспорював і частково виконував свої зобов`язання з погашення існуючої заборгованості по кредиту; наданий позивачем розрахунок заборгованості відповідача не спростовано будь-яким контррозрахунком останнього. Крім того, відповідач не звертався до суду із позовом про застосування наслідків виконання недійсного правочину, який він вважає нікчемним лише після пред`явлення цього позову АТ «Таскомбанк», тобто захищаючись від вказаного позову банку.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободзобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

Відтак, суд вважає, що позовні вимоги АТ «Таскомбанк» є обґрунтованими та підлягають до задоволення, а тому з відповідача на користь позивача слід стягнути заборгованість за кредитним договором від 07.09.2021 року на загальну суму 347 280,51 грн., а саме: заборгованість за тілом кредиту 245475,79 грн., заборгованість за річними процентами в сумі 21624,83 грн. та заборгованість за щомісячними процентами в сумі 80179,89 грн.

Окрім того, у відповідності до вимог частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позивачем при поданні позову до суду сплачено судовий збір у розмірі 5 209,21 грн., а тому враховуючи повне задоволення цього позову, такий збір слід стягнути із відповідача на користь позивача.

Ураховуючи викладене, та керуючись статтями ст.ст. 2, 4, 10, 12, 76-80, 81, 82, 89, 141, 223, 247, 259, 260, 263, 264, 265, 268, 273, 274, 279, 354 ЦПК України суд, -

у х в а л и в:

Позовні вимоги задовольнити повністю.

Стягнути із ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства «ТАСКОБАНК» (01032, м. Київ, вул. С. Петлюри, 30, ) заборгованість в сумі 347 280,51 грн. (триста сорок сім тисяч двісті вісімдесят гривень 51 копійку) та 5 209,21 (п`ять тисяч двісті дев`ять гривень 21 копійку) судового збору.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Буський районний суд Львівської області.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного тексту рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Учасники справи.

Позивач: Акціонерне товариство «Таскомбанк» (01032, м. Київ, вул. С. Петлюри, 30, ).

Представник позивача: Бондаренко Марина Григорівна (01032, м. Київ, вул. С. Петлюри, 30).

Відповідач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ).

Представник відповідача: адвокат Праскович Іван Михайлович (79010, м. Львів, вул. Сковороди, 15/5).

Повний текст рішення складено: 03 квітня 2023 року.

Суддя: І. Б. Кос