ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

1 лютого 2023 року

м. Київ

справа № 727/718/19

провадження № 61-15110св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - судді Фаловської І. М.,

суддів: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Мартєва С. Ю., Сердюка В. В. Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

відповідачі: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Чернівецька міська рада,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Обласне комунальне підприємство «Чернівецьке комунальне обласне бюро технічної інвентаризації»,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та адвоката Голунги Миколи Івановича, який діє в інтересах ОСОБА_4 і ОСОБА_5 , на постанову Чернівецького апеляційного суду від 28 липня 2021 року, прийняту колегією у складі судді: Половінкіна Н. Ю.,

Владичана А. І., Кулянди М. І.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2019 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулися з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Чернівецької міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Обласне комунальне підприємство (далі - ОКП) «Чернівецьке комунальне обласне бюро технічної інвентаризації», про знесення самочинно збудованого нерухомого майна та скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

В обґрунтування позову вказували, що вони є співвласниками квартири АДРЕСА_1 та користувачами прибудинкової земельної ділянки. ОСОБА_4 є власником квартир АДРЕСА_2 та

АДРЕСА_3 розташований на земельній ділянці загальною площею 0,1320 га, власником якої є територіальна громада міста Чернівці.

Відповідно до пункту 76 додатку до рішенням виконавчого комітету Чернівецької міської Ради депутатів трудящих міста Чернівці від 14 квітня 1954 року № 371 «Про наслідки обміру земель будівельного кварталу АДРЕСА_4 » за будинком АДРЕСА_5 зареєстровано земельну ділянку площею 1 032 кв.м; залишено в тимчасовому користуванні землекористувачів виявлені лишки присадибної ділянки у розмірі 422 кв.м.

ОСОБА_4 та ОСОБА_5 здійснено самочинне будівництво на прибудинковій земельній ділянці на АДРЕСА_5 житлового будинку літ. «К» загальною площею 57,0 кв.м та гаражу літ. «Ж» загальною площею 17,0 кв.м, на яке ОСОБА_3 , ОСОБА_2 і ОСОБА_1 не надавали згоди.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 24 березня 2008 року у справі № 2-1214/08 визнано за ОСОБА_4 право власності на

будинок літ. «К» загальною площею 57,0 кв.м. та гараж літ. «Ж» загальною площею 17,0 кв.м, розташовані на АДРЕСА_5 , що становить 68/100 ідеальної частки будинковолодіння.

На підставі вказаного рішення суду 18 серпня 2008 року державним реєстратором Комунального підприємства (далі - КП) «Чернівецьке обласне комунальне бюро технічної інвентаризації» Карвацькою Г. Ф. здійснено державну реєстрацію права власності на вказані приміщення за ОСОБА_4 (номер об`єкта нерухомого майна 19859526).

Рішенням апеляційного суду Чернівецької області від 30 вересня 2015 року скасовано рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 24 березня 2008 року та відмовлено у позові ОСОБА_4 до Чернівецької міської ради про визнання права власності.

Посилаючись на те, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 чинять позивачам перешкоди у користуванні прибудинковою територією у зв`язку зі здійсненням самочинного будівництва та порушують їх права на земельну ділянку пропорційно до часток у праві власності на житловий будинок, просили:

- знести самочинно збудоване нерухоме майно, розташоване на прибудинковій земельній ділянці на АДРЕСА_5 , а саме: житловий будинок літ. «К» загальною площею 57 кв.м, розміром 11,49 м x 5,10 м, який складається з двох кімнат площею 29,5 кв.м, коридору площею 6 кв.м, кухні площею 7,8 кв.м, суміщеного санвузла площею 6,1 кв.м, підвалу

площею 4,7 кв.м, та гараж літ. «Ж» площею 17 кв.м;

- скасувати державну реєстрацію права на житловий будинок літ. «К» загальною площею 57 кв.м, житловою площею 29,5 кв.м та гараж літ. «Ж» загальною площею 17 кв.м., розташовані на АДРЕСА_5 (номер запису 1445 від 18 серпня 2008 року).

Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 31 березня 2021 року, ухваленим у складі судді Яреми Л. В., у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції вважав недоведеним позивачами факт порушення самочинним будівництвом житлового будинку та гаражу їх права як користувачів земельної ділянки, оскільки земельна ділянка у користування власників квартир будинку на АДРЕСА_5 та є власністю територіальної громади міста Чернівці, яка позов про знесення самочинного будівництва не пред`являла.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині вирішення позовних вимог про скасування державної реєстрації права власності, суд першої інстанції зазначив, що виконавчий комітет Чернівецької міської ради листом від 16 грудня

2016 року № Ко-3971-01/10 роз`яснив ОСОБА_1 її право подати до відділу Державної реєстрації речових прав на нерухоме майно юридичного управління Чернівецької міської ради заяву про скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_4 на підставі рішення апеляційного суду Чернівецької області від 30 вересня 2015 року, проте таке право вона не реалізувала.

Постановою Чернівецького апеляційного суду від 28 липня 2021 року задоволено частково апеляційну скаргу ОСОБА_1 , рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 31 березня 2021 року в частині вирішення позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_5 та Чернівецької міської ради про знесення самочинного будівництва та скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно змінено в його мотивувальній частині та викладено її в редакції постанови.

Скасовано рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 31 березня 2021 року в частині вирішення позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про знесення самочинного будівництва та скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно скасовано і ухвалено в цій частині нове рішення про задоволення позову.

Знесено самочинно збудоване нерухоме майно, яке розташоване на прибудинковій земельній ділянці на АДРЕСА_5 ,

а саме житловий будинок літера «К» загальною площею 57 кв.м, розміром

11,49 м x 5,10 м, який складається з двох кімнат площею 29,5 кв.м, коридору площею 6 кв.м, кухні площею 7,8 кв.м, суміщеного санвузла площею 6,1 кв.м, підвалу площею 4,7 кв.м, та гараж літера «Ж» площею 17 кв.м.

Скасовано державну реєстрацію права на житловий будинок літера «К» загальною площею 57 кв.м, житловою площею 29,5 кв.м та гараж літера «Ж» загальною площею 17 кв.м., розташовані на

АДРЕСА_5 (номер запису 1445 від 18 серпня 2008 року).

Апеляційний суд зазначив, що спочатку ОСОБА_6 , а після відчуження часток у праві власності на будинок з належними до нього господарськими будівлями і спорудами на АДРЕСА_5 - співвласники цього майна набули право користування спірною земельною ділянкою на підставі рішення виконавчого комітету Чернівецької міської Ради депутатів трудящих м. Чернівці від 14 квітня 1954 року № 371 та рішення виконавчого комітету Чернівецької міської Ради депутатів трудящих міста Чернівці

від 14 квітня 1957 року № 315, які не скасовані, тому позивачі є користувачами земельної ділянки за вказаною адресою і вправі вимагати усунення перешкод у користуванні нею шляхом знесення самочинного будівництва.

Суд апеляційної інстанції врахував, що ОСОБА_4 здійснив будівництво без дозвільних документів (повідомлення про початок виконання будівельних робіт, та документа на право власності чи користування земельною ділянкою і без належно затвердженого проекту), тому спірні приміщення є самочинним будівництвом та підлягають знесенню.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині вирішення позовних вимог до ОСОБА_5 та Чернівецької міської ради, апеляційний суд виходив з пред`явлення позову в цій частині до неналежних відповідачів, оскільки самочинне будівництво у справі, яка переглядається, здійснив саме ОСОБА_4 .

Також апеляційний суд не погодився з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову про скасування державної реєстрації права, зазначивши про неврахування того, що реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, що його здійснила, не змінює правовий режим такого будівництва як самочинного.

Врахувавши, що реєстрації права власності на самочинне будівництво за ОСОБА_4 здійснена на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 24 березня 2008 року, яке скасовано рішенням апеляційного суду Чернівецької області від 30 вересня 2015 року, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про задоволення позову в цій частині.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У вересні 2021 року ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та адвокат Голунги М. І., який діє в інтересах ОСОБА_4 і ОСОБА_5 подали до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення процесуального права, просять скасувати постанову Чернівецького апеляційного суду від 28 липня

2021 року і залишити в силі рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 31 березня 2021 року.

Касаційна скарга мотивована тим, що 28 липня 2021 року суд апеляційної інстанції розглянув справу за відсутності відповідачів, які належним чином не повідомлені про дату, час і місце розгляду справи.

Заявники зазначають про неврахування судом апеляційної інстанції обставин, встановлених рішенням апеляційного суду Чернівецької області від 30 вересня 2015 року, про те, що рішенням виконавчого комітету Чернівецької міської Ради депутатів трудящих міста Чернівці від 14 квітня 1954 року № 371 «Про наслідки обміру земель будівельного кварталу АДРЕСА_4 » спірна земельна ділянка закріплена за будинком і нікому з його співвласників у користування не передавались. Тому відсутні підстави вважати співвласників квартир

на АДРЕСА_5 користувачами земельної ділянки за вказаною адресою.

Вказують про недоведення позивачами обставин порушення їх прав самочинним будівництвом, оскільки житловий будинок літера «К» та гараж

літера «Ж» площею 17 кв.м створені шляхом реконструкції належних

ОСОБА_4 на праві власності об`єктів нерухомого майна.

Позиція інших учасників справи

У січні 2022 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому зазначила про безпідставність її доводів та відповідність висновків суду апеляційної інстанції обставинам справи, нормам матеріального і процесуального права.

Провадження у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 9 грудня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі і ухвалою цього ж суду від 18 січня 2023 року справу призначено до судового розгляду.

Підставою відкриття касаційного провадження у справі були доводи заявника про те, що апеляційним судом справу розглянуто за їх відсутності, належним чином не повідомлених про дату, час і місце судового засідання (пункт 4

частини другої статті 389 ЦПК України).

Встановлені судами першої і апеляційної інстанцій обставини справи

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_4 здійснив самочинне будівництво житлового будинку літера «К» зовнішніми розмірами 11,49 м х 10 м та гаражу літера «Ж» площею 17 кв.м на земельній ділянці на АДРЕСА_5 , на якій розташований житловий будинок

літера «А».

21 листопада 1983 року ОСОБА_7 та ОСОБА_4 уклали договір дарування

19/100 часток жилого будинку з відповідною частиною надвірних будівель на АДРЕСА_5 , посвідчений заступником старшого державного нотаріуса Першої чернівецької державної нотаріальної контори

Прус Е. Я., зареєстрований за № 1-1035.

ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 набули право власності на 4/100 частки жилого будинку з відповідною частиною господарських і побутових будівель та споруд, які знаходяться на АДРЕСА_5 на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого заступником старшого державного нотаріуса Першої чернівецької державної нотаріальної контори Руснак В. П. 18 вересня 1991 року, зареєстрованого за № 1-393.

9 жовтня 1995 року ОСОБА_8 та ОСОБА_1 уклали договір дарування 20/100 часток жилого будинку з відповідною часткою надвірних будівель та споруд на АДРЕСА_5 , посвідчений державним нотаріусом Першої чернівецької державної нотаріальної контори Рижовою І. П., зареєстрований за № 5 ДС-371.

20 серпня 2007 року ОСОБА_7 та ОСОБА_4 уклали договір дарування 49/100 часток жилого будинку з відповідною частиною належних до нього господарських та побутових будівель і споруд, розташованих

на АДРЕСА_5 , посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Глуговським В. В., зареєстрований за № 1138.

З матеріалів інвентарної справи № 7622 на житловий будинок

АДРЕСА_5 суди встановили, що ОСОБА_6 набув право власності на вказаний житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями і спорудами на підставі укладеного ним з ОСОБА_9 договору купівлі-продажу від 24 вересня 1953 року.

У подальшому рішенням виконавчого комітету Чернівецької міської Ради депутатів трудящих міста Чернівці від 14 квітня 1954 року № 371 «Про наслідки обміру земель будівельного кварталу АДРЕСА_4 » за землекористувачем за вказаною адресою зареєстровано земельну ділянку площею 1 032 кв.м; залишено в тимчасовому користуванні землекористувача виявлені лишки присадибної ділянки в розмірі 422 кв.м.

Суди встановили, що акт прийому домоволодіння АДРЕСА_5 в експлуатацію, затверджений рішенням Чернівецького міського виконавчого комітету народних депутатів від 19 лютого 1980 року № 1/4/4, містить відомості про закріплення за домоволодінням надлишку земельної ділянки площею 358 кв.м у тимчасове користування рішенням виконавчого комітету Чернівецької міської Ради депутатів трудящих міста Чернівці

від 14 квітня 1957 року № 315.

Апеляційний суд встановив, що попередніми співвласниками вказаного домоволодіння ОСОБА_10 та ОСОБА_11 укладено договір про порядок користування житловим будинком між учасниками спільної часткової власності від 20 жовтня 1983 року, згідно з яким у користування ОСОБА_10 перейшла у житловому будинку літ. «А» повністю квартира АДРЕСА_6 , яка складається із коридора І-І площею 5 кв.м, І-2 кімнати площею 15,30 кв.м, І-3 кімнати площею 8,70 кв.м,

І-4 кухні площею 10,60 кв.м, сараю літ. «В», «З», вбиральні літ. «И». У користування ОСОБА_11 перейшла у житловому будинку літ. «А» повністю квартира АДРЕСА_2 , яка складається із 2-1 веранди площею 5 кв.м, 2-2 веранди площею 3,20 кв.м, 2-3 кімнати площею 9,90 кв.м, 2-4 коридору площею 5,30 кв.м, 2-5 кімнати площею 14,40 кв.м, 2-7 кімнати площею 10,60 кв.м, тамбура площею 2,20 кв.м, підвал, сарай літ. «Б», «Д», «Г», вбиральня літ. «Е». Співвласники користуються колодязем спільно.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 24 березня 2008 року у справі № 2-1214/08 визнано за ОСОБА_4 право власності на будинок літ. «К» загальною площею 57,0 кв.м та гараж літ. «Ж» загальною

площею 17 кв.м, розташовані на АДРЕСА_5 , що становить 68/100 ідеальних часток домоволодіння.

На підставі вказаного рішення суду 18 серпня 2008 року державним реєстратором КП «Чернівецьке обласне комунальне бюро технічної інвентаризації» Карвацькою Г. Ф. здійснено державну реєстрацію права власності на вказані приміщення за ОСОБА_4 (номер об`єкта нерухомого майна 19859526).

Рішенням апеляційного суду Чернівецької області від 30 вересня 2015 року

у справі № 2-1214/08 скасовано рішення Шевченківського районного суду

м. Чернівці від 24 березня 2008 року та відмовлено ОСОБА_4 у позові до Чернівецької міської ради про визнання права власності.

Позиція Верховного Суду, мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України переглядаючи

у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи і перевіривши правильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та додержання норм процесуального права в межах вимог та доводів касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, і відзиву на неї, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

У відповідності до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно з частинами першою-другою статті 358 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

У справі, яка переглядається, суд апеляційної інстанції встановив, що

ОСОБА_6 набув право власності на вказаний житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями і спорудами на підставі укладеного ним з ОСОБА_9 договору купівлі-продажу від 24 вересня 1953 року. У подальшому рішенням виконавчого комітету Чернівецької міської Ради депутатів трудящих міста Чернівці від 14 квітня 1954 року № 371 «Про наслідки обміру земель будівельного кварталу АДРЕСА_4 » за землекористувачем за вказаною адресою зареєстровано земельну ділянку площею 1 032 кв.м; залишено в тимчасовому користуванні землекористувача виявлені лишки присадибної ділянки в розмірі 422 кв.м.

Відповідно до статті 90 ЗК Української РСР (в редакції 1970 року, який діяв на час набуття у власність ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 відповідних часток вказаного домоволодіння та ОСОБА_4 19/100 його частки) на землях міст при переході права власності на будівлю переходить також і право користування земельною ділянкою або її частиною. При переході будівлі у власність кількох осіб земельна ділянка переходить в користування всіх співвласників будівлі. Якщо попередній власник будівлі одержав земельну ділянку на пільгових умовах за нормами, що перевищують діючі, за новим власником будинку може бути закріплена в користування земельна ділянка, виходячи з норм, встановлених статтею 88 цього Кодексу.

Частинами першою та другою статті 120 ЗК України в редакції, чинній на час набуття ОСОБА_4 права власності на 49/100 часток вказаного домоволодіння, визначено, що до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то в разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

Аналогічні положення містять частина перша та друга статті 377 ЦК України в редакції Кодексу, чинній на час набуття ОСОБА_4 права власності на 49/100 часток вказаного домоволодіння.

Разом з тим, не можна повністю погодитись з висновками апеляційного суду про те, що позивачі вправі вимагати усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом знесення самочинного будівництва, виходячи з наступного.

Згідно з частиною першою статті 376 ЦК України самочинне будівництво визначається через сукупність ознак, що виступають умовами або підставами, за наявності яких об`єкт нерухомості вважається самочинним, а саме, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) об`єкт нерухомості збудовано без належного дозволу чи належно затвердженого проекту;3) об`єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Наявність хоча б однієї із трьох зазначених у частині першій статті 376 ЦК України ознак свідчить про те, що об`єкт нерухомості є самочинним.

Частиною четвертою статті 376 ЦК України визначено, що якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об`єкта нерухомості мають, зокрема, органи державної влади, органи місцевого самоврядування та державного архітектурно-будівельного контролю. У разі порушення прав інших осіб право на звернення до суду ці особи мають за умови, що вони доведуть наявність порушеного права, а також власник (користувач) земельної ділянки, якщо він заперечує проти визнання за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, права власності на самочинно збудоване нерухоме майно (частина четверта статті 376 та

стаття 391 цього Кодексу).

Тобто вимоги про знесення самочинного будівництва особи, що не діють як суб`єкти владних повноважень, можуть заявляти за умови доведеності факту порушення прав цих осіб самочинною забудовою.

За загальним правилом у цивільних справах про знесення самочинного будівництва позивач зобов`язаний довести не лише факт самочинного будівництва, а й порушення його прав як власника частини житлового будинку, власника (співвласника) чи користувача земельної ділянки таким самочинним будівництвом.

Такий висновок узгоджується з висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 7 грудня 2022 року у справі № 367/2004/17

(провадження № 61-6089св22).

Встановивши, що спочатку ОСОБА_6 , а після переходу права власності на частки домоволодіння на АДРЕСА_5 - співвласники цього майна набули право користування спірною земельною ділянкою, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку, що позивачі є користувачами земельної ділянки та вправі вимагати усунення перешкод у користуванні нею шляхом знесення самочинного будівництва.

Колегія суддів також враховує, що частки домоволодіння

на АДРЕСА_5 в натурі співвласникам не виділялися та порядок користування земельною ділянкою між ними не встановлювався.

Доводи касаційної скарги про розгляд справи за відсутності відповідачів, які належним чином не повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, відхиляються касаційним судом, оскільки належне повідомлення відповідачів про судове засідання апеляційного суду, призначене на 22 липня 2021 року

о 14 год, підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (т. 3 а.с. 188-189).

Крім того, про обізнаність ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та їх представника - адвоката Голунги М. І. щодо призначення судового засідання на 22 липня 2021 року свідчить зміст їх заяв про відкладення розгляду справи (т. 3

а.с. 193-194). Колегія суддів враховує, що згідно з протоколом судового засідання саме 22 липня 2021 року проведено розгляд справи та оголошено вступну і резолютивну частини оскаржуваної постанови, а зазначення датою її прийняття - 28 липня 2021 року свідчить про описку, яка може бути виправлена у порядку, встановленому ЦПК України. Крім того, матеріали справи не містять доказів відкладення судом апеляційної інстанції судового засідання, що було призначено на 22 липня 2021 року, і зауваження на протокол судового засідання подано не було.

Посилання заявників про неврахування судом апеляційної інстанції обставин, встановлених рішенням апеляційного суду Чернівецької області від 30 вересня 2015 року, є безпідставними, оскільки зазначення в мотивувальній частині вказаного рішення про те, що спірна земельна ділянка не передавалась у користування співвласників домоволодіння, не є обставиною, встановленою судом, а є правовою оцінкою певних фактів, яка у силу статті 82 ЦПК України не є обов`язковою для суду.

Посилання заявника про створення самочинно збудованих житлового будинку літера «К» та гаражу літера «Ж» площею 17 кв.м шляхом реконструкції належних ОСОБА_4 на праві власності об`єктів нерухомого майна є безпідставними, оскільки будь-які об`єкти з вказаного домоволодіння йому в натурі не виділялись.

Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК

України судове рішення апеляційного суду в частині вирішення позовних вимог про знесення самочинного будівництва підлягає обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про

захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваного судового рішень в частині вирішення позовних вимог про знесення самочинного будівництва, оскільки суд апеляційної інстанції, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалив у вказаній частині судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України є підставою для залишення у цій частині касаційної скарги без задоволення, а постанови апеляційного суду у відповідній частині без змін.

Разом з тим, колегія суддів не погоджується з висновками апеляційного суду в частині вирішення позовних вимог про скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_4 на об`єкт самочинного будівництва, виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За змістом статей 3, 15, 16 ЦК України правовою підставою для звернення до суду є захист порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів. За результатами розгляду такого спору має бути визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, слід виходити з його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду

від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18),

від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 2 липня 2019 року у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19),

від 22 жовтня 2019 року у справі № 923/876/16 (провадження № 12-88гс19).

Застосування судом того чи іншого способу захисту має призводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року

у справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19, пункт 63), від 19 січня

2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.13),

від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (провадження № 12-140гс19, пункт 98).

Вирішуючи спір, суд з`ясовує, чи існує у позивача право або законний інтерес; якщо так, то чи має місце його порушення, невизнання або оспорювання відповідачем; якщо так, то чи підлягає право або законний інтерес захисту і чи буде такий захист ефективний за допомогою того способу, який визначено відповідно до викладеної в позові вимоги. В іншому випадку у позові слід відмовити.

Таким чином, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права та забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 липня 2022 року

у справі № 923/196/20 (провадження № 12-58гс21) зазначено, що «Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним із юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для підтвердження права власності, а самостійного значення для виникнення права власності не має. Така реєстрація визначає лише момент, з якого держава визнає та підтверджує право власності за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення такого права. Зміст приписів статті 376 ЦК України засвідчує неможливість застосування інших, ніж ті, що встановлені цією статтею, способів легітимізації (узаконення) самочинного будівництва та набуття права власності на такі об`єкти. Реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, яка його здійснила, не змінює правовий режим такого будівництва як самочинного (див. постанови від 7 квітня 2020 року у справі № 916/2791/13 (пункти 6.31-6.33) та від 23 червня 2020 року у справі № 680/214/16-ц) (пункти 53-56))».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 січня 2021 року у справі № 442/302/17 (провадження № 61-20491св19) зазначено, що «задоволення вимоги про усунення перешкод в користуванні земельної ділянки шляхом знесення самочинно побудованого нежитлового приміщення за рахунок особи, яка здійснила таке самочинне будівництво є належним та ефективним способом захисту прав власника (користувача). Застосування вимог про знесення самочинного будівництва виключає застосування інших вимог власника (користувача) земельної ділянки про усунення перешкод у користуванні належною йому земельною ділянкою».

У постанові Верховного Суду від 27 жовтня 2021 року у справі № 202/7377/16-ц (провадження № 61-20139св19) зазначено, що «задовольняючи позовні вимоги про визнання недійсними договорів купівлі-продажу майна та скасування записів про право власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, суди не врахували, що власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а саме ефективним способом захисту, який відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам, оскільки вирішення вимог про знесення самочинного будівництва виключає застосування інших вимог власника (користувача) земельної ділянки про усунення перешкод у користуванні належною йому земельною ділянкою».

Ухвалюючи рішення про задоволення позову в частині скасування державної реєстрації права власності, суд апеляційної інстанції не врахував, що зазначена вимога не забезпечить усунення порушень, спричинених самочинним будівництвом; власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а саме ефективним способом захисту, який відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам; вирішення вимог про знесення самочинного будівництва виключає застосування інших вимог власника (користувача) земельної ділянки про усунення перешкод у користуванні належною йому земельною ділянкою.

Такий висновок узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 21 вересня 2022 року у справі № 461/3490/18

(провадження № 61-5180св21), від 27 жовтня 2021 року у справі № 202/7377/16-ц (провадження № 61-20139св19) та від 30 вересня 2022 року

у справі № 201/2471/20 (провадження № 61-5276св21).

Суд першої інстанції правильно відмовив в частині вирішення позовних вимог про скасування державної реєстрації права власності на самочинне будівництво, проте помилився щодо мотивів такої відмови.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги,якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою

статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги (частина третя статті 400 ЦПК України).

Колегія суддів вважає за необхідне врахувати висновки, викладені після подання касаційної скарги у постановах Верховного Суду від 21 вересня

2022 року у справі № 461/3490/18 (провадження № 61-5180св21), від 27 жовтня

2021 року у справі № 202/7377/16-ц (провадження № 61-20139св19) та

від 30 вересня 2022 року у справі № 201/2471/20 (провадження № 61-5276св21), що узгоджується з частиною третьою статті 400 ЦПК України.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

Підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини (частини перша, третя, четверта статті 412 цього Кодексу).

Зважаючи на те, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову, однак вказав неналежні мотиви та підстави для такої відмови, рішення суду першої інстанції підлягає зміні у його мотивувальній частині.

Враховуючи, що постанова апеляційного суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_5 та Чернівецької міської ради не впливає на обсяг прав та обов`язків відповідачів, а позивачі, реалізовуючи свої процесуальні права на власний розсуд, постанову суду апеляційної інстанції у цій частині не оскаржили, колегія суддів не переглядає оскаржуване судове рішення у вказаній частині.

Керуючись статтями 400, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та адвоката Голунги Миколи Івановича, який діє в інтересах ОСОБА_4 і ОСОБА_5 , задовольнити частково.

Постанову Чернівецького апеляційного суду від 28 липня 2021 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно скасувати. Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 31 березня 2021 року у цій частині змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови; в решті - рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці

від 31 березня 2021 року в цій частині залишити в силі.

Постанову Чернівецького апеляційного суду від 28 липня 2021 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про знесення самочинного будівництва залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: І. М. Фаловська С. О. Карпенко С. Ю. Мартєв В. В. Сердюк В. А. Стрільчук