КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 761/971/13-ц Головуючий у суді І інстанції Савицький О.А.
Провадження № 22-ц/824/15/2023 Доповідач у суді ІІ інстанції Ігнатченко Н.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 березня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ігнатченко Н.В.,

суддів: Мережко М.В., Савченка С.І.,

за участю секретаря судового засідання - Череп Я.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 20 травня 2022 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця, заінтересовані особи: Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, акціонерне товариство «РВС Банк»,

в с т а н о в и в:

У січні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вищевказаною скаргою, в якій просила визнати неправомірною бездіяльність Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (далі - ВПВР Департаменту ДВС Мін`юсту України) у не знятті арештів та заборон з її нерухомого майна; зобов`язати посадових осіб ВПВР Департаменту ДВС Мін`юсту України зняти арешт з всього її майна, накладений постановою старшого державного виконавця Бурли В.Е. про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 2 серпня 2016 року у виконавчому провадженні № НОМЕР_1, та вилучити з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про обтяження № 15734222 (спеціальний розділ); зобов`язати посадових осіб ВПВР Департаменту ДВС Мін`юсту України зняти арешт з всього її майна,накладений постановою державного виконавця про арешт майна боржника від 31 березня 2015 року у виконавчому провадженні № НОМЕР_2, та вилучити з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про обтяження № 9273489 (спеціальний розділ).

В обґрунтування скарги зазначено, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 7 травня 2013 року стягнуто із ОСОБА_1 на користь ПАТ «АКБ «Київ» заборгованість у розмірі 10 100 356,03 грн та судовий збір у розмірі 3 219 грн. На виконання вказаного рішення 19 березня 2015 року судом видано виконавчий лист№ 761/971/13-ц, за яким ВПВР Департаменту ДВС Мін`юсту України відкривались два виконавчих провадження, а саме № НОМЕР_2 та № НОМЕР_1.

30 червня 2016 року державним виконавцем ухвалено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу у виконавчому провадженні № НОМЕР_2 з підстав, передбачених пунктом 2 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження». Також, 6 серпня 2020 року державним виконавцем ухвалено постанову про закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_1 згідно пункту 3 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження».

Стягувачем, за кредитним договором № 133 від 15 листопада 2006 року, на підставі якого проводилося стягнення заборгованості в судовому порядку, відповідно до договору про відступлення права вимоги від 24 грудня 2019 року замість ПАТ «АКБ «Київ» стало АТ «РВС Банк». 24 грудня 2019 року між ОСОБА_1 та АТ «РВС Банк» укладено договір про задоволення вимог іпотекодержателя, у зв`язку з чим зобов`язання за вказаним кредитним договором припинені, про що банком надано довідку від 13 січня 2020 року № 40120.

Однак, по кожному з виконавчих проваджень були накладені арешти на майно боржника, які містяться в державних реєстрах. 20 вересня 2021 року заявник звернулася до ВПВР Департаменту ДВС Мін`юсту України із заявою про скасування арештів нерухомого майна, на яку 27 жовтня 2021 року отримала відповідь про те, що зазначене питання на цей час може бути вирішено в судовому порядку. Наразі відсутні виконавчі провадження, в яких заявник є боржником, а наявність в реєстрах записів про обтяження всього її майна позбавляє останню можливості придбати будь-яке нерухоме майно, чим порушено її права та свободи.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 20 травня 2022 року у задоволенні скарги ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця відмовлено.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що під час ухвалення постанови про повернення виконавчого документа стягувачу у рамках виконавчого провадження № НОМЕР_2 положеннями законодавства не передбачено право державного виконавця на зняття арешту та скасування встановлених заборон, тому дії останнього у даному випадку відповідають вимогам закону та, відповідно, з його боку жодних прав чи свобод заявника порушено не було. При цьому постанова державного виконавця про закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_1 фактично у скарзі не оскаржується, питання про її скасування не ставиться, а отже вона вважається чинною, що у свою чергу свідчить про неможливість ВПВР Департаменту ДВС Мін`юсту України за таких обставин вчиняти будь-які виконавчі дії у цьому виконавчому провадженні, а тому правові підстави для скасування арешту та встановлених заборон щодо майна заявника у визначений нею спосіб відсутні.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, заявник через представника - адвоката Ульянова С.М. звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи,порушення норм процесуального й неправильного застосування норм матеріального права, та ухвалити нове рішення, яким вимоги скарги задовольнити.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що виконавче провадження № НОМЕР_2 було закінчено 30 червня 2016 року шляхом винесення постанови про повернення виконавчого документу стягувачу, а виконавче провадження № НОМЕР_1 закінчено 6 серпня 2020 року постановою про закінчення виконавчого провадження, тому відповідно до вимог статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець повинен був скасувати накладений арешт на нерухоме майно боржника, оскільки відсутні підстави для застосування таких заходів примусового виконання рішення, як обтяження нерухомого майна. Суд не врахував висновків Верховного Суду, наведених у постанові від 13 липня 2022 року у справі № 2/0301/806/11 (провадження № 61-3814св22), а також, що наявність арештів порушує права заявника, передбачені статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статтею 321 ЦК України. Ураховуючи, що ОСОБА_1 погашено заборгованість за кредитом, наявність не скасованих арештів на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном та унеможливлює можливості в подальшому здійснення належного захисту майнових прав.

У відзиві на апеляційну скаргу ВПВР Департаменту ДВС Мін`юсту України в особі представника за довіреністю - Колесник А.С. просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, посилаючись на те, що державний виконавець при поверненні виконавчого документа стягувачу з підстав, визначених пунктом 2 частини першої статті 37, а також закінчуючи виконавче провадження з підстав, передбачених пунктом 3 частини першої статі 39 Закону України «Про виконавче провадження», правомірно не зняв арешт з майна боржника, оскільки діяв у межах та у спосіб, які встановлені цим Законом, а заявником не надано доказів та не наведено обґрунтованих мотивів для скасування чи зняття арештів з її майна.

Відзив іншого учасника справи на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надійшов.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.

За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону ухвалене у справі судове рішення не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що на виконанні ВПВР Департаменту ДВС Мін`юсту України перебували виконавчі провадження № НОМЕР_2 та № НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа № 761/971/13-ц, виданого 19 березня 2015 року Шевченківським районним судом м. Києва про стягнення із ОСОБА_1 на користь ПАТ «АКБ «Київ» заборгованості у розмірі 10 100 356,03 грн та судового збору у розмірі 3 219 грн.

Постановами державних виконавців від 31 березня 2015 року та від 2 серпня 2016 року у рамках вказаних виконавчих проваджень накладено арешти на все майно боржника ОСОБА_1 та оголошено заборони на його відчуження, на підставі яких були внесені відповідні відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, записи про обтяження №№ 9273489, 15734222 (спеціальний розділ).

30 червня 2016 року державним виконавцем ВПВР Департаменту ДВС Мін`юсту України ухвалено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу у виконавчому провадженні № НОМЕР_2 з підстав, передбачених пунктом 2 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження».

6 серпня 2020 року державним виконавцем ВПВР Департаменту ДВС Мін`юсту України також було ухвалено постанову про закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_1 згідно пункту 3 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження».

Разом з тим, під час вирішення питання про повернення виконавчого документа стягувачу та закінчення виконавчого провадження державним виконавцем питання щодо скасування арештів та встановленої заборони щодо майна боржника не вирішувалось.

Відмовляючи у задоволенні скарги, суд першої інстанції, приймаючи до уваги висновок, висловлений Верховним Судом у постанові від 6 березня 2019 року у справі № 263/1468/17, вважав, що у даному випадку під час вирішення питання про повернення виконавчого документа стягувачу у рамках виконавчого провадження № НОМЕР_2 в державного виконавця були відсутні правові підстави для скасування арешту та встановленої заборони щодо майна боржника, а вирішення питання про скасування обтяження майна боржника, накладеного у межах виконавчого провадження № НОМЕР_1, з врахуванням того, що вказане виконавче провадження не є знищеним, що вбачається з листа ВПВР Департаменту ДВС Мін`юсту України від 7 жовтня 2021 року, повинно здійснюватись державним виконавцем виключно у межах діючого виконавчого провадження, на яке розповсюджуються його повноваження.

Проте колегія суддів не може в повній мірі погодитися з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно із частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями у судовому процесі (частина друга статті 2 ЦПК України).

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби й позови, що виникають із відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Відповідно до статті 447 ЦПК України, частини першої статті 19, частини першої статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» у редакції, яка діє на час звернення заявника зі скаргою, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Гарантією прав фізичних та юридичних осіб у виконавчому провадженні є можливість оскарження дій або бездіяльності державних виконавців.

Тлумачення зазначених норм дозволяє зробити висновок, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. В порядку судового контролю за виконанням судових рішень такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси сторони виконавчого провадження порушені, а скаржник використовує цивільне судочинство для такого захисту. По своїй суті ініціювання справи щодо судового контролю за виконанням судових рішень не для захисту прав та інтересів є недопустимим.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 5 грудня 2018 року у справі № 904/7326/17 (провадження № 12-197гс18) вказано, що «право сторони виконавчого провадження на звернення зі скаргою до суду пов`язане з порушенням прав такої сторони під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця».

Звертаючись до суду з даною скаргою, заявник, як на підставу для її задоволення, посилається на неправомірну бездіяльність ВПВР Департаменту ДВС Мін`юсту України щодо не зняття арештів та встановлених заборон з її нерухомого майна з огляду на те, що вказане питання повинно було бути вирішено під час повернення виконавчого документа стягувачу та закінчення виконавчого провадження, а тому вважає, що вказаною бездіяльністю порушені її права та свободи.

Так, правовідносини сторін регулюються Законом «Про виконавче провадження» № 1404-VIII в редакції від 2 червня 2016 року, який набрав чинності 5 жовтня 2016 року (далі - Закон № 1404-VIII). У період до 5 жовтня 2016 року діяв Закон України «Про виконавче провадження» № 606-XIV в редакції від 21 квітня 1999 року (далі - Закон № 606-XIV).

Конституція України закріпила принцип незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів (частина перша статті 58). Це означає, що дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом (пункт 4 Рішення Конституційного Суду України від 5 квітня 2001 року у справі № 3-рп/2001).

Відповідно до пункту 6, 7 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VІІІ у редакції, яка діє з 5 жовтня 2016 року, рішення, які виконувалися органами державної виконавчої служби до набрання чинності цим Законом, продовжують виконуватися цими органами до настання підстав для завершення виконавчого провадження. Виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.

У відповідності до пункту 5 частини третьої статті 11 Закону № 606-XIV державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.

Згідно із частиною першою статті 32 Закону 606-XIVзаходами примусового виконання рішень, зокрема, є звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб.

Частиною першою, другою статті 57 Закону № 606-XIV передбачено, що арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем, зокрема, шляхом ухвалення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. Постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження постановляється державним виконавцем не пізніше наступного робочого дня після закінчення строку для самостійного виконання рішення (якщо така постанова не постановлялася під час відкриття виконавчого провадження) та не пізніше наступного робочого дня із дня виявлення майна.

Відповідно до частини першої статті 60 Закону № 606-XIV особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Аналогічна за змістом норма містилась в статті 59 Закону № 1404-VІІІ.

У разі, якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено Законом України «Про виконавче провадження».

Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 2 жовтня 2019 року № 904/51/19.

Отже, боржник, як сторона виконавчого провадження, у разі незгоди з арештом, який накладений державним виконавцем під час примусового виконання судового рішення, не може пред`являти позов про зняття арешту з майна та бути позивачем за таким позовом, оскільки має право на оскарження дій (бездіяльності) державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України (див. висновок, що міститься у постанові Верховного Суду від 4 січня 2023 року у справі № 336/6130/20).

Як вбачається з матеріалів справи, з метою примусового виконання виконавчого листа № 761/971/13-ц, виданого 19 березня 2015 року Шевченківським районним судом м. Києва, державними виконавцями були відкриті виконавчі провадження № НОМЕР_2 та № НОМЕР_1, а постановами від 31 березня 2015 року та від 2 серпня 2016 року, тобто під час дії Закону 606-XIV, накладено арешт на все майно боржника та оголошено заборону на його відчуження.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 25 серпня 2021 року на підставі вказаних постанов 2 квітня 2015 року за № 9273489 та 4 серпня 2016 року за № 15734222 зареєстровані обтяження нерухомого майна боржника.

30 червня 2016 року державним виконавцем ухвалено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу у виконавчому провадженні № НОМЕР_2 у зв`язку з відсутністю у боржника майна, на яке може бути звернуто стягнення, згідно із пунктом 2 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-XIV.

Суд першої інстанції помилково вважав, що виконавчий лист № 761/971/13-ц від 19 березня 2015 року був повернутий ПАТ «АКБ «Київ» на підставі пункту 2 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII, оскільки це не відповідає наявним у матеріалах справи доказам, зокрема листу ВПВР Департаменту ДВС Мін`юсту Українивід 7 жовтня 2021 року, а також суперечить тій обставині, що Закон № 1404-VIII набрав чинності лише 5 жовтня 2016 року.

Статтею 47 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-XIV визначено підстави повернення виконавчого документу стягувачу. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 47 цього Закону визначено, що виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Згідно із частиною четвертою статті 47 Закону № 606-XIV про повернення стягувачу виконавчого документа та авансового внеску, державний виконавець ухвалює постанову з обов`язковим мотивуванням підстав її ухвалення, яка затверджується начальником відділу, якому він безпосередньо підпорядкований. Копія постанови у триденний строк надсилається сторонам і може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

Повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону (частина п`ята статті 47 Закону № 606-XIV).

Водночас, правові підстави закінчення виконавчого провадження визначалися статтею 49 Закону № 606-XIV, яка виключає можливість розпочати його знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

Отже, закінчення виконавчого провадження та повернення виконавчого документа стягувачу - це складові завершення виконавчого провадження, проте вони мають різну правову підставу і відповідно різні правові наслідки.

Наслідки завершення виконавчого провадження визначені у статті 50 Закону № 606-XIV, частиною першою якої передбачено, що у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, ухваленим у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

У разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника (частина друга статті 50 Закону № 606-XIV).

У постанові Верховного Суду від 16 березня 2020 року в справі № 137/1649/17 (провадження № 61-26969св18) зазначено, що «повернення виконавчого документа стягувачу не є підставою для закінчення провадження. Отже, зняття арешту з майна боржника пов`язується із закінченням виконавчого провадження, а не з поверненням виконавчого документа стягувачу».

З матеріалів справи вбачається, що виконавче провадження № НОМЕР_2 було завершене 30 червня 2016 року на підставі пункту 2 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-XIV шляхом повернення виконавчого документа стягувачу через відсутність у боржника майна, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними. При цьому стягувач мав право у визначені законодавством строки повторно пред`явити виконавчий лист до виконання.

Враховуючи вищенаведені норми законодавства та обставини справи, колегія суддів приходить до висновку, що державний виконавець не мав повноважень щодо зняття арешту з майна боржника при прийнятті постанови про повернення виконавчого документа стягувачу, оскільки вказаний механізм стосується лише тих випадків, коли відбувається повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, як це зазначено у частині першій статті 50 Закону № 606-XIV.

Державному виконавцю не надано право на зняття арешту з майна боржника у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав відсутності у боржника майна, на яке може бути звернуто стягнення, оскільки відповідно до положень статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-XIV виконавче провадження не є закінченим. В даному випадку було ухвалено постанову не про закінчення виконавчого провадження, а про повернення виконавчого листа стягувачу (стаття 47 вказаного Закону), а не суду.

Згідно із висновком Верховного Суду, викладеному у постанові від 6 березня 2019 року у справі № 263/1468/17, на який послався суд в оскаржуваному судовому рішенні, у разі повернення виконавчого документа стягувачу виконавче провадження не є закінченим, після якого могли б наступити правові наслідки, передбачені частиною другою статті 50 Закону України «Про виконавче провадження». Ураховуючи викладене, суди, на підставі належним чином оцінених доказів дійшли правильного висновку про те, що у зв`язку з відсутністю майна у боржника державним виконавцем було ухвалено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу, але законодавством не передбачено право державного виконавця на зняття арешту у разі повернення виконавчого документа стягувачу з цих підстав, який має право повторно звернутися із заявою про примусове виконання рішення суду, яке не виконано і боржником, за яким є саме заявник, у цій справі.

Розглядаючи скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця щодо не зняття арештів з майна боржника, суд першої інстанції обґрунтовано прийняв до уваги вказаний висновок Верховного Суду, проте застосував його до спірних правовідносин не вірно, адже як встановлено з матеріалів справи, стягувач ПАТ «АКБ «Київ» скористався своїм правом, передбаченим частиною п`ятою статті 47 Закону № 606-XIV, та після повернення йому виконавчого документа повторно пред`явив виконавчий лист № 761/971/13-ц від 19 березня 2015 року до примусового виконання у ВПВР Департаменту ДВС Мін`юсту України.

У зв`язку з цим, 2 серпня 2016 року державним виконавцем було ухвалено постанови про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_1 і про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

В подальшому, на підставі пункту 3 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII державним виконавцем ухвалено постанову від 6 серпня 2020 року про закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_1.

Відповідно до статті 1 Закону № 1404-VIIIвиконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Положеннями частини першої, другої статті 13 Закону № 1404-VIIIпередбачено, що під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом ухвалення постанов, попереджень, внесення подань, складання актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами. Арешт на майно (кошти) накладається не пізніше наступного робочого дня після його виявлення, крім випадку, передбаченого частиною сьомою статті 26 цього Закону.

Як встановлено частиною першою статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом (пункт 1 частини другої статті 18 Закону № 1404-VIII).

Пунктом 3 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» роз`яснено, що при розгляді скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суди повинні враховувати, що Законом України «Про виконавче провадження» передбачено заборону на зловживання процесуальними правами під час здійснення виконавчого провадження. Так, державний виконавець зобов`язаний вживати передбачені Законом України «Про виконавче провадження» заходи примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, а особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобов`язані сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій.

Виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення (пункти 1 частини першої статті 26 Закону № 1404-VIII).

У разі якщо в заяві стягувача зазначено рахунки боржника у банках, інших фінансових установах, виконавець негайно після відкриття виконавчого провадження накладає арешт на кошти боржника. У разі якщо в заяві стягувача зазначено конкретне майно боржника, виконавець негайно після відкриття виконавчого провадження перевіряє в електронних державних базах даних та реєстрах наявність права власності або іншого майнового права боржника на таке майно та накладає на нього арешт. На інше майно боржника виконавець накладає арешт в порядку, визначеному статтею 56 цього Закону (частина сьома статті 26 Закону № 1404-VIII).

Згідно із пунктом 3 частини першої, частини другої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII виконавче провадження підлягає закінченню у разі припинення юридичної особи - сторони виконавчого провадження, якщо виконання її обов`язків чи вимог у виконавчому провадженні не допускає правонаступництва, смерті, оголошення померлим або визнання безвісно відсутнім стягувача чи боржника. Постанова про закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених частиною першою цієї статті, ухвалюється в день настання відповідних обставин або в день, коли виконавцю стало відомо про такі обставини.

Відповідно до частини першої статті 40 Закону № 1404-VIII у разі закінчення виконавчого провадження (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, ухваленим у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження. Виконавче провадження, щодо якого ухвалено постанову про його закінчення, не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

Про зняття арешту з майна (коштів) виконавець зазначає у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа, яка в день її ухвалення надсилається органу, установі, посадовій особі, яким була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно (кошти) боржника, а у випадках, передбачених законом, вчиняє дії щодо реєстрації припинення обтяження такого майна (частина друга Закону № 1404-VIII).

Таким чином, у тому випадку, коли виконавець, зокрема, під час відкриття виконавчого провадження, виконав вимоги частини другої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» щодо накладення арешту на майно (кошти) боржника, то під час закінчення виконавчого провадження виконавець зобов`язаний застосувати частину другу статті 40 Закону № 1404-VIII, тобто у постанові про закінчення виконавчого провадження повинен зазначити про зняття арешту з майна (коштів).

Такий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 4 червня 2021 року у справі № 186/561/19, який в силу частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує щодо застосування відповідних норм права.

З огляду на викладене безпідставними є висновки суду першої інстанції про те, що вирішення питання про скасування арешту та встановленої заборони щодо майна боржника повинно здійснюватись державним виконавцем виключно у межах діючого виконавчого провадження, на яке розповсюджуються його повноваження, оскільки у цій правовій ситуації відмова зняти арешт з майна боржника унеможливила б у подальшому здійснення належного захисту майнових прав заявника щодо зняття арешту з її майна.

Колегія суддів звертає увагу, що ОСОБА_1 , яка була боржником у виконавчих провадженнях, позбавлена іншого способу захисту свого права на мирне володіння майном, аніж оскарження дій виконавця щодо незняття арешту із належного їй майна, а також майна, що може бути набуте нею в майбутньому.

При цьому, відповідно до висновку, викладеного у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати касаційного цивільного суду від 24 травня 2021 року у справі № 712/12136/18 (провадження № 61-4726сво19), боржник, як сторона виконавчого провадження, у разі незгоди з арештом, який накладений державним або приватним виконавцем під час примусового виконання судового рішення, не може пред`являти позов про зняття арешту з майна та бути позивачем за таким позовом, оскільки має право на оскарження дій державного виконавця у порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України.

Як вбачається з матеріалів справи, 20 вересня 2021 року ОСОБА_1 звернулася до ВПВР Департаменту ДВС Мін`юсту України із заявою про скасування арештів нерухомого майна на підставі статті 40 Закону № 1404-VIII, на яку отримала лист-відповідь від 7 жовтня 2021 року про те, що зазначене питання на цей час може бути вирішено в судовому порядку відповідно до вимог статті 59 Закону України «Про виконавче провадження».

Заявник оскаржує бездіяльність виконавчої служби саме за наслідками відмови у задоволенні її заяви про зняття арешту, а не під час ухвалення державним виконавцем, зокрема, постанови від 6 серпня 2020 року про закінчення виконавчого провадження № НОМЕР_1.

Оскільки виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа Шевченківського районного суду м. Києва № 761/971/13-ц від 19 березня 2015 року про стягнення із ОСОБА_1 на користь ПАТ «АКБ «Київ» заборгованості у розмірі 10 100 356,03 грн та судового збору у розмірі 3 219 грн, задля виконання якого накладені арешти на майно боржника,було завершене шляхом прийняття постанови про закінчення виконавчого провадження, і боржник зверталася із заявою про зняття цього арешту, уповноважена посадова особа ВПВР Департаменту ДВС Мін`юсту України відповідно до вимог статті 40 Закону України «Про виконавче провадження» мала б ухвалити постанову про скасування заходів примусового виконання у вигляді арешту майна боржника.

Відповідно до частин четвертої, п`ятої статті 59 Закону № 1404-VIII підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову. У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

У разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.

Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку, що арешт майна боржника є заходом звернення стягнення на майно боржника, який застосовується для забезпечення реального виконання рішення, що підлягає примусовому виконанню.

Водночас, у випадку повного виконання виконавчого документа та сплати витрат, пов`язаних з його примусовим виконанням, підстави для збереження чинності арешту майна боржника відсутні.

Відповідно до частини п`ятої статті 13 Закону № 1404-VIII постанова про зняття арешту постановляється виконавцем не пізніше наступного робочого дня після надходження до нього документів, що підтверджують наявність підстав, передбачених частиною четвертою статті 59 цього Закону, та надсилається в той самий день органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника. За порушення строків прийняття рішень та вчинення виконавчих дій виконавці несуть відповідальність в порядку, встановленому законом.

Із матеріалів справи відомо, що після закінчення виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа про стягнення із ОСОБА_1 заборгованості, боржник повідомила ВПВР Департаменту ДВС Мін`юсту України, що стягувачем за кредитним договором № 133 від 15 листопада 2006 року, на підставі якого проводилося стягнення бору, відповідно до договору про відступлення права вимоги від 24 грудня 2019 року замість ПАТ «АКБ «Київ» стало АТ «РВС Банк», а також про припинення зобов`язань за цим кредитним договором та просила зняти арешт із всього її майна.

У матеріалах справи наявний договір про задоволення вимог іпотекодержателя, укладений 24 грудня 2019 року між ОСОБА_1 та АТ «РВС Банк», відповідно до якого на взаємовигідних умовах заявник передала, а банк набув право власності на належне їй нерухоме майно, що є предметом іпотеки (застави майнових прав № 5-06/179 від 30 листопада 2006 року), яким забезпечувалися зобов`язання за кредитним договором № 133, укладеним 15 листопада 2006 року між АКБ «Київ», правонаступником якого є АТ «РВС Банк», та ОСОБА_2 , а саме: чотири земельні ділянки, що розташовані на території Погребської сільської ради Броварського району Київської області в порядку статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку».

Згідно із довідкою голови правління АТ «РВС Банк» від 13 січня 2020 року вих. № 40120 у зв`язку із завершенням позасудового врегулювання відповідно до положень статті 36 Закону України «Про іпотеку», всі вимоги, що виникли із кредитного договору № 133 від 15 листопада 2006 року, укладеним між ОСОБА_1 та АКБ «Київ» є недійсними, а зобов`язання за цим договором є виконаними у повному обсязі.

При цьому виконавчою службою не оспорювався факт погашення боржником заборгованості за виконавчим документом за рахунок іпотечного майна до та після закінчення виконавчого провадження у серпні 2020 року.

Саме у зв`язку із цим ОСОБА_1 і просила у ВПВР Департаменту ДВС Мін`юсту України зняти арешт з її майна в заяві від 20 вересня 2021 року.

Законом України «Про виконавче провадження» не врегульовано правовідносини щодо припинення заходів примусового виконання виконавчого документа у зв`язку з його добровільним виконанням після повернення виконавчого документа стягувачу та/або закінчення виконавчого провадження.

Наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном.

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 7 липня 2021 року у справі № 2-356/12 (провадження № 61-5972св19), від 3 листопада 2021 року у справі № 161/14034/20 (провадження № 61-1980св21), від 22 грудня 2021 року у справі № 645/6694/15 (провадження № 61-18160св19).

Подаючи заяву про скасування арештів з нерухомого майна, ОСОБА_1 вказала, що вона погасила борг перед банком у добровільному порядку за погодженням зі стягувачем та зобов`язання за кредитним договором припинені. Відмовляючи у знятті арешту, ВПВР Департаменту ДВС Мін`юсту України не оспорював факт погашення вказаної заборгованості за рахунок іпотечного майна, а тому є доцільним зняти арешт, накладений на все майно боржника для забезпечення виконання фактично виконаного судового рішення, оскільки відсутня необхідність у подальшому застосуванні арешту.

Наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку правонаступника стягувача, а також за відсутності будь-яких відомостей стосовно визнання неправомірною та скасування постанови державного виконавця про закінчення виконавчого провадження, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном.

На підставі зазначеного колегія суддів вважає, що незняття ВПВР Департаменту ДВС Мін`юсту України арешту з майна боржника у виконавчих провадженнях саме за обставинами цієї справи є протиправною бездіяльністю органу державної виконавчої служби, і порушене право ОСОБА_1 підлягає захисту шляхом зобов`язання уповноважених посадових осіб відділу зняти арешт з майна боржника та вилучити записи про обтяження такого майна.

Отже, за встановлених обставин справи та враховуючи добровільне погашення боржником боргу за погодженням із правонаступником стягувача, відсутність виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, відсутність будь-яких відомостей стосовно визнання неправомірною та скасування постанови державного виконавця про закінчення виконавчого провадження, під час ухвалення якої накладені обтяження у вигляді арешту майна та заборони на його відчуження підлягали скасуванню, наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно боржника та відсутність у необхідності подальшого застосування такого арешту на майно боржника, висновок суду першої інстанції про відсутність правових підстав для скасування арешту та встановлених заборон щодо майна заявника у визначений нею спосіб шляхом визнання бездіяльності відділу неправомірною та зобов`язання його вчинити дії, є незаконним та необґрунтованим.

Частиною другою статті 451 ЦПК України передбачено, що у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Про виконання ухвали, постановленої за результатами розгляду скарги, відповідний орган державної виконавчої служби, приватний виконавець повідомляють суд і заявника не пізніше ніж у десятиденний строк з дня її одержання (стаття 453 ЦПК України).

У пункті 18 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» роз`яснено, що у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути допущені порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи. Наприклад, суд може зобов`язати державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби здійснити певні виконавчі дії, якщо він ухиляється від їх виконання без достатніх підстав. При цьому суд не має права зобов`язувати зазначених осіб до вчинення тих дій, які згідно із Законом України «Про виконавче провадження» можуть здійснюватися лише державним виконавцем або відповідною посадовою особою державної виконавчої служби.

За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку про задоволення скаргизаявника та наявність правових підстав для визнання неправомірною бездіяльності ВПВР Департаменту ДВС Мін`юсту України щодо незняття арештів з майна боржника та оголошеної заборони на його відчуження за заявою ОСОБА_1 про скасування арештів нерухомого майна від 20 вересня 2021 року, зобов`язання уповноважених посадових осіб цього відділу зняти арешт з майна ОСОБА_1 , накладений постановою державного виконавця про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 2 серпня 2016 року у виконавчому провадженні № НОМЕР_1, з одночасним вилученням з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про обтяження № 15734222 (спеціальний розділ) та зняти арешт з майнаборжника, накладений постановою про арешт майна боржника від 31 березня 2015 року у виконавчому провадженні № НОМЕР_2, з вилученням з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про обтяження № 9273489 (спеціальний розділ).

Згідно із пунктом 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

За положеннями частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Виходячи з вищенаведеного, оскаржувана ухваласуду першої інстанції не відповідає обставинам справи та вимогам статей 260, 263 ЦПК України, вона постановлена з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи,порушенням норм матеріального та процесуального права, тому відповідно до вимог статті 376 ЦПК підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення скарги ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця, заінтересовані особи: ВПВР Департаменту ДВС Мін`юсту України, АТ «РВС Банк».

Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 20 травня 2022 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця задовольнити.

Визнати неправомірною бездіяльність Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України щодо незняття арештів з майна боржника та оголошеної заборони на його відчуження за заявою ОСОБА_1 про скасування арештів нерухомого майна від 20 вересня 2021 року.

Зобов`язати уповноваженихпосадових осіб Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України зняти арешт з майна ОСОБА_1 , накладений постановою державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 2 серпня 2016 року у виконавчому провадженні № НОМЕР_1, та вилучити з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про обтяження № 15734222 (спеціальний розділ).

Зобов`язати уповноваженихпосадових осіб Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України зняти арешт з майна ОСОБА_1 , накладений постановою державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про арешт майна боржника від 31 березня 2015 року у виконавчому провадженні № НОМЕР_2, та вилучити з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про обтяження № 9273489 (спеціальний розділ).

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: М.В. Мережко

С.І. Савченко