Номер провадження: 22-ц/813/3631/23
Справа № 522/9722/21
Головуючий у першій інстанції Чернявська Л. М.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.06.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів: Громіка Р.Д., Дришлюка А.І.,

в порядку спрощеного провадження переглянув апеляційну скаргу адвоката Смирнова Андрія Ігоровича в інтересах ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 06 липня 2022 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення матеріальної шкоди завданої внаслідок вчинення дорожньо-транспортної пригоди, -

В С Т А Н О В И В:

28 травня 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення матеріальної шкоди завданої внаслідок вчинення дорожньо-транспортної пригоди.

Мотивуючи свої позовні вимоги тим, що 22 травня 2019 року приблизно о 10 годині 50 хвилин, керуючи автомобілем «Фольцваген» д.н.з. НОМЕР_1 , в м. Одесі пр-т. Шевченка - пр-т. Гагаріна, у порушенні п. 2.3; 8.7.3; 10.1; 12.4 Правил дорожнього руху, затверджених постановою КМУ від 10.10.2001 №1306, при початку руху не переконався у безпеці руху, не був уважним, здійснив проїзд перехрестя на заборонений червоний сигнал світлофору, та рухався в населеному пункті зі швидкістю більш ніж 50 км/год., внаслідок чого скоїв зіткнення з автомобілем «Джиллі», д.н.з. НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_2 та здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_3 .. Внаслідок ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження, а пішохід тілесні ушкодження.

18.05.2020 слідчий слідчого відділу Приморського відділу поліції в м. Одесі Головного управління Національної поліції в Одеській області капітан поліції Діденкул Д.Ю., розглянувши матеріали кримінального провадження №0002688, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 23.05.2019, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, закрив у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 та ОСОБА_2 складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 286 КК України.

За цим фактом співробітниками патрульної поліції стосовно ОСОБА_1 складено протокол про адміністративне правопорушення серії ДПР 18 074124 від 29.05.2020 за ст. 124 КУпАП України.

Винність відповідача ОСОБА_1 підтверджується висновком експертів №19-3801/3802 від 12 травня 2020 року по кримінальному провадженні №0002688 від 23.05.2019, протоколом про адміністративне правопорушення, складеним співробітником УПП в Одеській області, в установленому законом порядку. На підставі цього протоколу, схемою місця ДТП, письмовими поясненнями водіїв, Приморський районний суду м. Одеси виніс постанову від 02.07.2020 про притягнення відповідача ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності, передбаченої ст. 124 КУпАП. Зазначеною постановою суду ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, провадження закрито у зв`язку із закінченням строків накладання адміністративного стягнення.

26.08.2020 ОСОБА_2 звернувся до Приморського районного суду м. Одеси із позовною заявою до ПрАТ «Страхова група «ТАС»», ОСОБА_1 про стягнення матеріальної та моральної шкоди завданої внаслідок вчинення дорожньо-транспортної пригоди.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 13 травня 2021 року в задоволенні позовної заяви відмовлено. Рішення суду мотивовано тим, що за положеннями п. п. 37.1.4., 37.1 ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди.

Позивач ОСОБА_2 вважає, що за таких обставин слід стягнути з ОСОБА_1 матеріальну шкоду у розмірі 51 243,08 грн, а також стягнути моральну шкоду у розмірі 10 000 грн та судові витрати та послуги адвоката у розмірі 13 000 грн, оскільки право позивача на отримання належного відшкодування з боку відповідача було порушено, тому він звернувся до суду із вказаним позовом та просив його задовольнити у повному обсязі з наведених у позовній заяві правових підстав.

29 грудня 2021 року від представника ОСОБА_1 - адвоката Смирнова А.І. до суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач позов не визнав, зазначивши, що позивач ніяк не обґрунтовує, чому належним відповідачем за позовом є ОСОБА_1 , а не ПрАТ «СК «ТАС» і чому саме відповідач, а не страховик відповідача має сплатити всю суму матеріальної шкоди, завданої внаслідок ДТП.

Також, зазначено, що відмова у задоволенні позовної заяви про стягнення матеріальної шкоди зі страховика відповідача у одній справі не є підставою для стягнення всієї суми шкоди з відповідача у іншій справі. Таким чином, вимога про стягнення матеріальної шкоди з відповідача є необґрунтованою та не відповідає сталій судовій практиці, про що свідчить і поведінка Позивача, а саме подання попереднього позову у справі №522/14197/20 із вимогою про стягнення матеріальної шкоди саме до страховика.

Також представником відповідача було надано клопотання про зменшення витрат позивача на правову допомогу адвоката, які підлягають розподілу.

21 березня 2022 року від представника позивача до суду надійшла відповідь на відзив.

В судове засідання сторони не з`явились, сповіщались належним чином.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 06 липня 2022 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 матеріальну шкоду в розмірі 33 973,08 гривні, судові витрати та витрати на послуги адвоката у розмірі 5 000 гривень.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

У апеляційній скарзі адвокат Смирнов А.І., що діє в інтересах ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, а також просить здійснити розподіл судових витрат.

Обґрунтовуючи вимоги своєї апеляційної скарги тим, що позивач ОСОБА_2 , нехтуючи своїми правами та не зважаючи на передбачені Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» наслідки, звернувся до страховика із заявою про виплату страхового відшкодування з пропуском встановленого законодавством строку.

Заявник вказує, що він, будучи особою, відповідальність якої застрахована на випадок ДТП, не є зобов`язаною особою у вказаних правовідносинах, оскільки з моменту укладення договору із страховою компанією такий обов`язок лежить на страховику.

Крім того, зазначає, що покладення обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Згідно із частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява №64336/01).

Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також, надав сторонам строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема, з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі №668/13907/13ц).

На підставі зазначеного, розгляд здійснено в порядку спрощеного позовного провадження, без виклику сторін.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Повне судове рішення виготовлене 15 червня 2023 року.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи наведені у апеляційній скарзі, а також заперечення на апеляцію викладені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, оскільки рішення суду першої інстанції постановлено з дотриманням норм процесуального та матеріального права.

У частинах 1 та 2 ст. 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

За змістом статей 15, 16 ЦК України особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною 2 статті 16 ЦК України.

Судом першої інстанції встановлено, що 22.05.2019 приблизно о 10 год 50 хв, керуючи автомобілем «Фольцваген» д.н.з. НОМЕР_1 в м. Одесі перехрестя пр-т. Шевченка пр-т. Гагаріна у порушення п.п. 2.3.; 8.7.3; 10.1; 12.4 Правил дорожнього руху, затверджених постановою КМУ від 10.10.2001 №1306 ОСОБА_1 при початку руху не переконався у безпеці руху, не був уважним, здійснив проїзд перехрестя на заборонений червоний сигнал світлофору та рухався у населеному пункті зі швидкістю більш ніж 50 км/год, внаслідок чого скоїв зіткнення з автомобілем «Джиллі» д.н.з. НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_2 та здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_3 .. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди транспортні засоби отримали механічні пошкодження, а пішохід тілесні ушкодження.

Постановою Приморського районного суду м. Одеси у справі №522/9617/20 від 02 липня 2020 року ОСОБА_1 визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КпАП України, під час дорожньо-транспортної пригоди 22 травня 2019 року.

Автомобіль «Джиллі» державний номер НОМЕР_2 на праві власності належить ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 від 01.09.2018.

З метою встановлення розміру матеріальної шкоди, спричиненої ДТП, ОСОБА_2 звернувся до суб`єкта оціночної діяльності ФОП ОСОБА_4 для проведення автотоварознавчого дослідження з визначення вартості матеріальної шкоди та отримав висновок №109-19.

Відповідно до висновку №109-19 вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля GEELY MR-7151A, реєстраційний номер НОМЕР_2 , пошкодженого внаслідок ДТП, яка відбулась 22.05.2019, визначено у розмірі 30 458,08 грн.

На час настання ДТП цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 була застрахована в ПАТ «Страхова група «ТАС» відповідно до полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів серії АМ 7813805, який був дійсним на момент ДТП.

07 червня 2019 року позивач звернувся до ПрАТ «Страхова група «ТАС» з повідомленням про настання події з приводу дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася 22.05.2019.

20 липня 2020 року ПрАТ «Страхова група «ТАС» надало відповідь ОСОБА_2 про відмову у задоволенні страхового відшкодування у зв`язку із неподанням заяви про страхове відшкодування впродовж одного року.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 не погоджуючись з відмовою у задоволенні страхового відшкодування звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовною заявою ОСОБА_2 до ПрАТ «Страхова група «ТАС»», ОСОБА_1 про стягнення матеріальної та моральної шкоди завданої внаслідок вчинення дорожньо-транспортної пригоди.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 13 травня 2021 року в задоволенні позовної заяви ОСОБА_2 до ПрАТ «Страхова група «ТАС», ОСОБА_1 про стягнення матеріальної та моральної шкоди завданої внаслідок вчинення дорожньо-транспортної пригоди відмовлено.

Підставою для відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 стали доводи представника ПрАТ «Страхова група «ТАС», з якими погодився суд, а саме те, що позивач, будучи потерпілою особою, не скористався своїм правом та не подав заяву до ПрАТ «Страхова група «ТАС» щодо сплати страхового відшкодування, а лише звернувся із повідомленням про настання події. Доказів звернення до ПрАТ «Страхова група «ТАС» із заявою про страхове відшкодування позивачем не надано.

За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України).

Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності) (стаття 980 ЦК України).

Стаття 1166 ЦК України передбачає, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно із частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Статтею 1194 ЦК України передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відповідно до статті 999 ЦК України до відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

Відносини страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регламентує, зокрема, Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон №1961-IV).

Згідно зі статтею 3 Закону №1961-IV обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників.

Відповідно до статті 5 вказаного Закону об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих унаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.

У разі настання страхового випадку страховик (страхова компанія) у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи (пункт 22.1 статті 22 Закону №1961 IV).

Згідно із підпункту 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону №1961 IV підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є: неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди.

Суд першої інстанції, частково задовольняючи позовні вимоги, виходив із того, що відсутні підстави для стягнення майнової шкоди, завданої внаслідок ДТП, із страхової компанії, оскільки позивач звернувся до ПрАТ «Страхова група «ТАС» із заявою про виплату страхового відшкодування з пропуском річного строку, передбаченого підпунктом 34.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

У постанові від 03 жовтня 2018 року у справі №760/15471/15-ц (провадження №14-316цс18) Велика Палата Верховного Суду фактично визначила два окремих (відмінних один від одного) випадки, за яких є можливим відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності: 1) пропуск строків, передбачених статтею 37 Закону; 2) ситуація, коли розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика (стаття 1194 ЦК України).

Незважаючи на те, що у справі, що переглядається, потерпілий втратив право на отримання відшкодування від страховика тієї особи, яка завдала шкоди, таке право підлягає захисту в межах позовної давності на загальних підставах шляхом пред`явлення позову до винуватця ДТП, який є безпосереднім заподіювачем описаної шкоди.

При цьому обмеження, встановлені статтею 1194 ЦК України, не поширюються на зазначені правовідносини, оскільки наведена норма регламентує визначення обсягу відповідальності застрахованої особи у разі недостатності страхової виплати (тобто така виплата мала бути проведена) і не встановлює будь-яких обмежень у разі, якщо у страховика не виникло обов`язку зі сплати страхової виплати.

Інше розуміння наведених норм права фактично зменшує строк існування права на вимогу до заподіювача шкоди, якщо така шкода заподіяна майну потерпілого, до одного року з моменту скоєння ДТП. Наведений річний строк є присічним та поважність причин його пропуску не може впливати на можливість захисту цивільного права, що істотно звужує можливість потерпілої особи захистити своє порушене право в порівнянні із захистом свого права на загальних підставах у межах трирічної позовної давності шляхом пред`явлення позову до правопорушника - завдавача шкоди.

Вибір страховика належить кожній особі, яка вирішила вступити в договірні відносини з приводу такого виду страхування, відповідно, така особа має нести всі ризики обрання неналежного, недобросовісного або ненадійного контрагента. З іншого боку, нездійснення потерпілою особою всупереч своїм власним інтересам обов`язку звернутися до страховика із заявою про страхове відшкодування впродовж одного року (з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди) жодною нормою чинного законодавства не визнано як підстава припинення права вимоги до завдавача шкоди і обов`язку такої особи відшкодувати завдану нею шкоду.

Не заперечуючи того, що покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування, сплачує страхові платежі і має право вимоги до страховика порушника, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності, Верховний Суд у своїй постанові від 14 грудня 2021 року (справа №147/66/17) вважає, що в ситуації, коли потерпілий втратив право на отримання відшкодування шкоди від страховика порушника, необхідно керуватися тим, що таке відшкодування є можливим на загальних підставах за рахунок винної особи за принципом генерального делікту.

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду зазначив, що в правозастосовній практиці досить часто виникають ситуації, коли встановлення винуватця ДТП триває довше за один рік, а тому сплив такого строку призводить до втрати потерпілим права вимоги про відшкодування завданої йому шкоди до страховика особи, винної в завданні такої шкоди. Отже, тлумачення наведених норм права таким чином, що сплив річного строку з моменту настання ДТП призводить також і до втрати вимоги до заподіювача шкоди, позбавлятиме потерпілу особу взагалі можливості відшкодувати завдану їй шкоду будь-якою особою.

На підставі вищевикладеного, доводи апеляційної скарги адвоката Смирнова А.І. в інтересах ОСОБА_1 не приймаються судовою колегією до уваги.

Таким чином, вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення.

У п. 54 Рішення у справі Трофимчук проти України (заява №4241/03) від 28.10.2010, остаточне 28 січня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що, «беручи до уваги свої висновки за статтею 11 Конвенції (див. вище пункти 42-45), Суд не бачить жодних ознак несправедливості або свавільності у відмові судів детально розглянути доводи заявниці про переслідування її роботодавцем, оскільки суди чітко зазначили, що ці доводи були повністю необґрунтованими. У зв`язку з цим Суд повторює, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (див. рішення у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява №30544/96, п. 26, ECHR 1999-1)».

Оскільки судове рішення перевіряється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія визнає, що судове рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

В зв`язку з тим, що ціна позову в даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною і в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. п. а) - г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Враховуючи, що вимоги апеляційної скарги задоволенню не підлягають судові витрати, у відповідності до вимог ст. ст. 141, 382 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір» між сторонами не розподіляються.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Смирнова Андрія Ігоровича в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 06 липня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено: 15 червня 2023 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

Р.Д. Громік

А.І. Дришлюк