МАЛИНОВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ
Пр.№2/521/1333/23
21 березня 2023 року м. Одеса
Малиновський районний суд міста Одеси в складі:
головуючого - судді Сегеди О.М.,
при секретарі - Замниборщ А.С., за участю
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Одесіцивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом виселення,
В грудні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_2 , посилаючись на те, що їй на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 05 вересня 2001 року, належить квартира АДРЕСА_1 .
Позивачка зазначала, що вона в квартирі не проживає, оскільки проживає в інший квартирі.
На даний час у зазначеній квартирі проживають без реєстрації її рідний син ОСОБА_3 , онук ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , відповідачка у справі, яка є співмешканкою ОСОБА_3 .
Вказувала, що між нею та ОСОБА_2 склалися неприязні відносини у зв`язку з тим, що остання зловживає спиртними напоями, учиняє сварки, робить неможливим проживання у квартирі її сина та онука, звертається до неї з неповагою, виключно нецензурною бранью та чинить їй перешкоди у користуванні квартирою.
Стверджувала, що вона не давала згоди на вселення відповідачки у квартиру, яка належить їй на праві власності, у зв`язку з чим неодноразово зверталась до останньої з вимогою виселиться їз квартири, але ОСОБА_2 на її вимоги поводиться агресивно та намагається застосувати до неї фізичне насилля.
На теперішній час вона не має можливості увійти у свою квартиру та користуватися нею, оскільки відповідачка чинить їй перешкоди.
Постановою Малиновського районного суду м. Одеси від 18 жовтня 2022 року провадження по справі у відношенні ОСОБА_2 за ст. 173-2 ч.1 КУаАП було закрито у зв`язку зі спливом строків притягнення до адміністравнлї відповідальності.
Посилаючись на порушення своїх прав, позивачка просила суд усунути їй перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 , яка належить їй на праві власності, шляхом виселення ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 з квартири АДРЕСА_1 та стягнути судові витрати.
Ухвалою суду від 16 січня 2023 року по справі було відкрито провадження, призначено підготовче судове засідання (а.с. 23).
Ухвалою суду від 23 лютого 2023 року підготовче провадження було закрито, справу призначено до судового розгляду по суті (а.с. 35).
Позивачка в судовому засіданні підтримала свої позовні вимоги та просила їх задовольнити, надав до суду заяву, якою підтримав позовні вимоги, та просила суд розглянути справу в порядку заочного провадження та винести заочне рішення (а.с. 6, 7, 136).
Відповідачка у судове засідання не з`явилася, про час і місце слухання справи повідомлялася відповідно до вимог ст.128 ЦПК України (а.с. 39, 40).
У зв`язку з неявкою відповідачки та неповідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання, в порядку статті 280 ЦПК України, зі згоди позивачки, суд вважає можливим провести розгляд справи у відсутності відповідачки та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 223 ЦПК України.
Згідно ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Суд вважає, що правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються главою 29, розділом першим книгою третьої Цивільного кодексу України, тому при винесенні рішення суд застосовує норми матеріального права, якими регулюються правовідносини, які виникли між сторонами.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.
Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5
05 грудня 2000 року шлюб між ними розірваний, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу (а.с. 6).
З матеріалів справи вбачається, що у ОСОБА_1 є син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та онук ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвами про народження (а.с. 7, 8).
Встановлено, що ОСОБА_1 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 05 вересня 2001 року належить квартира АДРЕСА_1 (а.с. 13).
Зі слів позивачки в квартирі АДРЕСА_1 проживають без реєстрації її рідний сін ОСОБА_3 , онук ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , відповідачка у справі, яка є співмешканкою ОСОБА_3 .
Факт проживання ОСОБА_2 без реєстрації в квартирі АДРЕСА_1 підтверджується протоколом прийняття заяви про вчинення кримінального правопорушення від 17 липня 2021 року, постановою Малиновського районного суду м. Одеси від 18 жовтня 2022 року та поясненями свідка ОСОБА_6 в судовому засіданні.
З матеріалів справи вбачається, що між позивачкою та ОСОБА_2 склалися неприязні відносини у зав`язку з тим, що остання зловживає спиртними напоями, учиняє сварки, робить неможливим проживання у квартирі її сина та онука, звертається до неї з неповагою виключно нецензурною лексикою та чинить їй перешкоди у користуванні квартирою.
Зі слів ОСОБА_1 в судовому засіданні, вона не давала згоди на вселення відповідачки у квартиру АДРЕСА_1 , яка належить їй на праві власності.
На її вимоги про звільнення квартири АДРЕСА_1 , відповідачка поводиться агресивно та намагається застосувати до неї фізичне насилля.
Відповідно до довідки про зареєстрованих у житдловому приміщенні/будинку осіб №Б7-177460-ф/л від 23 листопада 2022 року в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані але не проживають ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с. 10).
Встановлено, що позивачка в квартирі не проживає, оскільки зареєстрована та проживає в квартирі АДРЕСА_2 , яка також належить їй на праві власності.
Крім неї в квартирі АДРЕСА_2 зареєстрваний її син ОСОБА_3 , що підтверджується довідкою про зареєстрвоаних у житдловому приміщенні/ будинку осіб №Б7-177446-ф/л від 23 листопада 2022 року (а.с. 11).
Постановою Малиновського районного суду м. Одеси від 18 жовтня 2022 року провадження по справі у відношенні ОСОБА_2 за ст. 173-2 ч.1 КУаАП було закрито у зв`язку зі спливом строків притягнення до адміністравнлї відповідальності (а.с. 15).
Судом встановлено, що позивачка на даний час не має можливості увійти в квартиру АДРЕСА_1 , користуватися нею, оскільки відповідачка чинить їй перешкоди.
Свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні пояснила суду, що позивачка є її рідною тіткою. В квартирі АДРЕСА_1 проживають без реєстрації син позивачки, її онук та ОСОБА_2 , яка зловживає спиртними напоями, учиняє сварки, та чинить перешкоди ОСОБА_1 в користуванні квартирою.
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
За положеннями ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Згідно рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.
У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, як дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.
Згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.
Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Статтею 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
За змістом даної норми закону звернення до суду з позовом застосовується для захисту права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння, коли право власності може бути порушено без безпосереднього вилучення майна у власника.
Положення статті 391 ЦК України підлягають застосуванню у випадках, коли між сторонами не існує договірних відносин і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі укладеного з позивачем договору.
Аналіз даних норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.
В пункті 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.
Відповідно до ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
За правилами ст. 156 ЖК України, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири).
До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу.
Матеріалами справи встановлено, що відповідачка не є членом сім`ї власника вищезазначеної квартири.
У правовому висновку Верховного Суду України, який викладений у постанові від 22 червня 2017 року у справі № 6-2010цс16, зазначено, що відповідно до частини першої статті 109 ЖК Української РСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом.
У частині третій статті 116 ЖК Української РСР передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідного ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі.
За умовами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 13 ЦПК України обов`язок доказування покладається на сторони у справі.
Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Аналізуючи наведені норми законодавства та обставини, встановлені по справі, той факт, що відповідачка не є членом сім`ї позивачки і остання свою згоду на проживання ОСОБА_2 у квартирі, не давала, суд прийшов до висновку, що відповідачка вселилась до квартири позивачки без її згоди, чинить їй перешкоди у користуванні власністю, чим порушує право позивачки на користування власністю і вказане порушене право власника підлягає захисту, а відтак, вимоги позивачки про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення відповідачки є законними і обґрунтованими.
За таких обставин, суд дійшов до висновку, що права позивачки, як законного власника квартири, щодо володіння та користування нею порушені та підлягають захисту у спосіб, визначений позивачем, а саме шляхом виселення відповідачки їз квартири АДРЕСА_1 , оскільки відповідачка поселилися в зазначену квартиру без згоди позивачки.
За положеннями частин 1,2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути противоправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Судом встановлено, що відповідачка не є членом сім`ї позивачки ОСОБА_1 та не зареєстрована в квартирі АДРЕСА_1 за її згодою, а тому у ОСОБА_2 не виникло право користування вказаною квартирою.
За таких обставин, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд також вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.
Відповідно до п.1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача у разі задоволення позову.
Судом встановлено, що при зверненні до суду, позивачкою сплачено судовий збір у розмірі 992,40 грн., які підлягають стягненню з відповідачки (а.с. 1).
Керуючись ст.ст. 41, 47 Конституції України, ст.ст. 15,16, 29, 316, 317, 319, 321, 383, 391 ЦК України, ст.ст. 2, 10, 12, 13, 76-82, 89, 258, 263, 264, 265, 280-284, 354 ЦПК України, суд,
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом виселення задовольнити.
Усунути ОСОБА_1 перешкоди в користуванні та розпорядженні, належної їй на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 05 вересня 2001 року квартири АДРЕСА_1 , шляхом виселення ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки України, яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 з квартири АДРЕСА_1 , без надання іншого житлового приміщення.
Стягнути із ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки України, яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП НОМЕР_2 судовий збір в розмірі 992 (дев`ятсот дев`яносто дві) гривні 40 копійок
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного тексту заочного рішення суду.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення.
Заочне рішення суду набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст рішення суду складено 31 березня 2023 року.
Суддя: О.М. Сегеда