ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 квітня 2023 року м. Чернівці Справа № 715/2841/21

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Лисака І.Н.,

суддів: Литвинюк І.М., Перепелюк І.Б.,

секретар: Тодоряк Г.Д.,

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 ,

при розгляді справи за апеляційною скаргою ОСОБА_4 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 , на рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 22 грудня 2022 року, ухваленого під головуванням судді Григорчака Ю.П., дата складання повного тексту рішення 26.12.2022 року, -

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 , - про визнання спільної сумісної власності на набуте в шлюбі майно, а згодом, у лютому 2022 року уточнивши позовні вимоги, просив визнати право спільної сумісної власності на будівельні матеріали, що розташовані на земельній ділянці по АДРЕСА_1 .

Вимоги обґрунтовував тим, що з 04.09.2004 року по 22.04.2020 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірваний на підставі рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 22.04.2020 року.

Вказував, що на земельній ділянці, яка не приватизована, по АДРЕСА_1 ним самочинно побудовано житловий будинок, в якому проживали позивач з дружиною та їхні діти.

Згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи №75 від 20.04.2021 року загальна кошторисна вартість будівельних робіт та будівельних матеріалів склала 3 269 540,24 грн, з яких 2 416 064,29 грн вартість самих будівельних матеріалів.

Провадження №22-ц/822/217/23

З посиланням на норми сімей ного законодавства просив позовні вимоги задовольнити.

Рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 21 грудня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено в повному обсязі.

Визнано право спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на будівельні матеріали, використані при будівництві споруд за адресою АДРЕСА_1 , а саме: азбестовий картон товщиною 2 мм - 0,000578 т.; бітумна черепиця - 349,3355 м. кв.; деталі покрівель - 243,992 м.; бітуми нафтові ізоляційні - 0,03288 т.; болти - 0,018724 т.; папір обгортковий - 0,00193 т.; віск-12,4742 л.; дюбелі з каліброваною головкою - 0,011188 т.; дюбелі поліетиленові - 7384 шт.; цвяхи будівельні - 0,12895 т.; гіпсові в`яжучі Г-3 - 0,10959 т.; вапно будівельне - 0,02427 т.; плитки керамічні 135,1885 м.кв.; плитки фасадні - 29,593 м. кв.; плити деревостружкові - 303,77 м. кв.; листи гіпсокартонні - 117,6735 м.кв.; поковки з квадратних заготовок - 0,17476 т.; катанка гарячекатана діам. 6,3-6,5 мм.; дріт сталевий - 0,032465 т.; пластина гумова рулонна - 0,3014 кг.; пергамент покрівельний П-350 187,383 м. кв.; стінка дротяна - 51,1137м кв.; швелери №40 - 0,000489 т.; портландцемент марки 400 - 0,02672 т.; цемент гіпсоглиноземистий - 0,0008 т.; шурупи - 0,010749 т.; електроди марки Э42 - 0,01068 т.; смола - 0,006564 т.; папір шліфувальний - 3,17375 м. кв.; шпалери звичайної якості - 91,678 м. кв.; плінтуси для підлоги з пластику - 79,689 м.; плитки плінтусні - 116,7782 м.; плитки керамічні для підлог - 160,14 м. кв.; прокладки гумові - 0,117 кг.; перила декоративні металеві - 27,19 м.п.; толь з крупнозернистою посипкою - 130,70 м. кв.; сталь листова гарячекатана - 0,59696 т.; неоцинкований профнастил - 0,45 т.; гвинти самонарізні - 0,0001164 т.; цвяхи 1,5x22 мм. - 1,5448 кг.; прокат із сталі Cm3cn- 0,0318 т.; цвяхи, закріпки металеві - 2,6853 кг.; тканина мішкова - 13,072 кв.м.; шпаклівка клейова - 0,0539254 т.; бруски обрізні - 1,069464 м.куб.; бруски обрізні 216,272 м.; дошки обрізні - 6,3466 м.куб.; альтанка дерев`яна - 1 шт.; окремі конструктивні елементи - 0,0926 т.; блоки віконні металопластикові - 36,37 м кв.; блоки дверні металопластикові - 4,73 м кв.; профілі металеві оцинковані - 64,44 шт.; пластикова вагонка - 81,102 м.кв.; багети піностірольні - 162,02 м.; гіпсові елементи - 173,3 м.; труба водостічна ПХВ - 73,06 м.; жолоб водостічний підвісний ПХВ - 38,2 м.; душова кабіна - 1 шт.; ПХВ плівка для натяжних стель - 21,66 м. кв.; капелюхи огорож бетонні - 10 шт.; блоки дверні внутрішні з МДФ - 29,67 м. кв.; дошки для покриття підлог - 0,2226 м.куб.; обшивка вагонка - 3,8707 м.куб.; щити опалубки - 64,1087 м.кв.; елементи із профільної сталі - 0,737 т.; арматура-сітки клас А1 - 3,233556 т.; біде із змішувачем - 2 комплекти; болти з гайками -0,00217т.; ванни акрилові кутові - 1 комплект; котли опалювальні 1 шт.; радіатори біметалеві опалювальні - 96 шт.; умивальники - 2 комплекти; унітази напівфарфорові - 2 шт.; фланці плоскі - 2,5 шт.; вузли укрупнені монтажні - 24,95 м.; глина звичайна -0,1656 м.куб.; проводи силові мідні - 656,934 м.; нагрівальний мат - 131,8 м.кв.; розетки подвійні - 33,33 шт.; вимикачі - 15,15 шт.; камінь бутовий - 18,3964 м.куб.; плити накривні з мармуру - 21,01 м.кв.; плити підвіконні з мармуру - 6,56 м.кв.; пісок природній - 7,6068 м.куб.; цегла керамічна - 5658 шт.; камінь керамічний - 47954 шт.; цегла лицьова повнотіла - 1700,84 шт.; суміші бетонні готові - 136,6789 м.куб.; розчин готовий кладочний - 65,441 м. куб.; коробка універсальна - 48,48 шт.; труби напірні з поліетилену 16 мм - 962 м.; труби напірні з поліетилену 20 мм - 33,263 м.; труби напірні з поліетилену 32 мм - 37,758 м.; муфти, кутники, перехід, трійник - 533,67 шт.; світильники для галогенових ламп - 156 шт.; плити теплоізоляційні з пінопласту- 134,436 м.кв.; плити пінополістирольні - 412,1565 м.кв.; штукатурка «Каріод» - 1373,855 кг.; бойлер 140 л - 1 шт.; кронштейни для радіаторів 8,062 комплект; згони - 44,03 шт.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Не погодившись з рішенням суду сторона відповідача оскаржила його в апеляційному порядку, просить його скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог.

Вказує, що спірний будинок було зведено ОСОБА_6 (бабуся відповідачки) за її життя поряд зі старим будинком, який вже після смерті бабусі було знесено. Вказане підтверджується актом встановлення та погодження зовнішніх меж землекористування в натурі (на місцевості) від 15.04.2021 року, де було зазначено всі споруди на земельній ділянці, включаючи старий і новий будинки.

Стверджує, що земельна ділянка, на якій здійснено будівництво перебувала в користуванні сім`ї ОСОБА_7 та ОСОБА_6 на підставі рішення №1 від 10.02.1994 року Дубівської сільської ради.

Крім іншого, судом не враховано, що будинок належав ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 08.05.2001 року, а остання за своє життя склала заповіт на все своє майно на ім`я ОСОБА_3 , а тому є спадковим майном останньої, за виключенням будівельних матеріалів, які були придбані подружжям ОСОБА_8 для здійснення оздоблювальних робіт та сантехніки.

Наголошує на безпідставності висновків суду щодо неспроможності будівництва спірного будинку ОСОБА_6 з урахуванням її доходу (пенсії), так як окрім пенсії у неї були заощадження та дохід від утримання підсобного господарства, продажу худоби.

Звертає увагу суду на те, що позивачем не надано жодних доказів щодо його доходів, а надання чеків на купівлю меблів, сантехніки та керамічної плитки за умови належності таких доказів відповідачкою визнається.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_9 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 , просить рішення суду залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, осіб, які беруть участь у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи в межах їх обґрунтувань та заявлених в суді першої інстанції вимог вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції керуючись ст.367 ЦПК України переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

В силу ч.6 ст.367 ЦПК України в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам закону не відповідає.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог суд вказав, що на підставі достатніх, достовірних, належних та допустимих доказів встановлено, що самочинно побудований житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться в АДРЕСА_1 набуто сторонами в період шлюбу, вказане майно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Колегія суддів не погоджується з вказаними висновками суду, виходячи з наступного.

Так, судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_5 та ОСОБА_1 з 04.09.2004 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано на підставі рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 22.04.2020 року (т.1 а.с.10-12).

З листа Опришенської сільської ради Глибоцького району №152 від 28.04.2020 року вбачається, що по АДРЕСА_1 проживала ОСОБА_6 , яка мала право власності на житловий будинок, земельна ділянка під ним не була приватизована, на ній самочинно побудований житловий будинок (т.1 а.с.13).

В матеріалах справи міститься копія технічного паспорта (інвентаризаційна справа №97/20) на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 , який виготовлено 18.05.2020 року на замовлення ОСОБА_1 (т.1 а.с.14-20).

Згідно висновку №75 судової будівельно-технічної експертизи від 20.04.2021 року судового експерта Юзвенко Р.В. кошторисна вартість будівельних робіт і будівельних матеріалів, оздоблення, обладнання, виробів та конструктивних елементів, що були використані в процесі здійснення будівництва житлового будинку по АДРЕСА_1 , складає 3 269 540,24 грн, а вартість самих будівельних матеріалів складає 2 416 064,29 грн (т.1 а.с.21-59).

У відповідності до свідоцтва про право на спадщину за законом від 08.05.2001 року ОСОБА_6 набула у власність після смерті ОСОБА_7 житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_2 (т.1 а.с.95-96).

Згідно акту відновлення і погодження меж землекористування в натурі від 15.04.2011 року вбачається, що проведено встановлення та погодження в натурі меж земельної ділянки по АДРЕСА_1 на території Опришенської сільської ради, межі в натурі проходять по існуючих межах, ніяких претензій при встановленні меж землекористування не заявлено (т.1 а.с.97).

Листом №45 від 23.12.2021 року староста сіл Опришени та Слобідка повідомив, що житловий будинок, який належав ОСОБА_6 по АДРЕСА_1 , розташований на земельній ділянці площею 0,08 га згідно запису в погосподарській книзі №8, особовий рахунок НОМЕР_1 . Сім`я ОСОБА_7 та ОСОБА_6 користувалися вищевказаною земельною ділянкою на підставі рішення №1 від 10.02.1994 року Дубівської сільської ради (т.1 а.с.130).

За життя ОСОБА_6 24.05.2006 року склала заповіт на все своє майно та заповіла його ОСОБА_3 (т.1 а.с.129).

З копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 вбачається, що ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (т.1 а.с.94).

Знесення належного ОСОБА_6 житлового будинку по АДРЕСА_1 після її смерті сторонами визнається, отже за правилами ч.1 ст.82 ЦПК України не підлягає доказуванню.

Підставами задоволення вимог наводилися норми Сімейного кодексу України.

Так, відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 ЦК України).

Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна за час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: час набуття такого майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно усталеної судової практики, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбуватися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Разом з тим, відповідно до частини першої статті 62 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Для застосування передбачених статтею 62 СК України правил збільшення вартості майна повинне відбуватися внаслідок спільних затрат подружжя, незалежно від інших чинників (зокрема, тенденцій загального подорожчання конкретного майна), при цьому суттєвою ознакою повинно бути істотне збільшення вартості майна як об`єкта, його якісних характеристик.

Аналіз частини першої статті 62 СК України свідчить, що визнання майна дружини, чоловіка за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя пов`язується із наявністю у сукупності двох умов:

1) істотність збільшення вартості майна. Істотність має визначальне значення, так як необхідно враховувати не лише збільшення остаточної вартості в порівнянні з первинною оцінкою об`єкта, однак співвідносити і у співмірності з одиницями тенденцій загального удорожчання конкретного майна, інфляційними процесами, якісні зміни характеристик самого об`єкта та ту обставину, що первинна оцінка чи сам об`єкт стають малозначними в остаточній вартості об`єкта власності чи у остаточному об`єкті. Істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя;

2) істотність збільшення вартості має бути пов`язана зі спільними трудовими чи грошовими затратами або затратами другого з подружжя, який не є власником. Сам факт перебування осіб у шлюбі у період, коли особисте майно чи його вартість істотно збільшилося, не є підставою для визнання його спільним майном. Істотне збільшення вартості майна обов`язково і безумовно має бути наслідком спільних трудових чи грошових затрат або затрат іншого, не власника майна, з подружжя. Тобто вирішальне значення має не факт збільшення вартості сам по собі у період шлюбу, а правова природа збільшення такої вартості, шляхи та способи збільшення такої вартості, зміст процесу збільшення вартості майна. Збільшення вартості майна внаслідок коливання курсу валют, зміни ринкових цін та інших чинників, які не співвідносяться з обсягом грошових чи трудових затрат подружжя чи іншого, не власника, з подружжя, у майно, не повинні враховуватися у зв`язку з тим, що законодавець у статті 62 СК України не називає їх як підстави для визнання особистого майна одного з подружжя спільним майном.

Такий правовий висновок наведений у постанові Верховного Суду від 29 вересня 2021 року справі №453/320/16-ц.

Під трудовими затратами необхідно розуміти особисту чи спільну трудову діяльність подружжя. Така діяльність може бути направлена на ремонт майна, його добудову чи перебудову, тобто дії, що потягли істотне збільшення вартості такого майна.

Грошові затрати передбачають внесення особистих чи спільних коштів на покращення чи збільшення майна. Наявність істотного збільшення вартості є оціночним поняттям, тому у конкретній справі рішення про задоволення чи відмову у задоволенні позову приймається судом з урахуванням усіх його обставин.

Істотність збільшення вартості майна має відбутися така, що первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної вартості, розчиняється, нівелюється, втрачається чи стає настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником.

У такому випадку, якщо суд встановить наявність понесених затрат з боку іншого подружжя - не власника, однак не визнає такі затрати істотними, то цей з подружжя може вимагати грошової компенсації понесених затрат, якщо такі затрати понесені під час перебування у шлюбі.

У разі збільшення вартості майна внаслідок тенденції загального подорожчання об`єктів нерухомості, інфляційних та інших об`єктивних процесів, не пов`язаних з внесками подружжя чи одного з них, визнання особистого майна одного з подружжя спільною сумісною власністю подружжя буде нести, як наслідок, непропорційне втручання у власність майна одного з подружжя, який набув таку власність до шлюбу.

Колегія суддів за відсутності доводів «істотності» (що є предметом доказування) зазначає, що участь особи у проведенні ремонтних робіт, поліпшенні житлового будинку та інших приміщень надає право вимагати не визнання права власності, а відшкодування витрат на будівництво (у випадку належної доведеності обставин таких витрат).

Зазначений правовий висновок наведений у постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі №307/3957/14-ц.

Про те, суд першої інстанції належним чином не виконав приписи ч.1 ст.89 ЦПК України та повно і об`єктивно не дослідив наявні у справі докази щодо наявності (набуття) прав у сторін на нерухоме майно, в якому здійснені витрати з придбавання спірних будівельних матеріалів і вартості будівельних робіт на самочинне будівництво житлового будинку.

Так, в силу ч.1 ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ч.1 ст.1217 ЦК України).

За приписами ч.1 та ч.3 ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

На підставі ч.3 ст.1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

За встановлених обставин справи і наведених норм матеріального права вбачається, що за відсутності будь-яких спростувань з боку позивача щодо переходу прав на житловий будинок по АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом від ОСОБА_6 до ОСОБА_3 , останній, в якому здійснено самочинне будівництво, не належить жодному з подружжя ОСОБА_8 , на що суд першої інстанції уваги не звернув.

Обґрунтуваннями вимог у цій справі, з яким позивач звернувся до колишньої дружини, є набуття під час шлюбу у спільну сумісну вартість будівельних матеріалів та робіт по їх використанню у самочинно спорудженому житловому будинку на земельній ділянці по АДРЕСА_3 на час спорудження Глибоцького району (на разі: Чернівецького району) Чернівецької області, та з урахуванням усталеної судової практики щодо поділу майна, використаного у самочинному будівництві, вимоги про їх поділ, усвідомлюючи, що такі затрати трансформувалися у нерухоме майно без можливості їх виділу, за правилами Сімейного кодексу України як набуте подружжям майно у спільну сумісну власність.

Про те, як вбачається з матеріалів справи, самочинне будівництво з використанням заявлених будівельних матеріалів здійснено в межах існуючого господарського двору на земельній ділянці, що не перебувала в користуванні жодного з подружжя, на вказаній земельній ділянці перебували об`єкти нерухомого майна, що належали ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, яке, в подальшому, успадкувала ОСОБА_10 .

Отже, обґрунтування позову не містять наведення фактичних обставин справи, що виникли, а будь-яких доказів, що господарство, в якому здійснено самовільне будівництво, і заявлений обсяг будівельних матеріалів з вартістю будівельних робіт належало або належить ОСОБА_2 - матеріали справи не містять.

У вказаній справі відсутні передбачені статтею 62 СК України підстави виникнення права спільної сумісної власності подружжя на майно, яке використане в процесі самочинного будівництва (реконструкції) в господарському дворі, який не належить жодному з подружжя.

Отже, суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку, що будівельні матеріали, використані в будівництві самочинно збудованого будинку, є спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , оскільки визнання зазначеного майна спільним сумісним майном подружжя за правилами Сімейного кодексу України є як неналежним способом захисту порушеного права, так і вплине на права власника господарського двору по АДРЕСА_3 , тому правових підстав для визнання такого майна спільним майном подружжя не вбачалось.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цими Кодексами, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч.1 ст.4 ЦПК України, ч.1 ст.16 ЦК України).

Частиною 1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме належних їй прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Стаття 386 ЦК України визначає, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.

Належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми у її практичному застосуванні гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Так, ефективність обраного засобу юридичного захисту, з практичної та законодавчої точки зору є головним критерієм його обрання. У рішенні від 31.07.2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає не лише запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Під захистом права розуміється застосування державою примусу, спрямоване на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, компенсація витрат, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Як визначає Верховний Суд у постанові від 16 грудня 2020 року по справі №676/58/17-ц, спосіб захисту права чи інтересу може бути визначено як вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи результату, право чи інтерес якої порушені, правового результату.

При цьому, спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що у такий спосіб буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі №925/1265/16).

Обрання конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (Близькі за змістом висновки викладено, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 та від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц).

Надаючи правову оцінку належності обраного особою способу захисту, судам необхідно зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Європейської конвенції про права людини. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини наголосив, що зазначена норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, передбачених Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені у правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дали би змогу компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції та надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасниці Конвенції мають певну свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань.

За наведеного, належним способом захисту порушеного права буде звернення до суду до належного відповідача з позовом про відшкодування витрат на будівництво (у випадку належної доведеності обставин таких витрат), вкладених у його нерухоме майно, та поділ таких (стягнення половини їх у грошовому виразі) після їх визначення між колишнім подружжям за правилами Сімейного кодексу України (за наявності спору).

За наведеного, надавати оцінку доводам апеляційної скарги й запереченням позивача та досліджувати об`єм і вартість вкладеного у самочинне будівництво в рамках визначених позивачем сторін у спорі, заявлених вимог та підстав не має процесуальної доцільності, оскільки наявні вищевикладені підстави для відмови у задоволені позову.

Частиною 13 ст.141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

В силу ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Так, при поданні апеляційної скарги з урахуванням задоволення клопотання про зменшення судового збору ОСОБА_2 було сплачено судовий збір в розмірі 4999 грн, які підлягають компенсації за рахунок ОСОБА_1 .

На підставі наведеного та керуючись ст.ст.367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 , задовольнити.

Рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 22 грудня 2022 року скасувати та ухвалити нове.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 , - про визнання права спільної сумісної власності на будівельні матеріали, відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати у розмірі 4 999 (чотири тисячі дев`ятсот дев`яносто дев`ять) грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Головуючий Лисак І.Н.

Судді: Литвинюк І.М.

Перепелюк І.Б.