Справа № 522/3636/22
Провадження № 2/522/1534/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2023 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Павлик І.А.,

за участю:

секретаря судового засідання Сулими А.С.,

представника позивача Гусєвої О.Д.,

представника відповідача Сурілової Л.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Укрпошта» в особі Одеської дирекції про визнання договорів недійсними,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2022 року ОСОБА_1 (далі позивач) звернулася до Приморського районного суду міста Одеси із позовною заявою до Акціонерного товариства «Укрпошта» в особі Одеської дирекції (далі відповідач), у якому просила суд визнати недійсними договір новації від 11.11.2020 № 10 та договір короткострокової безвідсоткової позики від 11.11.2020 № 10, укладені між нею та відповідачем.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилалася на те, що спірні правочини укладені на вкрай невигідних для неї умовах та під впливом тяжкої для неї обставини, що відповідно до положень статей 203, 215 та 233 ЦК України є підставою для визнання їх недійсними.

Позивач зазначає, що з 04.11.2020 вона залишився без джерел існування, маючи на утриманні дитину 2009 року народження, виплачувати обумовлену договором позики суму грошей, позивач не має можливості. В договорах позивач зазначений, як працівник Одеської дирекції АТ «Укрпошта», в той час, як 04.11.2020 її було звільнено. Позивач стверджує, що в договорі новації вказано, що первісне зобов`язання виникло внаслідок протиправного заволодіння позивачем під час виконання трудових обов`язків грошовими коштами у розмірі 232 911,67 грн, але за актом про результати інвентаризації готівкових коштів нестача склала 194 093,06 грн, за актом про результати інвентаризації товарно-матеріальних цінностей нестача становила 10 000,37 грн. В обвинувальному акті у кримінальному провадженні від 04.11.2020 позивача звинувачено у привласненні 161 677,70 грн, тобто різниця між цією сумою та сумою, яка зазначена у договорі новації складає 71 233,97 грн.

У відзиві на позов відповідач вказує на те, що він не визнає позовні вимоги в повному обсязі та вважає позов таким, що не підлягає задоволенню, оскільки позивач не зазначив під впливом яких важких обставин він уклав оспорювані договори. Відповідач зазначає, що наявність внутрішньої волі на укладення оспорюваних договорів підтверджується власними письмовими поясненнями позивача, у яких міститься визнання ним власної вини та намір відшкодувати заподіяну шкоду. Позовні вимоги ґрунтуються на небажанні позивачем виконувати укладені ним договори, доказів примушення позивача до укладення оскаржуваних правочинів з боку відповідача чи інших осіб, позивачем до позовної заяви не надано.

Дослідивши матеріали справи та оцінивши зібрані у справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, з наступних підстав.

Судом встановлено, що заявою від 11.11.2020 позивач звернувся до відповідача, у якій надав згоду на добровільне відшкодування суми шкоди за відсутнє майно АТ «Укрпошта» - готівка, відповідно до діючого Порядку відшкодування шкоди за відсутність готівки у сумі 194 093,06 грн на умовах укладення договору новації/позики та шляхом утримання усіх коштів нарахованих позивачу до виплати (за окладами і тарифами, премія, відпускні, виплати у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, компенсації за невикористану відпустку, інші виплати).

Відповідно до п. 2.3.6 Порядку відшкодування шкоди за відсутнє (пошкоджене) майно АТ «Укрпошта» при недостачі грошових коштів у сумі нестачі, що зазначена в акті про встановлення факту нестачі грошових коштів, що є додатком до Протоколу щодо результатів інвентаризації, збільшеної на 20 %.

11.11.2020 між АТ «Укрпошта» в особі Одеської дирекції та ОСОБА_1 укладено договір новації № 10, за умовами якого здійснено заміну первісного зобов`язання, яке виникло внаслідок протиправного заволодіння позивачем під час виконання трудових обов`язків грошовими коштами у розмірі 232 911,67 грн, у зв`язку з неможливістю відшкодувати матеріальну шкоду завдану відповідачу в означеній сумі, сторони дійшли згоди про заміну зобов`язання про відшкодування зазначеної завданої матеріальної шкоди новим зобов`язанням відповідно до статті 604 та статті 1053 Цивільного кодексу України. Пунктом 6 цього договору сторони визначили, що він набирає чинності з моменту його підписання сторонами. Даний договір підписаний особисто сторонами без будь-яких зауважень та заперечень.

11.11.2020 сторони уклали договір № 10 короткострокової безвідсоткової позики, за умовами пункту 1.1 якого, позичальник, відповідно до цього договору, який укладено відповідно до договору новації, зобов`язується у строк і в порядку, визначеному цим договором позики, повернути грошові кошти у сумі 232 911,67 грн, а відповідач зобов`язується прийняти грошові кошти в порядку, визначеному цим договором.

Згідно з пунктом 6.1 договору позики, він вважається укладеним з моменту його підписання сторонами договору та діє протягом одного року, але в будь-якому випадку до повного виконання позивачем своїх зобов`язань щодо повернення позики. Даний договір підписаний сторонами без зауважень та заперечень.

Додатком № 1 до договору № 10 короткострокової безвідсоткової позики від 11.11.2020, сторони визначили графік повернення позики на суму 232 911,67 грн.

У судових засіданнях позивач не заперечувала укладення нею оспорюваних правочинів, проте не погоджувалась із сумою боргу зазначеною у цих договорах.

При цьому судом встановлено, що позивач звинувачується у кримінальному правопорушенні, що підтверджується обвинувальним актом у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000192 від 04.11.2020 за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 191 КК України, яке виразилося у привласненні та розтратою нею чужого майна шляхом зловживання своїм службовим становищем на загальну суму 161 677,70 грн.

Сторонами не подано доказів щодо винесення судом вироку в вищенаведеному кримінальному провадженні та матеріали справи таких відомостей не містять.

Відповідно до частин першою, третьої статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно з частиною першою статті 203 наведеного Кодексу зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до частини першої статті 233 ЦК України правочин, який вчинений особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Правочин, який оспорюється на підставі статті 233 ЦК України, характеризується тим, що особа вчиняє його добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена вчинити правочин через тяжкі для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі.

Підставами визнання правочину недійсним на підставі статті 233 ЦК України та предметом доказування у справі є: 1) наявність тяжкої обставини, в якій перебувала особа, що змусила її вчинити правочин; 2) правочин було вчинено на вкрай невигідних умовах.

Тобто для визнання правочину недійсним на підставі частини першої статті 233 ЦК України необхідна сукупність вказаних умов. Такий висновок підтверджується вживанням законодавцем в частині першій статті 233 ЦК України сполучника «і», за допомогою якого відбувається поєднання вказаних умов. Встановлена статтею 233 ЦК України підстава недійсності правочину є сукупністю цих двох елементів; відсутність хоча б одного з них є ознакою знаходження відповідних правовідносин за межами сфери регулювання частини першої статті 233 ЦК України.

Наявність тяжкої обставини, що змусила особу вчинити правочин, має довести сторона, яка такий правочин оспорює. Предметом доказування також є той факт, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було би вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Тяжкі обставини мають вплинути на особу таким чином, що спонукають її вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах. Умови мають бути очевидно невигідними для особи, яка уклала цей правочин, і бути наявними саме в момент вчинення правочину. Тяжкими обставинами можуть бути, зокрема, тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства особи, учасника правочину, та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин.

Такі правочини мають дефекти волі і здійснюються за обставин, коли особа змушена вчинити правочин на вкрай невигідних для себе умовах.

Виходячи із системного аналізу наведених норм, визнання правочину недійсним на підставі статті 233 ЦК України пов`язане із доведеністю наявності чи відсутності власного волевиявлення в особи на його вчинення на тих умовах, за яких був укладений правочин.

Такий висновок узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 26.09.2018 у справі № 712/4728/16-ц (провадження № 61-21177св18), від 07.11.2018 у справі № 216/6077/14-ц (провадження № 61-13459св18), від 05.05.2020 у справі № 462/3280/17 (провадження № 61-5148св19), від 12.03.2021 у справі № 295/17488/15-ц (провадження № 61-9960св19), від 29.03.2021 у справі № 369/13272/18-ц (провадження № 61-19054св20) та від 10.08.2021 у справі № 754/16129/17 (провадження № 61-6436св21), що свідчить про сталість судової практики щодо вирішення питання застосування правового механізму, передбаченого статтею 233 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Однакове застосування закону забезпечує його загальнообов`язковість, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Частиною третьою статті 12 та частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За положеннями частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Укладаючи оспорювані договори, позивач була обізнана з їх умовами, добровільно їх уклала, та не довела наявність тяжкої обставини, що змусила її укласти оспорювані нею правочини на вкрай невигідних для неї умовах, а тому розуміла наслідки укладення таких договорів.

Зазначені в позові обставини не свідчать про існування тяжких обставин, в контексті ст. 233 ЦК України, внаслідок яких позивач була вимушена укласти оспорювані правочини на вкрай невигідних для неї умовах, оскільки вона сама не була обмежена у свободі їх вчинення.

Проаналізувавши матеріали справи, суд вважає, що позивачем не надано докази, що дають підстави для застосування ст. 233 ЦК України, позивачем не доведено обґрунтування своїх вимог та обставин, що викладені в позові.

Ті обставини, які позивач поклав в основу позову, як тяжкі обставини не були доведені належними та допустимими доказами.

Також, необхідною умовою для визнання правочину недійсним, з підстав передбачених вище, є доведення в судовому процесі нерозривного причинно наслідкового зв`язку між тяжкими обставинами та вчиненням спірного правочину, який вчиняється виключно для усунення та/або зменшення тяжких обставин, тобто основний акцент необхідно зробити на об`єктивній та суб`єктивній стороні. Верховний суд України чітко констатує: «Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах».

Отже, аналізуючи встановлені судом обставини, про які зазначено вище, суд вважає, що позивачем не доведена обов`язкова підстава застосування ст. 233 ЦК України для визнання правочинів недійсними, укладення їх на вкрай невигідних умовах.

На виконання правил частини 1 ст. 81 ЦПК України саме позивач повинен довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом зокрема, що позивач дійсно перебував під впливом тяжких для нього обставин, надати документи, які могли б дані обставини підтвердити.

Проте, жодних доказів на підтвердження таких обставин, або ж вчинення процесуальних дій на їх отримання в передбаченому законом порядку позивач не вчинив.

Враховуючи викладене, у задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 81, 141, 258, 259, 263-265, 352, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволені позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Укрпошта» в особі Одеської дирекції про визнання договорів недійсними відмовити.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення до Одеського апеляційного суду.

Повний текст рішення суду буде складено протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя І.А. Павлик

Повний текс рішення складено 30.03.2023.