Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 квітня 2023 року смт. Магдалинівка

Магдалинівський районний суд Дніпропетровської області

у складі: головуючого судді Чорної А.О.,

за участю: секретаря судового засідання Ахтієвої Р.С.,

справа № 179/329/23

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

02.03.2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що йому та ОСОБА_3 на підставі договору купівлі - продажу на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1 . При оформлені договору наявність зареєстрованої сторонньої особи не було виявлено. Дану квартиру позивач та третя особа мають намір переобладнати під магазин. Виконком Личківської сільської ради надав довідку про те, що за адресою: АДРЕСА_2 зареєстрований, але фактично не проживає більше 10 років ОСОБА_2 . Позивач та третя особа зверталися з заявою про зняття з реєстрації відповідача, однак виконкомом Личківської сільської ради відмовлено, оскільки відсутні військово - облікові документи у відповідних районних територіальних центрів комплектування про зняття з військового обліку за місцем проживання відповідно до ст. 38 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу». Точне місце проживання відповідача не відоме. Відповідач у квартирі не проживає, не сплачує комунальні платежі, особистих речей відповідача у квартирі не має. За таких обставин, позивач вважає, що є всі підстави для визнання відповідача особою такою, що втратила право на користування жилим приміщенням внаслідок відсутності.

Позивач просить визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, квартирою АДРЕСА_1 .

Ухвалою суду від 08.03.2022 року відкрито провадження у цивільній справі у порядку спрощеного позовного провадження, справу призначено до розгляду у судовому засіданні з викликом сторін, відповідачу запропоновано подати відзив на позов.

У судове засідання представник позивача та третьої особи - адвокат Дуленчук І.Д. не з`явився, надав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити.

Представник відповідача - адвокат Гусаров В.О. у судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи без його участі та відповідача, проти задоволення позову не заперечував, оскільки відповідач дійсно тривалий час не проживає за адресою АДРЕСА_2 і відсутній за місцем реєстрації та не збирається в майбутньому реалізовувати своє право на користування даним житловим приміщенням.

Згідно ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Відповідно до положення ч. 2 ст. 247 ЦПК України суд здійснив розгляд справи без фіксування судового процесу технічними засобами.

Дослідивши письмові докази, повно та об`єктивно з`ясувавши обставини справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Як передбачено ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1 ст. 5 ЦПК).

Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Суд на підставі ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до положень ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 цього Кодексу. Обставини, встановлені рішенням суду у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Докази надаються сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь -які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є не порушним.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення, будинку або квартири, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Відповідно до ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша стаття 321 Цивільного кодексу України).

Частиною першою ст. 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з правом володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об`єктом права власності може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира, як то передбачено ст.ст. 379, 382 ЦК України.

У судовому засіданні встановлено, що на підставі договору купівлі - продажи квартири від 13.02.2023 року квартира за адресою: АДРЕСА_2 належить ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (а.с. 10-11)

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав позивачу ОСОБА_1 на праві приватної власності належить 4/5 частки квартири за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 9)

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав третій особі ОСОБА_3 на праві приватної власності належить 1/5 частки квартири за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 8)

Згідно довідки виконавчого комітету Личківської сільської ради № 65 від 14.02.2023 року ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , але не проживає більше 10 років, не родич власників квартири. (а.с. 16)

Згідно заяви власника житла про зняття особи із задекларованого /зареєстрованого місця проживання (перебування)виконкомом Личківської сільської ради відмовлено у зв`язку з не наданням військово - обліковий документ у відповідних районних (міських) територіальних центрів комплектування про зняття з військового обліку за місцем проживання відповідно до ст. 38 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу». (а.с. 17-18)

Як встановлено у судовому засіданні, позивач та третя особа є власником квартири за адресою: АДРЕСА_2 . Відповідач спільним побутом із позивачем та третьою особою не пов`язаний, не є членом сім`ї позивача та третьої особи. Відповідач зареєстрований у будинку за адресою: АДРЕСА_2 , але не проживає більше 10 років у квартирі.

Таким чином, судом встановлено, що відповідач тривалий час, більше 10 років фактично не користуються та не проживає у квартирі, а також судом не встановлено поважних причин його відсутності за вказаною адресою.

Таким чином, на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилався позивач, як на підставу своїх вимог, підтверджених поданими доказами, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача про визнання відповідача ОСОБА_2 , таким, що втратив право користування квартирою за адресою: АДРЕСА_2 , підлягають задоволенню.

Згідно ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Згідно з ч. 1 ст. 142 ЦПК України, в разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні суду вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 % судового збору сплаченого при подачі позову.

Позивач сплатив при подачі позову судовий збір в розмірі 1073,60 грн. (а.с. 1), тому з відповідача на користь позивача стягується судовий збір в розмірі 536,80 грн. та підлягає поверненню з державного бюджету 50 % судового збору сплаченого при подачі позову, оскільки відповідач визнав позов до початку розгляду справи по суті.

На підставі викладеного й керуючись ст. ст. 76, 89, 141, 258, 259, 264, 265, 268 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 536,80 грн.

Повернути ОСОБА_1 з державного бюджету України 50 % судового збору, сплаченого при подачі позовної заяви в розмірі 536,80 грн., квитанцією від 02.03.2023 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_4 .

Третя особа: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_5 .

Суддя: А.О. Чорна