Справа № 346/4776/19
Провадження № 22-ц/4808/241/23
Головуючий у 1 інстанції Калинюк О. П.
Суддя-доповідач Барков В. М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2023 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Баркова В. М.,

суддів Девляшевського В. А.,

Мальцевої Є. Є.,

секретар Кузів А. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Атаманюк Володимир Михайлович, на заочне рішення Коломийського міськрайонного суду від 14 січня 2020 року в складі судді Калинюка О. П., ухвалене в м. Коломия Івано-Франківської області, повний текст якого складено 24 січня 2020 року, в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Орган опіки і піклування в особі виконавчого комітету Коломийської міської ради, про позбавлення батьківських прав,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2019 року позивачка ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом до відповідача ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Орган опіки і піклування в особі виконавчого комітету Коломийської міської ради, про позбавлення батьківських прав.

Позов обґрунтовано тим, що вона перебувала у шлюбі з відповідачем, який розірвано рішенням Коломийського міськрайонного суду від 10 травня 2012 року. У шлюбі у них народилась дочка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . На підставі рішення Коломийського міськрайонного суду від 30 травня 2018 року з відповідача стягуються аліменти на утримання дитини у розмірі 1 500 грн. щомісячно до досягнення нею повноліття.

Вказувала, що після розірвання шлюбу відповідач перестав цікавитись дочкою, не бере участі у додаткових витратах, не спілкується із нею, не піклується про її фізичний та духовний розвиток, не сприяє засвоєнню загальновизнаних норм моралі, не надає доступу до культурних та інших духовних цінностей. Доглядом, утриманням та вихованням дитини займається лише вона.

З урахуванням зазначеного, ОСОБА_2 просила позбавити ОСОБА_1 батьківських прав щодо неповнолітньої доньки - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Заочним рішенням Коломийського міськрайонного суду від 14 січня 2020 року позов задоволено. Позбавлено ОСОБА_1 батьківських прав щодо його дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати у розмірі 768,40 грн.

Ухвалою Коломийського міськрайонного суду від 22 листопада 2022 року поновлено строк на подання заяви про перегляд заочного рішення. Заяву представника ОСОБА_1 - адвоката Атаманюка В. М. про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Атаманюк В. М., посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати заочне рішення суду та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що після розірвання шлюбу позивачка чинила перешкоди ОСОБА_1 у спілкуванні із дочкою. Відповідач не звертався до служби в справах дітей, оскільки сподівався, що все налагодиться та не бажав загострювати складні відносини між колишньою дружиною. ОСОБА_1 постійно перераховує аліменти на утримання дитини та бажає приймати участь в житті доньки ОСОБА_4 , піклуватися про її фізичний та духовний розвиток, тощо.

Не враховано судом першої інстанції і те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань і застосовується лише тоді, коли змінити поведінку одного з батьків по відношенню до дитини неможливо.

Крім того, звертає увагу, що висновок органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав був постановлений без виклику та присутності відповідача, а також суперечить інтересам дитини.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 вказує, що суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку. Відповідач протягом судового розгляду не змінив свого відношення до дитини, жодним чином не приділяє увагу щодо розвитку своєї доньки та свідомо ухиляється від виконання своїх обов`язків, пов`язаних із вихованням дитини. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а заочне рішення Коломийського міськрайонного суду від 14 січня 2020 року - без змін.

Згідно зі статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

ОСОБА_1 , його представник адвокат Атаманюк В. М. та представник виконавчого комітету Коломийської міської ради у судове засідання апеляційного суду не з`явилися, про час і місце розгляду справи були повідомлені судовою повісткою. Орган опіки та піклування Коломийської міської ради подав клопотання про розгляд справи у відсутності його представника, просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити. Адвокат Атаманюк В. М. подав клопотання про розгляд справи у його відсутності та відсутності ОСОБА_1 . Тому суд відповідно до положень статті 372 ЦПК України розглянув справу в їх відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_2 та її представника адвоката Гринів Я. В., які просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає,що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Суд першої інстанції встановив, що відповідно до свідоцтва про народження сторони є батьками неповнолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 8).

Заочним рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 10 травня 2012 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано, неповнолітню дитину ОСОБА_4 залишено проживати з матір`ю (а.с.9).

На підставі рішення Коломийського міськрайонного суду від 30 травня 2018 року з відповідача на користь позивачки стягуються аліменти на утримання дочки в розмірі 1 500 грн. щомісячно (а.с.10-11).

Згідно з довідкою амбулаторії загальної практики сімейної медицини від 24 вересня 2019 року № 264 ОСОБА_2 самостійно бере участь в обстеженні та при потребі у лікуванні своєї дочки ОСОБА_4 , 2006 року народження (а.с. 12).

За змістом довідки Коломийського ліцею №9 ОСОБА_1 батько учениці ОСОБА_4 не бере участь у виховані та шкільному житті дитини (не спілкується з учителями, не забирає дитину додому, не бере участь в батьківських зборах) (а.с.13, 131).

Відповідно до висновку служби у справах дітей Коломийської міської ради органом опіки і піклування визначено за доцільне позбавити ОСОБА_1 батьківських прав відносно його неповнолітньої дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 42-43).

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог щодо позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню своєї дочки ОСОБА_4 , не цікавиться її духовним та фізичним розвитком, не спілкується з дитиною, не проявляє до неї щонайменшої батьківської турботи.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абзац четвертий частини першої статті 1 Закону України «Про охорону дитинства»).

Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності (частина перша статті 155 СК України).

Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти.

Тлумачення змісту пункту 2 частини першої статті 164 СК України дає змогу зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна оцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді цієї категорії справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і потрібно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

У рішенні від 30 червня 2020 року у справі «Ілля Ляпін проти Росії» (заява № 70879/11) ЄСПЛ зазначив, що якщо батько не підтримує стосунків з дитиною, його можна позбавити батьківських прав. І в цьому немає порушення права на сімейне життя, гарантованого Конвенцією. У цій справі ЄСПЛ звернув увагу на те, що заявник міг і повинен був усвідомлювати, що таке тривале і повне розставання з його сином, зокрема, враховуючи юний вік останнього в той час, коли їх контакт припинився, може призвести лише до значного ослаблення, якщо не повного розриву, зв`язку між ними і відчуження дитини від нього (§ 52). Саме бездіяльність заявника призвела до розриву зв`язків між ним і його сином і підштовхнула результат справи проти нього. Очевидно, що позбавлення заявника батьківських прав не більше ніж анулювало юридичний зв`язок між заявником і його сином. Враховуючи відсутність будь-яких особистих відносин протягом семи років, що передували цьому рішенню, не можна сказати, що воно негативно вплинуло на ці відносини (§ 54). Існуючі сімейні зв`язки між подружжям і дітьми, про яких вони фактично піклуються, зумовлюють захист відповідно до Конвенції. Більш того, якщо минув значний проміжок часу з того моменту, як дитина жила разом зі своїми біологічними батьками, то інтерес цієї дитини в тому, щоб його de facto сімейна ситуація знову не змінилася, може домінувати над інтересами батьків, щоб їх сім`я возз`єдналася (§ 55).

Отже, розглядаючи спір про позбавлення батьківських прав, суд має повно, всебічно та об`єктивно з`ясувати обставин справи, зокрема ставлення батьків до дитини (дітей), та при ухваленні рішення за наслідками розв`язання спору на перше місце має ставити якнайкращі інтереси дитини (дітей).

Матеріалами справи підтверджується, що після розірвання шлюбу відповідач не виконує своїх батьківських обов`язків стосовного своєї дочки ОСОБА_4 , а саме: не спілкується з нею та не піклується про її фізичний і духовний розвиток.Даної обставини стороною відповідача не заперечується.

З`ясовано, що ОСОБА_2 у 2018 року зверталась до служби у справах дітей Коломийської міської ради щодо позбавлення батьківських прав відповідача відносно дочки ОСОБА_4 . Відповідно до висновку служби у справах дітей Коломийської міської ради, затвердженого рішенням виконавчого комітету Коломийської міської ради від 29 травня 2018 року № 105, органом опіки і піклування визначенонедоцільним позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 щодо неповнолітньої дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .Членами комісії з питань захисту прав дитини вирішено надати ОСОБА_1 період часу для налагодження взаємовідносин з дочкою та реалізації себе, як батька для дитини. Також, орган опіки та піклування вважав, що позбавлення батьківських прав є крайньою формою покарання батьків за не виконання батьківських прав, а тому враховуючи, що батько характеризується позитивно, має бажання бачитись з дочкою, сплатив заборгованість по аліментах, то необхідно надати йому шанс для виправлення. Однак, якщо ОСОБА_1 не використає наданий йому шанс, не активізує виконання своїх батьківських обов`язків, не буде періодично бачитись із дитиною, матеріально допомагати, то орган опіки та піклування готовий повернутися до розгляду даного питання і надати висновок про доцільність позбавлення батьківських прав.

Проте, поведінка батька стосовно дитини не змінилася, він і надалі не спілкується зі своєї дочкою ОСОБА_4 , не піклується про фізичний і духовний розвиток, її навчання, підготовку до самостійного життя.

Лише той факт, що ОСОБА_1 висловив бажання брати участь у вихованні дитини та подав апеляційну скаргу не свідчить про його інтерес до дитини та реальне бажання змінити поведінку. Стороною відповідача не надано доказів, що б свідчили про дійсну зміну ставлення ОСОБА_1 до виконання батьківських обов`язків, що він вживав заходів щодо налагодження стосунків з дитиною, виявляв будь-яку турботу про дочку, тощо.

Посилання в апеляційній скарзі про те, що позивачка чинить перешкоди ОСОБА_1 у спілкуванні із дочкою не заслуговують на увагу, оскільки будь-яких доказів на підтвердження даної обставини стороною відповідача не надано, питання щодо усунення перешкод у спілкуванні з дочкою ним не порушувалось.

Таким чином, виходячи із наявності обставин самоусунення відповідача від участі у вихованні дитини, застосування до нього попередження про необхідності зміни ставлення до виховання дитини, враховуючи якнайкращі інтереси дитини, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про застосування до відповідача крайнього заходу впливу у вигляді позбавлення його батьківських прав.

При цьому колегія суддів також враховує поведінку ОСОБА_1 , який під час розгляду заяви про перегляд заочного рішення та апеляційної скарги не з`явився в жодне судове засідання, хоча судове засідання неодноразово відкладалось, не здійснив жодних дій, спрямованих на налагодження спілкування зі своєю дитиною.

Крім того, необхідно зазначити, що позбавлення батьківських прав не тягне невідворотних наслідків, оскільки не позбавляє особу, яка позбавлена батьківських прав, на спілкування з дитиною і побачення з нею, а також права на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав.

Не спроможними є і доводи апеляційної скарги щодо необґрунтованості висновку органу опіки та піклування.

Відповідно до положень статті 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Згідно з частинами першою-третьою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Зі змісту висновку органу опіки та піклування від 03 грудня 2019 року вбачається, що відповідач запрошувався на засідання комісії з питань захисту прав дитини, однак не з`явився. Крім того, аргументи апеляційної скарги не містять спростування висновку органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів вважає, що підстави для скасування рішення суду першої інстанції з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, відсутні. А отже, апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Зважаючи на результати перегляду справи судовий збір за подання апеляційної скарги покладається на особу, яка подала скаргу.

Керуючись ст. 367, 368, 375, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Атаманюк Володимир Михайлович,- залишити без задоволення.

Заочне рішення Коломийського міськрайонного суду від 14 січня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 04 квітня 2023 року.

Судді В. М. Барков

В. А. Девляшевський

Є. Є Мальцева