Постанова

Іменем України

29 березня 2023 року

м. Київ

справа № 305/2278/19

провадження № 61-2866св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Грушицького А. І.,

суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Литвиненко І. В., Петрова Є. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Державне підприємство «Великобичківське лісомисливське господарство»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Державного підприємства «Великобичківське лісомисливське господарство» на рішення Рахівського районного суду Закарпатської області від 19 березня 2021 року в складі судді Марусяк М. О. та постанову Закарпатського апеляційного суду від 12 січня 2022 року в складі колегії суддів: Собослоя Г. Г., Куштана Б. П., Готри Т. Ю., у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Великобичківське лісомисливське господарство» про визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «Великобичківське лісомисливське господарство» (далі - ДП «Великобичківське лісомисливське господарство») про визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування своїх вимог зазначав, що протягом тривалого періоду часу він перебував з відповідачем у трудових відносинах та до звільнення займав посаду майстра лісу Костилівського лісництва.

Однак протягом останніх декількох років стан його здоров`я значно погіршився, у зв`язку з чим протягом тривалого періоду він був відсутній на робочому місці.

Наказом від 01 листопада 2019 року № 339/к позивача звільнено з 01 листопада 2019 року з роботи у зв`язку з відсутністю на роботі протягом більш як чотири місяці підряд, внаслідок тимчасової непрацездатності, згідно з пунктом 5 статті 40 КЗпП України.

Позивач вважав, що таке звільнення є незаконним, а тому наказ підлягає скасуванню з поновленням на роботі, стягненням середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодуванням моральної шкоди, завданої незаконним звільненням.

Також зазначав, що у день звільнення він фактично був відсутнім на робочому місці через погіршення стану здоров`я, перебував на стаціонарному лікуванні у

комунальному некомерційному підприємстві «Центральна міська поліклінічна лікарня Івано-Франківської міської ради» з 15 жовтня 2019 року до 23 жовтня 2019 року та переніс оперативну ампутацію кукси V-ї плесневої кістки правої стопи з накладенням вторинних швів.

За таких обставин позивач із поважних причин, викликаних фізичною неможливістю, був відсутній 01 листопада 2019 року на робочому місці.

Копію наказу позивачу було вручено вдома 01 листопада 2019 року за місцем проживання та проведено повний розрахунок при звільненні.

Також зазначав, що у серпні 2019 року йому надавалася відпустка без збереження заробітної плати. Таким чином, він був відсутній на роботі протягом більше як чотири місяці, проте не підряд та внаслідок тимчасової непрацездатності.

Крім того, позивач вважав, що звільнення було проведено всупереч положенням частини першої статті 43 КЗпП України, без згоди профспілки. Також усупереч частини першої статті 47 КЗпП України йому у день звільнення не було видано трудову книжку, яка на час подачі позову знаходилась у відповідача.

Після уточнення позовних вимог вказував на те, що наказом від 12 грудня 2019 року № 386/к внесено зміни до наказу від 01 листопада 2019 року «Про звільнення з роботи ОСОБА_1 », а саме: замінено підставу звільнення з пункту 5 статті 40 КЗпП України на пункт 4 статті 40 КЗпП України (за прогул без поважних причин).

Підставою звільнення за пунктом 4 статті 40 КЗпП України стали акти про невихід на роботу ОСОБА_1 з 07 жовтня до 30 жовтня 2019 року, а саме: акти від 07 жовтня 2019 року, від 08 жовтня 2019 року, від 11 жовтня 2019 року, від 18 жовтня 2019 року, від 30 жовтня 2019 року.

Позивач вважає, що таке звільнення є незаконним, оскільки відповідач у порушення частини першої статті 149 КЗпП України не зажадав від позивача письмових пояснень щодо відсутності його на роботі.

Крім того, зазначав, що він є особою з інвалідністю 2 групи з 12 січня 2017 року безстроково. Вважав, що факт незаконного звільнення наніс йому майнову та моральну шкоду, що виражена у душевних переживаннях та стражданнях через подальшу неможливість здійснювати особисте лікування. Таку шкоду позивач оцінює у розмірі 10 000,00 грн.

На підставі наведеного, з урахуванням уточненої позовної заяви, позивач просив суд:

- визнати незаконними накази ДП «Великобичківське лісомисливське господарство» від 01 листопада 2019 року № 339/к «Про звільнення з роботи ОСОБА_1 » та від 12 грудня 2019 року № 386/к «Про внесення змін до наказу від 01 листопада 2019 року № 339/к «Про звільнення з роботи ОСОБА_1 » та поновити його з 02 листопада 2019 року на посаді майстра лісу Костилівського лісництва ДП «Великобичківське лісомисливське господарство»;

- стягнути з ДП «Великобичківське лісомисливське господарство» на його користь суму грошових коштів у розмірі середнього заробітку за час вимушеного прогулу;

- стягнути з ДП «Великобичківське лісомисливське господарство» на його користь суму грошових коштів у розмірі 10 000,00 грн як відшкодування моральної шкоди, понесеної ним внаслідок незаконного звільнення.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рахівський районний суд Закарпатської області рішенням від 19 березня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнив.

Визнав незаконним наказ ДП «Великобичківське лісомисливське господарство» № 339/к від 01 листопада 2019 року про звільнення з роботи ОСОБА_1 з посади майстра лісу Костилівського лісництва ДП «Великобичківське лісомисливське господарство».

Визнав незаконним наказ ДП «Великобичківське лісомисливське господарство» № 386/к від 12 грудня 2019 року про внесення змін до наказу від 01 листопада 2019 року № 339/к.

Поновив ОСОБА_1 на посаді майстра лісу Костилівського лісництва ДП «Великобичківське лісомисливське господарство».

Стягнув з ДП «Великобичківське лісомисливське господарство» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01 листопада 2019 року до 05 березня 2021 року в розмірі 108 264,00 грн.

Стягнув з ДП «Великобичківське лісомисливське господарство» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 10 000,00 грн.

Вирішив питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі допущено до негайного виконання.

Рішення суду мотивоване тим, що наказ від 01 листопада 2019 року № 339/к про звільнення з роботи ОСОБА_1 із посади майстра лісу Костилівського лісництва ДП «Великобичківське лісомисливське господарство» прийнятий із порушенням вимог частини п`ятої статті 40 КЗпП України, оскільки ОСОБА_1 був відсутній на роботі протягом більше як чотири місяці, однак не підряд, внаслідок тимчасової непрацездатності. У вказаний термін позивач також знаходився в основній щорічній відпустці. Крім того, роботодавцем не доведено правомірність прийняття наказу від 12 грудня 2019 року № 386/к «Про внесення змін до наказу від 01 листопада 2019 року № 339/к «Про звільнення з роботи ОСОБА_1 » у частині підстав такого звільнення, оскільки відповідач порушив процедуру винесення наказу, зокрема не відібрав письмових пояснень у позивача про причини відсутності його на робочому місці. Також суд врахував те, що позивач був відсутній із поважних причин у зв`язку з тим, що хворів, а також у зв`язку з тим, що позивач не мав змоги оформити лікарняний, оскільки хворів тривалий час та вичерпав граничний термін перебування на лікарняному, який не може перевищувати чотирьох місяців протягом року.

У зв`язку з зазначеним суд дійшов висновку, що порушене право позивача повинно бути поновлено шляхом визнання незаконним та скасування оскаржуваних наказів та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Стягуючи моральну шкоду, суд першої інстанції виходив із того, що позивач довів, що внаслідок незаконного звільнення з роботи, він не міг влаштуватися на іншу роботу, звільнення призвело до втрати частини доходів як засобу його існування, так і засобу існування його сім`ї, звільнення призвело до емоційного навантаження та хвилювань, до порушення нормальних життєвих зв`язків, необхідності докладати додаткових зусиль для організації свого життя, а тому суд вважав можливим стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в розмірі 10 000,00 грн.

Закарпатський апеляційний суд постановою від 12 січня 2022 року апеляційну скаргу ДП «Великобичківське лісомисливське господарство» залишив без задоволення, а рішення Рахівського районного суду Закарпатської області від 19 березня 2021 року - без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції про те, що звільнення позивача проведено із порушенням вимог трудового законодавства, а тому порушене право підлягає поновленню.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

21 лютого 2022 року ДП «Великобичківське лісомисливське господарство» звернулося до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Рахівського районного суду Закарпатської області від 19 березня 2021 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 12 січня 2022 року.

Підставою касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування норм матеріального права, а саме: застосування норми права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 02 вересня 2020 року в справі № 243/8356/17 та у постанові Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року в справі № 6-2801цс15 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Також заявник указує на порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, оскільки суди першої та апеляційної інстанцій не дослідили зібрані у справі докази та не надали їм належної правової оцінки, а також встановили обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга мотивована тим, що відповідно до виписки із медичної карти стаціонарного (амбулаторного) хворого № 12503/19, на яку посилається суд першої інстанції як на підставу поважності причин відсутності позивача на робочому місці, ОСОБА_1 направлений у стаціонар хірургічного відділення ЦМКЛ лише 15 жовтня 2019 року та був виписаний 23 жовтня 2019 року. Наведена виписка з медичної картки не підтверджує факту перебування на лікуванні позивача з 07 жовтня 2019 року до 30 жовтня 2019 року, у зв`язку з чим висновки суду першої інстанції в цій частині не відповідають фактичним обставинам справи.

Крім того, заявник посилається на те, що ДП «Великобичківське лісомисливське господарство» було позбавлене можливості отримати пояснення від позивача, оскільки останній не виходив на роботу протягом місяця. Разом із тим, ОСОБА_1 є працівником державної лісової охорони, до обов`язків якої входить у тому числі охорона лісу від незаконних вирубок. Тому тривала відсутність позивача на робочому місці без поважних причин унеможливлювала належне здійснення підприємством обов`язків у частині охорони та захисту лісу.

Також заявник звертає увагу суду на те, що в матеріалах справи наявні докази запрошення ОСОБА_1 на засідання профспілкового комітету (лист від 06 грудня 2019 року № 635), яке відбулося 11 грудня 2019 року, на якому позивач мав можливість надати пояснення та докази, які б свідчили про поважність причин відсутності його на роботі, однак вказаним правом позивач не скористався.

Заявник не погоджується з висновками апеляційного суду про те, що акти відповідача від 11 жовтня 2019 року про невихід ОСОБА_1 на роботу за період із 09 до 11 жовтня 2019 року, від 18 жовтня 2019 року за невихід на роботу ОСОБА_1 із 15 до 18 жовтня 2019 року, від 30 жовтня 2019 року про невихід ОСОБА_1 на роботу за період із 21 до 30 жовтня 2019 року не можуть бути належними доказами у справі, оскільки підставою для звільнення за пунктом 4 статті 40 КЗпП України є відсутність працівника на роботі без поважних причин протягом робочого дня і такі акти повинні фіксувати невихід працівника на роботу за кожний робочий день окремо, якщо такі мали місце, а не за періоди невиходу працівника на роботу. Вважає, що в цьому випадку основним є встановлення факту відсутності працівника на робочому місці без поважних причин, що є достатньою підставою для застосування дисциплінарного стягнення. Застосування наведеної норми у спосіб, що викладений в оскаржуваному рішенні суду апеляційної інстанції, є надмірним формалізмом, внаслідок якого працівник, що допустив порушення трудового законодавства, безпідставно звільняється від відповідальності.

Позивач не спростував факту вчинення дисциплінарного проступку у вигляді прогулу, у зв`язку з чим суд першої інстанції зробив помилковий висновок щодо задоволення позовних вимог у частині визнання наказів ДП «Великобичківське лісомисливське господарство» № 339/к та № 386/к незаконними.

Також заявник не погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди, оскільки позивач не обґрунтував завдання моральної шкоди в заявленому розмірі 10 000,00 грн та не підтвердив належними доказами.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 11 травня 2022 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано матеріали цивільної справи із Рахівського районного суду Закарпатської області.

Справа надійшла до Верховного Суду у червні 2022 року.

Ухвалою Верховного Суду від 22 лютого 2023 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини, встановлені судами

Суди встановили, що ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з ДП «Великобичківське лісомисливське господарство» та займав посаду майстра лісу Костилівського лісництва.

ОСОБА_1 з 02 липня 2019 року до 05 серпня 2019 року перебував у основній щорічній відпустці згідно з наказом від 27 червня 2019 року № 189/к (т. 1 а. с. 138, 139).

З 06 серпня 2019 року до 04 вересня 2019 року ОСОБА_1 перебував у відпустці без збереження заробітної плати згідно з наказом від 05 серпня 2019 року № 237/к (т. 1 а. с. 140).

Наказом ДП «Великобичківське лісомисливське господарство» від 01 листопада 2019 року № 339/к «Про звільнення ОСОБА_1 » ОСОБА_1 , майстра лісу Костилівського лісництва, звільнено з 01 листопада 2019 року на підставі пункту 5 статті 40 КЗпП України (за нез`явлення на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності) (т. 1 а. с. 7).

З наказом про звільнення позивач був ознайомлений у день звільнення - 01 листопада 2019 року за місцем свого проживання, що не заперечувалося позивачем.

18 грудня 2019 року головним державним інспектором Управління Держпраці у Закарпатській області Хланта І. Ю. винесено припис про усунення виявлених порушень № ЗК/452/214/АВ/П, яким зобов`язано директора ДП «Великобичківське лісомисливське господарство» усунути порушення трудового законодавства, в тому числі щодо видачі наказу від 01 листопада 2019 року № 339/к «Про звільнення з роботи ОСОБА_1 » на підставі пункту 5 статті 40 КЗпП України.

Наказом від 12 грудня 2019 року № 386/к внесено зміни до наказу від 01 листопада 2019 року № 339/к «Про звільнення з роботи ОСОБА_1 » в частині підстав звільнення, а саме: « ОСОБА_1 , майстра лісу Костилівського лісництва, звільнено з 01 листопада 2019 року згідно з пунктом 4 статті 40 КЗпП України (за прогули без поважних причин)» (т. 1 а. с. 59).

Підставою для звільнення стали акти про невихід на роботу ОСОБА_1 за період із 07 до 30 жовтня 2019 року, а саме: акти від 07 жовтня 2019 року, від 08 жовтня 2019 року, від 11 жовтня 2019 року, від 18 жовтня 2019 року, від 30 жовтня 2019 року (т. 1 а. с. 41-45).

Представник відповідача, адвокат Левицький А. О. у судовому засіданні в суді першої інстанції визнав, що посадовими особами ДП «Великобичківське лісомисливське господарство» у ОСОБА_1 не відбиралися письмові пояснення щодо причин відсутності позивача на робочому місці.

Суди встановили, що позивач ОСОБА_1 не був на робочому місці з поважних причин, оскільки хворів, що підтверджується випискою із медичної карти стаціонарного (амбулаторного) хворого № 12503/19. При цьому, як стверджував у судовому засіданні представник позивача, лікарняний лист позивач не мав змоги оформити, оскільки хворів тривалий час та вичерпав граничний термін перебування на лікарняному, який не може перевищувати чотирьох місяців протягом року.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України встановлено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судові рішення судів першої та апеляційної інстанції не в повній мірі відповідають вказаним вимогам закону.

Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваних судових рішень, обговоривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про часткове задоволення касаційної скарги з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає, або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений змістом статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Частиною першою статті 21 КЗпП України визначено, що трудовий договір є угодою між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника передбачені у статтях 40, 41 КЗпП України.

За змістом пункту 5 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у разі нез`явлення на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності, не рахуючи відпустки по вагітності і родах, якщо законодавством не встановлений триваліший строк збереження місця роботи (посади) при певному захворюванні. За працівниками, які втратили працездатність у зв`язку з трудовим каліцтвом або професійним захворюванням, місце роботи (посада) зберігається до відновлення працездатності або встановлення інвалідності.

Не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації (частина третя статті 40 КЗпП України).

Застосування пункту 5 частини першої статті 40 КЗпП України передбачає одночасну наявність двох складових диспозиції цієї правової норми: установленого нею проміжку часу, протягом якого працівник не з`являвся на роботу, а також факту безперервної непрацездатності працівника упродовж зазначеного часу. Відсутність хоча б однієї з них виключає можливість застосування згаданої норми як підстави звільнення з роботи.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 20 червня 2018 року в справі № 824/2274/15-а, від 19 липня 2019 року в справі № 826/7334/16, від 22 січня 2020 року в справі № 759/7441/18, від 18 березня 2020 року в справі № 759/10039/18, від 24 червня 2020 року в справі № 495/2574/17.

Встановивши, що позивач із 02 липня 2019 року до 05 серпня 2019 року перебував у основній щорічній відпустці, а з 06 серпня 2019 року до 04 вересня 2019 року - у відпустці без збереження заробітної плати, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про те, що наказ від 01 листопада 2019 року № 339/к про звільнення з роботи ОСОБА_1 з посади майстра лісу Костилівського лісництва ДП «Великобичківське лісомисливське господарство» прийнятий з порушенням вимог частини 5 статті 40 КЗпП України, оскільки ОСОБА_1 був відсутній на роботі протягом більше як чотири місяці, однак не підряд, у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю.

Врахувавши зазначене, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про визнання незаконним наказу ДП «Великобичківське лісомисливське господарство» від 01 листопада 2019 року № 339/к «Про звільнення з роботи ОСОБА_1 з посади майстра лісу Костилівського лісництва ДП «Великобичківське лісомисливське господарство».

Колегія суддів Верховного Суду погоджується з таким висновком судів попередніх інстанцій.

Крім того, як встановили суди, згідно з протоколом про адміністративне порушення, складеним Управлінням Держпраці у Закарпатській області від 05 грудня 2019 року № ЗК/452/214/АВ/П/ПТ, інспекційним відвідуванням встановлено, що при звільненні майстра лісу ОСОБА_1 відповідно до наказу від 01 листопада 2019 року № 339/к порушено пункт 5 статті 40 КЗпП України.

18 грудня 2019 року головним державним інспектором Управління Держпраці у Закарпатській області Хланта І. Ю. винесено припис про усунення виявлених порушень № ЗК/452/214/АВ/П, яким зобов`язано директора ДП «Великобичківське лісомисливське господарство» усунути порушення трудового законодавства, в тому числі щодо видачі наказу від 01 листопада 2019 року № 339/к «Про звільнення з роботи ОСОБА_1 » на підставі пункту 5 статті 40 КЗпП України.

Відповідачем усунено зазначені порушення шляхом винесення наказу від 12 грудня 2019 року № 386/к, якив внесено зміни до наказу від 01 листопада 2019 року № 339/к «Про звільнення з роботи ОСОБА_1 » у частині підстав звільнення, а саме: « ОСОБА_1 , майстра лісу Костилівського лісництва, звільнено з 01 листопада 2019 року згідно з пунктом 4 статті 40 КЗпП України (за прогули без поважних причин)».

Підставою для звільнення стали акти про невихід на роботу ОСОБА_1 за період із 07 до 30 жовтня 2019 року, а саме: акти від 07 жовтня 2019 року, 08 жовтня 2019 року, від 11 жовтня 2019 року, від 18 жовтня 2019 року, від 30 жовтня 2019 року.

Визнаючи незаконним наказ ДП «Великобичківське лісомисливське господарство» від 12 грудня 2019 року № 386/к про внесення змін до наказу від 01 листопада 2019 року № 339/к, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, виходив з того, що роботодавцем не доведено правомірність прийняття такого наказу в частині підстав звільнення, оскільки відповідач порушив процедуру винесення наказу, зокрема не відібрав письмових пояснень у позивача про причини відсутності його на робочому місці. Також суди врахували те, що позивач був відсутній з поважних причин у зв`язку з тим, що хворів, а також у зв`язку з тим, що не мав змоги оформити лікарняний, оскільки хворів тривалий час та вичерпав граничний термін перебування на лікарняному, який не може перевищувати чотирьох місяців протягом року.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком судів попередніх інстанцій з огляду на наступне.

Відповідно до пункту 3 глави 1 розділу ІІ Правил організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18 червня 2015 року № 1000/5, організаційно-розпорядча документація, що є одним з класів управлінської документації, поділяється, зокрема, на розпорядчу, що фіксує рішення нормативно-правового або організаційно-розпорядчого характеру з основних питань діяльності установи, адміністративно-господарських або кадрових (особового складу) питань (постанови, рішення, накази, розпорядження).

Згідно з пунктом 6 глави 1 розділу ІІ зазначених Правил розпорядчий документ може бути відмінено (змінено, доповнено) лише новим розпорядчим документом.

Отже, наказ з кадрових питань як різновид розпорядчого документа може бути змінено і доповнено новим розпорядчим документом.

Внесення роботодавцем змін до наказу з метою виправлення помилки чи дати звільнення не є підставою для визнання такого наказу незаконним. Трудове законодавство не містить імперативних норм, які б забороняли роботодавцю вносити зміни до наказу із зазначеною вище метою.

Необхідною умовою для правильного вирішення трудового спору є оцінка дій роботодавця та встановлення реальних підстав для внесення змін до оспорюваного наказу.

Ураховуючи те, що виданню оспорюваного наказу від 12 грудня 2019 року № 368/к про внесення змін передувала перевірка управління Держпраці у Закарпатській області, виявлення під час цієї перевірки порушення вимог трудового законодавства та складення на роботодавця протоколу про адміністративне правопорушення, то метою наказу про внесення змін від 12 грудня 2019 року № 386/к не можна вважати виправлення помилки.

Посилання на те, що при звільненні ОСОБА_1 на підставі пункту 5 частини першої статті 40 КЗпП України була допущена помилка інспектором кадрів, не може бути взято до уваги, оскільки рішення про звільнення працівника у цьому випадку приймається за ініціативою роботодавця, яким було підписано відповідний наказ.

Послідовність дій відповідача, а також обставини, які спонукали до їх вчинення, свідчать про те, що реальною метою наказу від 12 грудня 2019 року № 386/к про внесення змін до наказу в 01 листопада 2019 року № 339/к є намір виправлення порушень трудового законодавства, допущених при звільненні ОСОБА_1 , та виявлених інспектором Держпраці під час перевірки.

Крім того, Верховний Суд враховує те, що за сталою практикою Верховного Суду наказ роботодавця про внесення змін до наказу про звільнення, з урахуванням фактичних обставин справи, може бути визнаний незаконним, якщо він змінює підстави розірвання трудового договору.

Такі висновки містяться у постанові Верховного Суду від 24 травня 2022 року в справі № 703/3231/20 (провадження № 61-6806св21).

У справі, яка переглядається, встановлено, що наказом від 12 грудня 2019 року № 386/к внесено зміни до наказу від 01 листопада 2019 року № 339/к «Про звільнення з роботи ОСОБА_1 » саме в частині підстав звільнення.

З огляду на зазначене наказ від 12 грудня 2019 року № 386/к «Про внесення змін до наказу від 01 листопада 2019 року № 339/к «Про звільнення з роботи ОСОБА_1 » не може вважатись законним та підлягає скасуванню.

Суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, на зазначені обставини уваги не звернув та, дійшовши обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог та визнання незаконним наказу ДП «Великобичківське лісомисливське господарство» № 386/к від 12 грудня 2019 року про внесення змін до наказу від 01 листопада 2019 року № 339/к, однак, однак помилився щодо мотивів та підстав такого задоволення.

За таких обставин оскаржувані судові рішення підлягають зміні з викладенням їх мотивувальних частин у редакції цієї постанови.

Доводи касаційної скарги про неврахування судами висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 02 вересня 2020 року в справі № 243/8356/17, не можуть бути прийняті колегією суддів до уваги, оскільки у зазначеній справі вирішувався спір щодо звільнення працівника за пунктом 1 частини першої статті 41 КЗпП України, тобто з інших підстав, ніж у справі, яка переглядається.

Посилання відповідача в касаційній скарзі на висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 19 грудня 2016 року в справі № 6-2801цс15, відповідно до якого невиконання власником або уповноваженим ним органом обов`язку зажадати письмове пояснення від працівника та неодержання такого пояснення не є підставою для скасування дисциплінарного стягнення, якщо факт порушення трудової дисципліни підтверджений представленими суду доказами, не може бути прийнятий колегією суддів до уваги, оскільки не впливає на правильність висновку про незаконність звільнення позивача.

У наведених заявником постановах судів касаційної інстанції та оскаржуваних рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій встановлено різні фактичні обставини справ та різний предмет спору, а тому доводи заявника про неврахування висновків суду касаційної інстанції щодо застосування норм права у подібних правовідносинах є безпідставними.

Позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди у контексті вирішення цієї справи є похідними від вимоги про визнання незаконними наказів про звільнення та поновлення на роботі, оскільки їх вирішення безпосередньо залежить від вирішення питання про визнання незаконними наказів про звільнення та поновлення на роботі.

Касаційна скарга не містить доводів щодо спростування стягнення з ДП «Великобичківське лісомисливське господарство» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 01 листопада 2019 року до 05 березня 2021 року в розмірі 108 264,00 грн чи відшкодування моральної шкоди у сумі 10 000,00 грн, тому колегія суддів Верховного Суду не вбачає підстав виходити за межі доводів касаційної скарги, скасовувати чи змінювати судові рішення в цій частині.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

Відповідно до частин першої та четвертої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Перевіривши в межах касаційної скарги правильність застосування судами норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд вважає за необхідне касаційну скаргу задовольнити частково, оскаржувані судові рішення змінити, виклавши їх мотивувальні частини в редакції цієї постанови.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки зміна мотивувальної частини оскаржуваних судових рішень не призвела до іншого результату вирішення справи, то розподіл судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Державного підприємства «Великобичківське лісомисливське господарство» задовольнити частково.

Рішення Рахівського районного суду Закарпатської області від 19 березня 2021 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 12 січня 2022 року змінити, виклавши їх мотивувальні частини в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення Рахівського районного суду Закарпатської області від 19 березня 2021 року та постанову Закарпатського апеляційного суду від 12 січня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий А. І. Грушицький

Судді: В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко

І. В. Литвиненко

Є. В. Петров