КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №22-ц/824/2216/2023 Доповідач у ІІ інстанції - Гуль В.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2023 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Гуля В.В.,

суддів Матвієнко Ю.О., Мельника Я.С.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 24 лютого 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту» про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, -

встановив:

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, посилаючись на те, що він працював на посаді заступника голови Правління з комерційних питань. На дану посаду був призначений відповідно до рішення загальних зборів, функцію яких виконує Держава як єдиний власник в особі Міністерства інфраструктури України. 30.03.2020 року його було звільнено на підставі п.1ч.1 ст.36 КЗпП України згідно наказу №83/ос від 30.03.2020 року.

Підставою такого звільнення було рішення в.о. голови правління, тобто суб`єкта, не уповноваженого на його прийняття, так як ні Загальні збори, ні Наглядова рада відповідача, які згідно Закону України «Про акціонерні товариства», Статуту, Положення про Правління відповідача мають виключне право приймати рішення про призначення на посади та припинення повноважень членів Правління відповідача, не приймали рішення про припинення його (позивача) повноважень.

Систематичні, послідовні дії відповідача були спрямовані на примус його (позивача) до звільнення, яке відбулося під тиском відповідача. Його було звільнено за статтею під час перебування на лікарняному, про що внесений запис до трудової книжки. Єдиною умовою зміни запису було вказано написання заяви про звільнення за угодою сторін. Цьому передувала публічна критика, видалення з наради, позбавлення повноважень, виключення зі структурних підрозділів, виселення до кабінету, необладнаного для здійснення трудових функцій. В судовому засіданні позивач, його представник підтримали позовні вимоги, просили їх задовольнити та визнати наказ про звільнення незаконним, поновити на посаді, стягнути середню заробітну плату за час вимушеного прогулу та стягнути моральну шкоду в розмірі 10 000 грн., яка виникла в результаті протиправних дій відповідача, які призвели до втрати нормальних життєвих зв`язків та вимагають від позивача додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідачем подано заяву про застосування строку позовної давності.

Рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 24 лютого 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

ОСОБА_1 не погоджуючичь з вказаним рішення подав апеляційну скаргу в якій вказує на порушення судом норм матеріального та процессуального права та просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити по справі новее судове рішення, яким позов задовольнити повністю.

В обгрунтування апеляційної скарги вказує, що судом безпідставно зроблено висновок про те, що Позивач начебто не входив до складу виконавчого органу, оскільки документами Міністерства Інфраструктури його було «погоджено... а не прийнято чи призначено» до складу виконавчого органу. Також, на думку Суду, Наказ про «затвердження складу виконавчого органу», в якому зазначено і Позивача не свідчить про прийняття на посаду до виконавчого органу.

Суд першої інстанції дійшов неправильних висновків щодо законності звільнення Позивача в.о. Голови Правління. Судом не застосовано норми матеріального права, а саме ст. ст. 52, 61 Закону України «Про акціонерні товариства», не враховані положення Статуту та Положення про Правління, за якими звільнення Позивача як члена виконавчого органу мало здійснюватись виключно Наглядовою радою або Міністерством інфраструктури України.

Судом першої інстанції не враховано, що впродовж декількох місяців перед звільненням на Позивача чинився психологічний тиск, було змінено істотні умови праці, виключено з усіх структурних підрозділів, проведено ревізію кабінету з подальшим виселенням і, нарешті, безпідставно внесено запис до трудової книжки про звільнення «за статтею» - за грубе порушення обов`язків. При чому це відбулось під час лікарняного, коли Позивач перебував на стаціонарному лікуванні. Написання заяви «за угодою сторін» було єдиною умовою виключення запису з трудової книжки про звільнення за статтею.

Судом безпідставно застосовано норми Закону від 18.06.2020 року №731-1Х, положення якого не стосуються дії Прикінцевих положень КЗпП України. Відповідно, підлягають застосуванню норми Прикінцевих положень КЗпП України, і позов було подано Позивачем у межах строків позовної давності. Тобто, судом застосовано закон, що не підлягав застосуванню і не застосовано той закон, що застосуванню підлягав, що свідчить про незаконність судового рішення у цій частині.

Відповідач подав відзив на апеляціну скаргу в якому вказує на відповідність рішення матеріалам справи та нормам цивільно процесуального законодавства.

В обгрунтування відзиву вказує, що доводи апелянта стосовно того, що його звільнення повинно було здійснюватись виключно Наглядовою радою або Мінінфрсатруктрою спростовується листом Міністерства інфраструктури Уркаїни від 22.10.2020 року, в якому повідомляється, що голова ПрАТ «Київ-Дніпровське МППЗТ» самостійно призначає на посаду та звільняє з посади працівників цього товариства та повідомлено,що звільнення ОСОБА_1 з посади заступника голови правління не належить до компетенції Міністерства інфраструктури України.

Заперечують, щодо доводів апеляційної скарги стосовно того, що ОСОБА_1 заяву на звільнення писав внаслідок систематичного тиску. Заперечують, щодо доводів апеляційної скарги стосовно того, що суд першої інстанції неправильно застосував строки позовної давності.

Враховуючи вивкладене просять апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч.1. ст.369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги суд дійшов висновку про часткове задоволення апеляційної скарги та зміни рішення, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 призначено з 07.12.2017 року на посаду заступника голови правління ПАТ «Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту» згідно наказу №355/0с від 07.12.2017 року, підписаного в.о. голови правління ПАТ «Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту» - Р.П.Сек, підстава: Лист МІУ від 05.12.2017 року №12605/10/10-17. (а.с.54).

Згідно наказу від 16.01.2018 року №19/ос ОСОБА_1 переведено на посаду заступник голови правління з комерційних питань, підстава - заява ОСОБА_1 (а.с.55).

30.03.2020 року ОСОБА_1 звільнено з посади заступника голови правління з комерційних питань згідно наказу №83/ос від 30.03.2020 року за п.1 ст.36 КЗпП України за угодою сторін, на підставі заяви ОСОБА_1 . Наказ підписаний керівником ПАТ «Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту» - І.М. Довбань (а.с.52).

Встановленим та неоспореним є факт написання, підписання позивачем ОСОБА_1 заяви на звільнення за угодою сторін (а.с.51).

Позивач посилається на те, що його звільнення було незаконним з причин написання ним заяви про звільнення за угодою сторін під тиском та у зв`язку з видачею наказу про його звільнення неуповноваженою особою.

Аналізуючи вказані посилання, перевіривши надані до справи докази, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено наявності примусу до написання ним заяви про звільнення за угодою сторін. Позивачем не надано жодного доказу щодо примушування його написати заяву про звільнення. Позивач не звертався до правоохоронних органів чи до інших установ з цього питання.

Пояснення позивача, що примус полягав у тому, що виключення запису про звільнення з інших підстав - за п.1 ст.41 КЗпП України, про що було зазначено і в трудовій книжці, і в копії наказу (а.с.20, 43), можливий був лише за умови написання ним заяви про звільнення за угодою сторін, судом не враховується як належний, допустимий та достовірний доказ наявності примусу до написання позивачем заяви про звільнення за угодою сторін.

Не можуть бути враховані і покази позивача, надані в якості свідка, як належний та достатній доказ того, що на позивача чинився тиск, що мав місце примус зі сторони відповідача до написання позивачем заяви про звільнення за угодою сторін.

Закріплення за позивачем іншого робочого місця, виключення позивача з Тарифного комітету також не є доказом того, що написання заяви про звільнення позивача за угодою сторін було під тиском зі сторони роботодавця.

Таким чином, в процесі розгляду справи позивачем не було доведено належними, допустимими, достатніми доказами позовні вимоги щодо наявності підстав для визнання наказу про звільнення від 30.03.2020 року незаконним у зв`язку з примусом написання заяви на звільнення за угодою сторін.

Щодо підстави до визнання звільнення позивача незаконним з причин звільнення позивача неуповноваженою особою, суд дійшов наступного.

Посилання позивача на те, що він був призначений на посаду відповідно до рішення загальних зборів, функцію яких виконує Держава в особі Міністерства інфраструктури України, і тому звільнення його з посади також мало бути згідно рішення Міністерства інфраструктури України, є безпідставним, оскільки, лист від 05.12.2017 року вказаного міністерства (на нього посилається позивач, а.с.136) свідчить про погодження останніх на призначення позивача на посаду заступника голови правління, а не про прийняття чи призначення його міністерством на дану посаду. Наказ Міністерства інфраструктури України від 26.03.2018 року №135 (на нього посилається позивач, а.с.56-57) свідчить про затвердження складу виконавчого органу (правління) ПАТ «Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту», до якого входить і позивач, а не про прийняття, призначення позивача на посаду заступника голови правління з комерційних питань.

Крім цього, листом (відповідь на запит адвоката) від 22.10.2020 року Міністерство інфраструктуру України повідомляє, що голова правління ПАТ «Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту» самостійно призначає на посаду та звільняє з посади працівників цього товариства і у зв`язку з цим повідомляють, що призначення (обрання), переведення та звільнення (припинення повноважень) ОСОБА_1 з посади заступника голови правління ПАТ «Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту» не належить до компетенції Міністерства інфраструктури України (а.с.78).

Викладене свідчить про те, що відсутні підстави до задоволення позовної вимоги про визнання наказу про звільнення позивача незаконним і з підстави, зазначеної позивачем, прийняття рішення про звільнення неуповноваженою на те особою.

Враховуючи відсутність підстав для задоволення позовних вимог про визнання наказу про звільнення позивача незаконним за зазначеними позивачем обгрунтуваннями - примус позивача відповідачем до написання заяви про звільнення за угодою сторін та прийняття рішення про звільнення позивача неуповноваженою на те особою, слідує, що відсутні і підстави для задоволення позовних вимог, які є похідними, про поновлення позивача на роботі, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

Стороною відповідача було подано заяву про застосування строку позовної давності, з посиланням на те, що позивачем пропущено встановлений законодавством строк для звернення до суду з даним позовом, доказів наявності поважних причин пропуску строку суду не було надано.

Крім цього, суд дійшов висновку, що позивачем пропущено строк звернення до суду виходячи з наступного.

Відповідно до ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Відповідно до ст.234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

Позивача було звільнено з займаної посади 30.03.2020 року, і в цей же день він був ознайомлений з наказом.

До суду з даним позовом позивач звернувся 05.11.2020 року (дата поштового відправлення), в суді позов зареєстровано 10.11.2020 року.

Викладене свідчить про те, що встановлений законодавством місячний строк для звернення до суду з позовом про поновлення на роботі пропущено позивачем більше як на шість місяців.

Суд погодився з позицією позивача в частині того, що у зв`язку з запровадженням на території України карантину, на законодавчому рівні були прийняті рішення про продовження строків звернення до суду.

Так, відповідно до п.3 розділу Х11 Прикінцевих положень ЦПК України, доповненого на підставі Закону від 30.03.2020 року № 540-1Х, - під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню короновірусної хвороби, строки визначені рядом статей ЦПК, та інші процесуальні строки, в тому числі строки звернення до суду, продовжуються на строк дії карантину.

Однак, Законом від 18.06.2020 року №731-1Х було внесено зміни, в тому числі до ЦПК України, та викладено п.3 розділу Х11 Прикінцевих положень ЦПК України в наступній редакції:«Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню короновірусної хвороби, суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення. Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо можливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином».

Цим же Законом від 18.06.2020 року №731-1Х, розділом 11 (Прикінцеві та перехідні положення) визначено, що цей Закон набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування. Процесуальні строки, які були продовжені відповідно до пункту 4 розділу X "Прикінцеві положення" Господарського процесуального кодексу України, пункту 3 розділу XII "Прикінцеві положення" Цивільного процесуального кодексу України, пункту 3 розділу VI "Прикінцеві положення" Кодексу адміністративного судочинства України в редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" N 540-IX від 30 березня 2020 року, закінчуються через 20 днів після набрання чинності цим Законом. Протягом цього 20-денного строку учасники справи та особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цими кодексами), мають право на продовження процесуальних строків з підстав, встановлених цим Законом.

Викладені норми закону свідчать про те, що продовження строків звернення до суду мало місце в період дії Закону від 30.03.2020 року і до вступу в дію Закону від 18.06.2020 року, датою якого є 17.07.2020 року.

Враховуючи дату звільнення позивача - 30.03.2020 року, час звернення до суду - 05.11.2020 року та викладені вище норми закону, суд дійшов висновку, що позивач пропустив строк звернення до суду більше як на три місяці. Заяв про поновлення строків до суду не подавав.

Викладене свідчить про те, що позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду з вказаною позовною заявою.

Таким чином, за результатами розгляду справи було встановлено відсутність підстав для задоволення позовних вимог по суті спору та у зв`язку з пропуском строку на звернення до суду. Враховуючи це, суд відмовив позивачу в задоволенні позовних вимог по суті спору.

З таким висновком суду погоджується апеляційний суд, проте частково.

Суд першої інстанції обґрунтовує пропуск Позивачем строку позовної давності тим, що Законом від 18.06.2020 року №731-1Х було внесено зміни до п. З Прикінцевих положень ЦПК України щодо поновлення процесуальних строків, встановлених ЦПК України, під час дії карантину. Цим же Законом від 18.06.2020 було визначено, що процесуальні строки, продовжені за п. З Прикінцевих положень ЦПК України в редакції Закону N 540-ІХ від 30 березня 2020 року, закінчуються через 20 днів після до набрання чинності Законом від 18.06.2020 року.

На підставі цього, суд першої інстанції вирішив, що «продовження строків звернення до суду мало місце в період дії Закону від 30.03.2020 року і до вступу в дію Закону від 18.06.2020 року, датою якого є 17.07.2020 року».

Однак, наведене свідчить про неправильне застосування судом першої інстанції норм законодавства. Зокрема, правило щодо продовження процесуальних строків до вступу в силу Закону від 18.06.2020 стосувалося лише тих строків, що були продовжені «відповідно до пункту 4 розділу X"Прикінцеві положення" Господарського процесуального кодексу України, пункту 3 розділу XII "Прикінцеві положення" Цивільного процесуального кодексу України, пункту 3 розділу VI "Прикінцеві положення" Кодексу адміністративного судочинства України». Жодних норм щодо строків, визначених КЗпП України, даний Закон не містить. Натомість, ЦПК не встановлює строки позовної давності.

Як звертав увагу позивач у своїй відповіді на відзив відповідача у суді першої інстанції, за п. 1 Прикінцевих положень КЗпП України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

КЗпП України було доповнено даною нормою згідно із Законом від 30.03.2020 № 540-ІХ, і дія такої норми не скасована та не обмежена жодним нормативно-правовим актом, у тому числі і Законом від 18.06.2020 року №731-1Х, на який помилково послався Суд. Проте, жодної уваги на п. 1 Прикінцевих положень КЗпП України суд першої інстанції уваги не звернув.

Карантин в Україні було запроваджено з 12.03.2020 постановою Кабінету Міністрів України № 211 від 11.03.2020 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2». Дію карантину, встановленого цією Постановою, продовжено на всій території України згідно з Постановами Кабінету Міністрів України № 392 від 20.05.2020, № 500 від 17.06.2020, N9 641 від 22.07.2020, № 760 від 26.08.2020, № 956 від 13.10.2020, № 1236 від 09.12.2020. Постановою КМУ № 104 від 17.02.2021 дію карантину на території України продовжено до 30.04.2021.

Отже, карантин на території України діяв як на момент звільнення Позивача, так і на момент його звернення з позовом, і продовжує свою дію наразі. З огляду на це та на п. 1 Прикінцевих положень КЗпП України, строк на звернення з цим позовом позивачем пропущено не було.

Таким чином, в цій частині апеляційна скарга заслуговує на увагу і рішення суду в цій частині підлягає зміні, шляхом виключення з мотивувальної його частини висновку про пропуск звернення позивача до суду, а доводи зазначені у відзиві в цій частині є необгрунтовані і спростовуються із вказаних вище підстав.

Проте в іншій частині доводи апеляційної скарги є безпідставними виходячи з наступного.

Позивач вважає, що 07.12.2017 його було призначено на посаду заступника голови правління ПрАТ «Київ-Дніпровське МППЗТ» на підставі листа Мініфраструктури № 12605/10/10-17 від 05.12.2017.

Однак, така позиція Позивача на відповідає фактичним обставинам справи, оскільки листом № 12605/10/10-17 від 05.12.2017 Мініфраструктури погодило, а не призначило ОСОБА_1 на посаду заступника голови правління, до кола обов`язків якого будуть включені питання комерційної діяльності та питання постачання.

У 2-му абзаці листа зазначено «Копію наказу про призначення на вищезазначену посаду просимо надати до Управління кадрової служби Мініфраструктури». Тобто, Позивач був прийнятий на роботу наказом Відповідача. Доказів протилежного - наказ Мініфраструктури про прийняття позивача на роботу Позивач суду не надав.

Щодо твердження Позивача про те, що його було призначено на посаду заступника голови правління з комерційних питань наказом Мініфраструктури № 135 від 26.03.18 року.

Ці твердження також спростовуються матеріалами справи, оскільки наказом Мініфраструктури № 135 від 26.03.18 було затверджено склад правління ПрАТ Київ-Дніпровське МППЗТ», до якого, в тому числі, увійшов і ОСОБА_1 , який з 16.01.2018 уже займав посаду заступника голови правління, а не було призначено ОСОБА_1 на посаду заступника голови правління з комерційних питань.

Щодо тверджень Позивача про те, що припинення повноважень членів правління ПрАТ «Київ-Дніпровське МППЗТ» може здійснювати лише Наглядова Рада, а відтак в.о. голови правління Відповідача перевищив свої повноваження у зв`язку з чим наказ про звільнення Позивача є незаконним.

Позивач стверджує що він вступив у трудові відносини з Відповідачем на посаду - члена правління ПрАТ «Київ-Дніпровське МППЗТ».

Проте суд вважає, ці твердження бездоказовими оскільки: у штатному розписі Відповідача посада члена правління не передбачена. Водночас, слід зазначити, що передумовою суміщення професій (посад) є наявність суміщуваної професії (посади в штатному розписі). За відсутності вакансії суміщення неможливе; жодних строкових та безстрокових трудових, цивільно - правових договорів щодо обіймання Позивачем посади члена Правління між Відповідачем та Позивачем, між Мініфраструктури та Позивачем в порядку ст.ст. 21, 24 КЗпП України та ч. 5 ст. 58, ч.4 ст. 62 Закону України «Про акціонерні товариства» не було укладено, належними доказами не підтверджено, докази протилежного Позивачем не надано; відповідні записи про перебування Позивача на посаді члена Правління згідно вимог п.п. 2.4, 2.14 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерств праці, юстиції, соціального захисту населення України № 58 від 29.07.1993 в трудовій книжці Позивача відсутні, матеріалами справи не підтверджено;заробітну плату Позивач отримував відповідно до наступних займаних на ПрАТ «Київ-Дніпровське МППЗТ» посад: в.о. заступника голови правління, заступника голови правління та заступника голови правління з комерційних питань, докази протилежного в матеріалах справи відсутні.

Аналогічна позиція викладена в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08.11.2017 року по справі № 755/8421/15-ц.

Також Позивач не надав доказів того, що станом на день подання позову його повноваження, як члена правління припинено.

Щодо тверджень Позивача про те, що його було виключено, зі складу комісії відповідача з реалізації тарифної політики та конкурсного комітету, надано для роботи інше приміщення і таким чином зі сторони Відповідача на нього здійснювався тиск та примушування до звільнення.

Встановлено, що волевиявлення Позивача при звільненні за угодою сторін було вільним, оскільки доказів психічного тиску у справі немає. Так, в матеріалах справи відсутні будь-які докази звернень до правоохоронних органів із заявою про тиск на нього та неправомірні дії Відповідача.

Встановлено, що зі зміною у грудні 2019 року керівництва ПрАТ «Київ-Дніпровське МППЗТ» голови правління та інших керівників, відповідно було проведено перерозподіл повноважень керівників апарату управління та змінено склад усіх комісій.

Визначення складу комісій, робочих приміщень - переміщення з одного абінету в інший кабінет, тощо є законним правом керівника ПрАТ «Київ - Дніпровське Л1ПЗТ», оскільки такі повноваження голови правління прописані в п.п. 9.4.12-9.4.13 Статуту ПрАТ «Київ-Дніпровське МППЗТ», а саме: у межах своєї компетенції приймає рішення, видає накази (розпорядження) і дає вказівки, обов`язкові для виконання всіма працівниками товариства, вирішує інші оперативні питання діяльності товариства.

Також, відсутність тиску на позивача є те, що у 2017 року в черговий раз помінявся в.о. голови правління -ним став ОСОБА_2 з яким прийшов на роботу і Позивач - ОСОБА_1 . Як результат, було змінено склади усіх комісій, голови комісій та їх заступники. Зокрема, до нових складів комісій увійшов і Позивач.

Отже, названі позивачем методи тиску не є тиском, оскільки вказані заходи є законним та неоспорюваним правом керівника підприємства, який як менеджер підприємства сам визначає необхідність передачі підконтрольним йому керівникам та працівникам тих чи інших повноважень, включення (виключення) до складу тих чи інших комісій, визначення робочого місця, тощо.

Крім того, як зазначив сам позивач у п. 53. III д. своєї позовної заяви, його заробітна плата зросла з 01.01.2020 на 5% та з 01.04.2020 на 7,14%, що свідчить про безпідставність його тверджень про тиск на нього зі сторони Відповідача.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України передбачено, що однією з підстав припинення трудового договору є угода сторін.

У разі домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України (за угодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами.

Відповідно частини першої та другої до статті 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні.

Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

У п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року N 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" роз`яснено, що судам необхідно мати на увазі, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

Згода роботодавця задовольнити прохання працівника про звільнення не означає, що трудовий договір може бути припинено на підставі п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, якщо сторони не досягли домовленості про припинення трудового договору саме з цієї підстави (за угодою сторін).

Такий висновок зроблений в постанові Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі N 487/5015/16-ц (провадження N 61-26930св18).

Проте у цій справі позивач не продовжив роботу та не аналював заяву про звільнення за власним бажанням.

Угода сторін передбачає домовленість між працівником та роботодавцем про час та умови звільнення. Ініціатором звільнення може бути як працівник, так і роботодавець.

Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це роботодавця та працівника (постанова Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.92 №9). Проте, якщо звільнення за угодою сторін відбувається під тиском роботодавця, то слід подати згодом заяву про відкликання (може слугувати ще одним доказом примушування до звільнення).

Таким чином, для підтвердження тиску на нього позивач мав діяти наступним чином:

Не писати заяву на звільнення, незважаючи на будь-який тиск з боку роботодавця.

Збирати докази примусу до звільнення. За можливості підключити колег, які можуть бачити чи чути, коли відбувається такі дії та зможуть потім, за необхідності, підтвердити факт цих порушень.

Зафіксувати будь-які дії роботодавця, які свідчать чи можуть свідчити про примус до звільнення.

Звернутись із письмовим зверненням до первинної профспілкової організації. Якщо працівник є членом первинної профспілкової організації, то слід звернутись із письмовим зверненням туди. Викласти всі факти та обставини у такому зверненні, а також описати фактичну ситуацію.

Звернутися до Державної служби з питань праці. Оскільки примус до звільнення є прямим порушенням норм Конституції України (ст.43), то у разі таких дій, можна надіслати звернення до Держпраці.

Окрім того, примус роботодавця до звільнення може бути розцінений як вчинення мобінгу (цькування) на робочому місці. Адже під визначенням мобінгу розуміють "систематичні (повторювані) тривалі умисні дії, які вчиняються з метою набуття, зміни або припинення ним трудових прав та обов`язків". Складати адміністративні протоколи про правопорушення на робочому місці уповноважена саме Держпраці, тому можливим є подання скарги про мобінг до цього органу.

До вищого керівництва, коли примушує до звільнення працівника його безпосередній керівник, проте саме директор організації чи підприємства не знає, що відбувається у конкретних підрозділах. У таких ситуаціях також необхідно письмово звернутися до директора та описати, що відбувається і просити провести перевірку таких дій та не допустити порушення трудових прав.

Проте таких дій позивач не вчинив, відповідно, у встановленому порядку не довів цей примус належними доказами.

Порядок звільнення не суперечить положенням Статуту ПАТ «Київ-Дніпровське міжгалузевого підприємства промислового залізничного транспорту», затвердженого Наказом Міністерства інфраструктури України 20 лютого 2020 року № 76.

Щодо звільнення у період непрацездатності (перебування на ліканяному).

Угода сторін (тобто домовленість між роботодавцем і працівником) - це одна з підстав для припинення трудового договору (п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП). Формулювання підстави означає, що роботодавець і працівник мають право самостійно домовитися про строки та порядок такого звільнення. Наприклад, працівник може звільнитися навіть протягом одного дня, якщо роботодавець не заперечує.

Доказом того, що сторони узгодили день звільнення, є заява співробітника із проханням звільнити його за угодою сторін із зазначенням конкретної дати звільнення. Заява повинна бути завізована керівником (звичайне формулювання в цьому випадку: «Не заперечую» і підпис).

Звільнення співробітника в період його тимчасової працездатності заборонено тільки у випадках, коли звільнення відбувається з ініціативи роботодавця (ч. 3 ст. 40 КЗпП). Перелік цих випадків наведено в ст. 40 і 41 КЗпП. Наприклад, це звільнення за скороченням штату, у зв`язку із прогулом, з`явленням на роботі в нетверезому стані і т. д.

У випадку припинення трудового договору за угодою сторін таке правило не діє. Кодекс такої заборони при звільненні за власним бажанням не містить. Отже, звільнення співробітника в період його непрацездатності на підставі п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП не є порушенням.

Таким чином і в цій частині доводи апеляційної скарги є безпідставні.

За таких обставин, за відсутності належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, такий позов є недоведений, тому висновок суду про відмову в задоволення позову відповідає обставинам та вимогам закону.

Рішення постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права в цій частині, в тому числі в частині стягнення середнього заробітку та моральної шкоди, які є похідними, оскільки порушення трудових прав не встановлено.

Таким чином апеляційна скарга підлягає задоволенню частково лише в частині виключення з мотивів суду встановлених обставин про пропуск строку звернення до суду. В іншій частині апеляційна скарга не містить підстав для скасування законного і обґрунтованого рішення суду.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 24 лютого 2021 року змінити, виключивши з мотивів суду встановлених обставин про пропуск строку звернення до суду.

В іншій частині рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 24 лютого 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, окрім випадків, передбачених ч.3 ст.389 ЦПК України.

Суддя-доповідач В.В. Гуль

Судді Я.С. Мельника

Ю.О. Матвієнко