Справа № 131/1861/18
Провадження № 22-ц/801/656/2023
Головуючий у суді 1-ї інстанції Шелюховський М. В.
Доповідач:Міхасішин І. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2023 рокуСправа № 131/1861/18м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ: головуючого: Міхасішина І.В.,

суддів: Войтка Ю.Б., Стадника І.М.

з участю секретаря судового засідання: Ковальчук О.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниця цивільну справу № 131/1861/18

за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до ОСОБА_4 та Іллінецької міської ради Вінницької області, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - спілки об`єднання громадян співвласників майна реорганізованого КСП «Лисогірське» с. Лиса Гора Іллінецького району Вінницької області в особі голови спілки Невмержицького Анатолія Павловича про визнання недійсним свідоцтва про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майновий сертифікат),

за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_4 , адвоката Якименка Олексія Олексійовича на рішення Іллінецького районного суду Вінницької області від 07 червня 2022 року, ухвалене у складі судді Шелюховського М. В.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2018 року позивачі звернулися до суду з позовом в якому просили визнати недійсним свідоцтво про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майновий сертифікат) серії ВІ № 356, видане відповідачу ОСОБА_4 на загальну суму 124 661 грн, або 20,222 % від загальної вартості пайового фонду Колективного сільськогосподарського підприємства «Лисогірське» (далі КСП «Лисогірське»), реорганізованого у Виробничий сільськогосподарський кооператив приватних пайовиків «Надія поля» (далі ВСКПП «Надія поля») с. Лиса Гора Іллінецького району Вінницької області, що станом на 05 березня 2002 року становило 616 461 грн, яке видане Іллінецькою міською радою Вінницької області 08 червня 2017 року.

Позовні вимоги мотивовано тим, що ОСОБА_1 відповідно до свідоцтва про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майновий сертифікат) серії ВІ № 004017, виданого Красненьківською сільською радою Іллінецького району Вінницької області має право на пайовий фонд майна КСП «Лисогірське», реорганізованого у ВСКПП «Надія поля» с. Лиса Гора Іллінецького району відповідно до списку осіб, які мають право на майновий пай, затвердженого зборами співвласників 05 березня 2002 року в розмірі 1 392 грн, або 0,228 відсотків від загальної вартості майна пайового фонду в розмірі 616 461 грн.

ОСОБА_3 у відповідності до свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого приватним нотаріусом Іллінецького нотаріального округу Вінницької області 07 лютого 2014 року, реєстровий № 142, спадкова справа № 9/2014, набув у власність 0,768 відсотків пайового КСП «Лисогірське», реорганізованого у ВСКПП «Надія поля» с. Лиса Гора Іллінецького району, відповідно до списку осіб, які мають право на майновий пай, затвердженого зборами співвласників 05 березня 2002 року в розмірі 4 694 грн, що належало спадкодавцю згідно свідоцтва про право на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майновий сертифікат) серії ВІ № 288, виданого Красненьківською сільською радою Іллінецького району Вінницької області 23 квітня 2002 року.

ОСОБА_2 у відповідності до свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Іллінецької державної нотаріальної контори Вінницької області 18 червня 2012 року, реєстровий № 457, спадкова справа № 73/2012, набув право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майновий сертифікат) із числа пайового фонду КСП «Лисогірське», реорганізованого у ВСКПП «Надія поля» с. Лиса Гора в розмірі 3 384 грн, або 0,554 відсотків від загальної вартості майна пайового фонду підприємства, який станом на 05 березня 2002 року становив 616 461 грн.

Як підставу заявленого позову зазначено, що Іллінецькою міською радою на підставі договорів купівліпродажу ОСОБА_4 видано свідоцтво серії НОМЕР_1 від 08 червня 2017 року про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства, на підставі якого останній набув право на пайовий фонд КСП «Лисогірське» реорганізованого в ВКСП «Надія поля» с. Лиса Гора в розмірі 124 661 грн, або 29,0222% від загальної вартості пайового фонду підприємства, який складав 616 461 грн.

На думку позивачів, видаючи ОСОБА_4 оспорене свідоцтво Іллінецька міська рада діяла всупереч норм цивільного законодавства України, зокрема, нею не враховано вимоги частин першої-третьої статті 358, статті 362 ЦК України, при цьому не мала повноважень посвідчувати договори купівлі продажу майнових паїв, з огляду на діючі норми Закону України «Про нотаріат», Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та втрату чинності з 24 березня 2013 року Наказу Мінагрополітики № 62 від 14 березня 2001 року.

Іллінецький районний суд Вінницької області ухвалою від 06 вересня 2021 року об`єднав цивільну справу № 131/1861/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 та Іллінецької міської ради Вінницької області про визнання недійсним свідоцтва про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майновий сертифікат) у одне провадження для спільного розгляду із цивільними справами № 131/1863/18 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 та Іллінецької міської ради Вінницької області та № 131/1864/18 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 та Іллінецької міської ради Вінницької області.

Рішенням Іллінецького районного суду Вінницької області рішенням від 07 червня 2022 року, залишеним без змін постановою Вінницького апеляційного суду від 18 серпня 2022 року, позов задоволено.

Визнано недійсним свідоцтво про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майновий сертифікат) серії ВІ № 356, належне ОСОБА_4 на загальну суму 124 661 грн або 20,222 % від загальної вартості пайового фонду КСП «Лисогірське», реорганізованого у ВСКПП «Надія Поля» с. Лиса Гора Іллінецького району Вінницької області, що станом на 05 березня 2002 року становило 616 461 грн, яке видане Іллінецькою міською радою Вінницької області 08 червня 2017 року.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову місцевий суд, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що Іллінецька міська рада Вінницької області, видаючи оспорюване свідоцтво, не перевіривши достовірність договорів купівлі-продажу порушила порядок видачі правовстановлюючого документу.

Первинні співвласники мали переважне право на придбання майна, проте збори співвласників КСП «Лисогірське» не проводились та заяв про продаж свого майна в КСП «Лисогірське» на момент розпаювання вони не подавали, у зв`язку з чим ОСОБА_4 не мав переважного права на купівлю часток у праві спільної часткової власності.

Постановою Верховного Суду від 07 грудня 2022 року касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Постанову Вінницького апеляційного суду від 18 серпня 2022 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В постанові суду касаційної інстанції вказано, що суди попередніх інстанцій в порушення норм процесуального права не залишили у справі засвідчених копій письмових доказів, які були витребувані ухвалами від 23 січня 2020 року, у зв`язку з чим, Верховний Суд був позбавлений можливості перевірити обставини дотримання порядку укладення договорів купівлі-продажу майнових паїв.

При новому розгляді справи суду необхідно встановити факт виділення/невиділення в натурі майнових паїв, які були відчужені ОСОБА_4 за наслідками чого було видано оспорюване свідоцтво, перевірити обставини дотримання порядку укладення договорів купівлі-продажу майнових паїв та дати належну оцінку доводам і поданим сторонами доказам в обґрунтування своїх вимог та заперечень, як в цілому, так і кожному доказу окремо.

Відповідно до частини 1 статті 417 ЦПК України вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 14 березня 2023 року на виконання обов`язкових вказівок суду касаційної інстанції та за клопотанням одного із позивачів ОСОБА_1 витребувано у Іллінецької міської ради Вінницької області матеріали реформування і видачі майнових свідоцтв Лісогірського КСП; реєстр договорів викупу майнових сертифікатів від 06 червня 2017 року; реєстр договорів викупу майнових сертифікатів від 30 травня 2017 року; книгу реєстрації свідоцтв про право власності на майновий пай.

В апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_4 адвокат Якименко Олексій Олексійович просив рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове про відмову у позовах, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та на порушення судом норм матеріального і процесуального права.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_4 адвокат Якименко О.О. апеляційну скаргу підтримав просив задовольнити посилаючись на доводи викладені в апеляційній скарзі.

Представник позивачів адвокат Сухомудь Ф.С. в судовому засіданні заперечував щодо задоволення апеляційної скарги, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи були повідомлені завчасно та належним чином, про причини неявки суд не повідомили.

Якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору. Саме до таких висновків дійшов Верховний Суд, які викладені у постанові від 01 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18 (провадження № 61-22682св19).

Суд апеляційної інстанції переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги дійшов наступних висновків.

Відповідно до положень статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Проте, зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення не відповідає.

По справі встановлено наступні факти і відповідні їм правовідносини.

Так, за змістом тлумачення статті 362 ЦК України переважне право є організаційним, відносним та вторинним.

Переважне право є співвласника на купівлю частки є організаційним, оскільки завдяки йому створюється передумова для набуття його носієм права на частку в праві спільної часткової власності внаслідок створення можливості для укладення договору купівлі-продажу. Саме по собі переважне право учасника спільної власності не надає його суб`єктові будь-яких майнових прав (речових, зобов`язальних та ін.), які зумовлювали б виникнення або перехід права власності. Причому відповідне майнове право виникає тільки завдяки укладенню договору купівлі продажу частки або в результаті переведення прав та обов`язків за договором купівлі-продажу. У свою чергу, конструкція переважного права дозволяє організувати відносини учасників спільної часткової власності, створивши передумови для суб`єкта переважного права укласти договір купівлі-продажу частки.

Відносність переважного права співвласника полягає в тому, що це право реалізується в організаційних відносинах, учасники яких є персоніфікованими. Тобто в будь-якому разі чітко визначеними є суб`єкти правовідносин спільної власності. Однак його характеристика як відносного не позбавляє переважного права співвласника й певних абсолютних властивостей, які полягають в абсолютності захисту переважного права. Під абсолютністю захисту розуміється можливість носія переважного права пред`явити позов про переведення прав та обов`язків за договором купівлі-продажу частки до будь-якої іншої особи - не учасника спільної власності.

Вторинність переважного права проявляється в тому, що його виникнення зумовлене "перебуванням" у відносинах спільної власності, завдяки чому особа має статус учасника спільної часткової власності. Тобто переважне право є вторинним до права учасника на частку. За умови припинення права на частку або правовідносин спільної часткової власності припиняється й переважне право.

За змістом статей 16, 203, 215 ЦК України, для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: по-перше, пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; по-друге, наявність підстав для оспорення правочину; по-третє, встановлення чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.

При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити ефективне поновлення порушеного права.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

(постанова від 29 травня 2019 року у справі № 362/3810/16-ц (провадження № 61-816св19)).

До загальних засад цивільного законодавства Цивільний кодекс України серед іншого відносить свободу договору (пункт 3 статті 3 кодексу). Відповідно до статті 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору. Однак свобода договору не є абсолютною і у випадках, прямо передбачених актами цивільного законодавства, підлягає певним обмеженням. Одним з таких обмежень є надання особі переважного права купівлі чужої речі, що обмежує продавця в праві вибору сторони договору, а покупця у визначенні умов договору.

Відповідно до частини 1 та 4 статті 362 ЦК України у разі продажу частки у праві спільної часткової власності співвласник має переважне право перед іншими особами на її купівлю за ціною, оголошеною для продажу, та на інших рівних умовах, крім випадку продажу з публічних торгів.

У разі продажу частки у праві спільної часткової власності з порушенням переважного права купівлі співвласник може пред`явити до суду позов про переведення на нього прав та обов`язків покупця. Одночасно позивач зобов`язаний внести на депозитний рахунок суду грошову суму, яку за договором повинен сплатити покупець.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV, який набрав чинності 30 березня 2006 року, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Прецедентний характер рішень ЄСПЛ потребує ретельного аналізу національного законодавства щодо його узгодженості з правовою позицією Суду в процесуальних питаннях. Конвенція не гарантує захисту теоретичних та ілюзорних прав, а гарантує захист прав конкретних та ефективних (рішення «Артіко проти Італії» (Artico c. Italie), заява № 6694/74, від 13 травня 1980).

У пункті 48 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справі № 909/337/19 (провадження № 12-35гс2) зазначено, що позов про переведення прав та обов`язків відповідає такому способу захисту прав та інтересів, як зміна правовідношення (пункт 6 частини другої статті 16 Цивільного кодексу України) або ж зміна господарських правовідносин (абзац одинадцятий частини другої статті 20 Господарського кодексу України), застосовується для захисту переважних прав третіх осіб щодо прав на майно, яким так чи інакше розпоряджається власник (частина четверта статті 362, абзац третій частини першої статті 822 Цивільного кодексу України, частина п`ята статті 7 Закону України «Про акціонерні товариства», частина п`ята статті 20 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» тощо). Такий позов найкраще відповідає змісту порушеного переважного права, способу (характеру) його порушення, наслідкам, які спричинило порушення, а також найпростішим шляхом забезпечує відновлення та реалізацію відповідного переважного права.

Отже, за загальним правилом належний спосіб захисту в разі порушення переважного права купівлі майна це переведення прав і обов`язків покупця на привілейовану особу, а обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові.

При цьому слід також враховувати положення частини 3 статті 362 ЦК України, згідно яких, якщо бажання придбати частку у праві спільної часткової власності виявили кілька співвласників, продавець має право вибору покупця.

Тобто, у разі, коли бажання придбати частку у праві спільної часткової власності виявили кілька співвласників, належним відповідачем (відповідачами) за позовом про переведення на нього прав та обов`язків покупця, буде не лише покупець але й продавець (продавці) частки у праві спільної часткової власності.

У постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц Велика Палата Верховного Суду вказала, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість встановлення належності відповідачів та обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (постанова Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (пункт 41), від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц (пункт 49), від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (пункт 50), від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (пункт 31.4), від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (пункт 37, 54), від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (пункт 38), від 13 березня 2019 року у справі № 757/39920/15-ц (пункт 31), від 27 березня 2019 року у справі № 520/17304/15-ц (пункт 63)).

Указом Президента України від 29 січня 2001 року № 62 (62/2001) «Про заходи щодо забезпечення захисту майнових прав селян у процесі реформування аграрного сектора економіки» забезпечено вільне здійснення права власності на паї, зокрема передачі паїв в оренду з виплатою орендної плати в розмірі не менше одного відсотка вартості паю, купівлі-продажу, дарування, міни, передачі у спадщину.

У відповідності до частини першої статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Згідно частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

За змістом статей 655, 656 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Предметом договору купівлі-продажу можуть бути майнові права. До договору купівлі-продажу майнових прав застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не випливає із змісту або характеру цих прав.

Судами встановлено, що ОСОБА_4 Іллінецькою міською радою видано свідоцтво серії НОМЕР_1 від 08 червня 2017 року про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства, на підставі якого останній набув право на пайовий фонд КСП «Лисогірське» реорганізованого в ВКСП «Надія поля» с. Лиса Гора в розмірі 124 661 грн, або 29,0222% від загальної вартості пайового фонду підприємства, який складав 616 461 грн.

З матеріалів справи вбачається, що у вказаному свідоцтві зазначено, що воно видане ОСОБА_4 відповідно до договорів купівлі-продажу.

Разом із тим в матеріалах справи наявна копія ухвали Іллінецького районного суду Вінницької області від 29 жовтня 2018 року у справі № 131/873/17, якою відмовлено відповідачам ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в задоволенні клопотань про об`єднання їхніх зустрічних позовних заяв до ОСОБА_4 та Іллінецької міської ради Вінницької області про визнання недійсним свідоцтва про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майновий сертифікат) в одне провадження із цивільною справою № 131/873/17 ОСОБА_4 до Приватного сільського господарського підприємства «Воланг», ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_3 , ОСОБА_9 , ОСОБА_1 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_2 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 , ОСОБА_30 про виділення майнового паю в натурі.

Зустрічні позовні заяви ОСОБА_1 та ОСОБА_2 повернуто відповідачам.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на захист її особистого немайнового або майнового права чи інтересу у суді.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина 1 статті 4 ЦПК України).

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 статті 2 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (такі висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17(пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40),від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23)).

Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Зокрема, цивільно процесуальний кодекс встановлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.

Частиною першою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Згідно зі статтею 25 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.

Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (частина перша статті 356 ЦК України).

Згідно із положенням статей 1, 7 Закону України "Про колективне сільськогосподарське підприємство" колективне сільськогосподарське підприємство є добровільним об`єднанням громадян у самостійне підприємство для спільного виробництва сільськогосподарської продукції та товарів і діє на засадах підприємництва та самоврядування. Майно у підприємстві належить на праві спільної часткової власності його членам. Підприємство самостійно володіє, користується і розпоряджається належними йому об`єктами власності.

Відповідно до частини другої статті 8 Закону України "Про колективне сільськогосподарське підприємство" право колективної власності здійснюють загальні збори членів підприємства, збори уповноважених або створений ними орган управління підприємства, якому передано окремі функції по господарському управлінню колективним майном.

Статтею 9 Закону України "Про колективне сільськогосподарське підприємство" встановлено, що до пайового фонду майна членів підприємства включається вартість основних виробничих і оборотних фондів, створених за рахунок діяльності підприємства, цінні папери, акції, гроші та відповідна частка від участі в діяльності інших підприємств і організацій. Уточнення складу і вартості пайового фонду майна членів підприємств, у тому числі реорганізованих, проводиться за методикою, що затверджується Кабінетом Міністрів України. Право членів підприємства на пайовий фонд майна залежить від їх трудового внеску. Члену підприємства щорічно нараховується частина прибутку залежно від частки у пайовому фонді, яку за його бажанням може бути виплачено або зараховано у збільшення частки в пайовому фонді. Ці відносини регулюються статутом підприємства. Пай є власністю члена підприємства. Право розпоряджатися своїм паєм за власним розсудом член підприємства набуває після припинення членства в підприємстві. Пай може успадковуватися відповідно до цивільного законодавства України та статуту підприємства. У разі виходу з підприємства його члени мають право на пай натурою, грішми або цінними паперами відповідно до розміру та структури пайового фонду або в іншій, за згодою сторін, формі. Спори, що виникають при здійсненні цього права, розглядаються судом.Відповідно до пункту 13 Порядку визначення розмірів майнових паїв членів колективних сільськогосподарських підприємств та їх документального посвідчення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2001 року № 177 (далі - Порядок), майновий пай члена підприємства документально підтверджується свідоцтвом про право власності на майновий пай члена підприємства за зразком згідно з додатком. У разі набуття у власність майнового паю (його частини) на підставі угоди міни, дарування та інших цивільно-правових угод, а також спадкування видається нове свідоцтво.

Для отримання нового свідоцтва у разі набуття у власність майнового паю (його частини) на підставі угоди міни, дарування та інших цивільно-правових угод, а також спадкування до сільської, селищної або міської ради подаються посвідчені в установленому порядку копія відповідної цивільно-правової угоди або копія свідоцтва про право на спадщину, попереднє свідоцтво про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства. Після отримання зазначених документів сільська, селищна або міська рада вносить відповідні зміни до списку осіб, які мають право на майновий пай підприємства, та анулює попереднє свідоцтво, про що робиться запис у книзі обліку свідоцтв про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (пункт 14 Порядку).

Таким чином, право власності на майновий пай посвідчується відповідним свідоцтвом, вирішення питання про видачу якого, перебуває в компетенції сільської, селищної або міської ради.

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 06 грудня 2018 року справа № 683/3148/17-ц (провадження № 61-44922св18), від 02 серпня 2019 року справа № 683/1964/17 (провадження № 61-1561св19), від 10 жовтня 2019 року справа № 683/3145/17 (провадження № 61-48514св18, від 30 жовтня 2020 року у справі № 683/3147/17 (провадження № 61-2225св19).

Свідоцтво про право власності є лише документом, яким оформлюється відповідне право, але не є правочином, на підставі якого це право виникає, змінюється або припиняється. Свідоцтво про право власності не породжує виникнення у суб`єкта відповідного права, а тільки фіксує факт його наявності (постанова ВС КГС від 03 квітня 2018 року у справі № 917/927/17).

В судовому засіданні апеляційним судом оглянуто матеріали по реформуванню і видачі майнових свідоцтв Лисогірського КСП, Книгу реєстрації свідоцтв про право власності на майновий пай, реєстри договорів викупу майнових сертифікатів від 30 травня та 06 червня 2017 року, зокрема свідоцтва про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майновий сертифікат) та договори купівлі-продажу майнового паю (сертифікату), засвідчені суддею копії яких залишені у матеріалах справи (стаття 96 ЦПК України).

Із зазначених реєстрів договорів убачається, що у період 26-30 травня 2017 року було укладено сімдесят договорів купівлі-продажу майнового паю (сертифікату).

Договори купівлі-продажу майнового паю (сертифікату) від 26 травня 2017 року були укладені ОСОБА_4 із громадянами - власниками майнових паїв КСП «Лисогірське» реорганізованого в ВСКПП «Надія поля» села Лиса Гора: ОСОБА_31 (договір № 1), ОСОБА_28 (договір № 2), ОСОБА_32 (договір № 3), ОСОБА_33 (договір № 4), ОСОБА_34 (договір № 5), ОСОБА_35 (договір № 6), ОСОБА_36 (договір № 7), ОСОБА_20 (договір № 8), ОСОБА_37 (договір № 9), ОСОБА_38 (договір № 10), ОСОБА_39 (договір № 11), ОСОБА_40 (договір № 12), ОСОБА_41 (договір № 13), ОСОБА_42 (договір № 14), ОСОБА_7 (договір № 15), ОСОБА_43 (договір № 17), ОСОБА_44 (договір № 18), ОСОБА_45 (договір № 19 від), ОСОБА_46 (договір № 20 від 26).

Договори купівлі-продажу майнового паю (сертифікату) від 27 травня 2017 року були укладені ОСОБА_4 із громадянами - власниками майнових паїв КСП «Лисогірське» реорганізованого в ВСКПП «Надія поля» села Лиса Гора: ОСОБА_47 (договір № 21), ОСОБА_48 (договір № 22), ОСОБА_11 (договір № 23 ), ОСОБА_49 (договір № 24), ОСОБА_50 (договір № 25), ОСОБА_51 (договір № 26), ОСОБА_52 (договір № 27), ОСОБА_53 (договір № 28), ОСОБА_54 (договір № 29), ОСОБА_55 (договір № 30), ОСОБА_56 (договір № 31), ОСОБА_57 (договір № 32), ОСОБА_58 (договір № 33), ОСОБА_59 (договір № 34), ОСОБА_60 (договір № 35), ОСОБА_61 (договір № 36), ОСОБА_62 (договір № 37), ОСОБА_63 (договір № 38), ОСОБА_64 (договір № 39), ОСОБА_13 (договір № 40).

Договори купівлі-продажу майнового паю (сертифікату) від 29 травня 2017 року були укладені ОСОБА_4 із громадянами - власниками майнових паїв КСП «Лисогірське» реорганізованого в ВСКПП «Надія поля» села Лиса Гора: ОСОБА_6 (договір № 41), ОСОБА_65 (договір № 42), ОСОБА_66 (договір № 43), ОСОБА_67 (договір № 44), ОСОБА_68 (договір № 45), ОСОБА_69 (договір № 46), ОСОБА_70 (договір № 47), ОСОБА_71 (договір № 48), ОСОБА_72 (договір № 49), ОСОБА_73 (договір № 50), ОСОБА_74 (договір № 51), ОСОБА_75 (договір № 52), ОСОБА_76 (договір № 53), ОСОБА_21 (договір № 54), ОСОБА_77 (договір № 55), ОСОБА_78 (договір № 56), ОСОБА_79 (договір № 57), ОСОБА_80 (договір № 58), ОСОБА_81 (договір № 59), ОСОБА_82 (договір № 60), ОСОБА_83 (договір № 61), ОСОБА_84 (договір № 62), ОСОБА_85 (договір № 63).

Договори купівлі-продажу майнового паю (сертифікату) від 30 травня 2017 року були укладені ОСОБА_4 із громадянами - власниками майнових паїв КСП «Лисогірське» реорганізованого в ВСКПП «Надія поля» села Лиса Гора: ОСОБА_13 (договір№ 64), ОСОБА_15 (договір № 65), ОСОБА_14 (договір № 66), ОСОБА_10 (договір № 67), ОСОБА_11 (договір № 68), ОСОБА_12 (договір № 69), ОСОБА_1 (договір № 70).

Отже, судом апеляційної інстанції встановлено, що зазначені у договорах купівлі-продажу майнового паю (сертифікату) власники майнових паїв КСП «Лисогірське» реорганізованого в ВСКПП «Надія поля» села Лиса Гора продали ОСОБА_4 належні їм майнові паї. Проте, ні свідоцтва про право власності на майнові паї осіб, що є продавцями майнових паїв, ні відповідно свідоцтво про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майновий сертифікат) від 08 червня 2017 року, на ім`я ОСОБА_4 , яке є предметом позовів, не містять жодних відміток про належність їм на праві спільної часткової власності будь-якого конкретного майна як індивідуально визначеного об`єкта.

Право на майновий пай, що виникає у члена КСП, засвідчується відповідним документом - майновим сертифікатом і не пов`язується з конкретним майном до його виділення в натурі.

Тобто, до виділення майна в натурі, усі члени КСП є лише є лише співвласниками майнових паїв, а не співвласниками майна, а тому положення статті 362 ЦК України на них не поширюються.

Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 607/9325/17 (провадження № 61-9781св19), від 05 вересня 2018 року у справі № 700/474/15-ц (провадження № 61-10699св18), від 11 серпня 2018 року у справі № 189/1966/15-ц (провадження № 61-32439св18), від 28 лютого 2018 року у справі № 368/2048/15-ц (провадження № 61-5700св 18, від 30 березня 2020 року у справі № 125/1545/16-ц (провадження № 61-20164св19).

Відповідно до частини 1 та 2 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

При ухваленні оскаржуваного судового рішення суд першої інстанції неповне з`ясував обставини, що мають значення для справи, визнав встановленими недоведені обставини, що мають значення для справи, неправильно застосував норми матеріального прав, порушив норми процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

З огляду на викладене апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове про відмову у задоволенні позовів за недоведеністю.

При цьому, колегією суддів враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Руїз Торія проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи наведене та керуючись статтями 367; 374; 376; 381; 382; 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_4 адвоката Якименка Олексія Олексійовича задовольнити.

Рішення Іллінецького районного суду Вінницької області від 07 червня 2022 року скасувати і ухвалити нове.

Відмовити у позовах ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , Іллінецької міської ради Вінницької області, третя особа Спілка об`єднання громадян співвласників майна реорганізованого Колективного сільськогосподарського підприємства «Лисогірське» с. Лиса Гора Іллінецького району Вінницької області, про визнання недійсним свідоцтва про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майновий сертифікат).

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий: І.В. Міхасішин

Судді: Ю.Б. Войтко

І.М. Стадник