Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
29 березня 2023 року місто Ужгород
Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі:
головуючої - судді Крегул М.М.,
за участю секретаря судового засідання Цмур Т.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в м. Ужгород, у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Сюртівської сільської територіальної громади Ужгородського району Закарпатської області , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -
Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом, який обґрунтовує тим, що 12 липня 2022 року вона придбала згідно нотаріально посвідченого Договору купівлі-продажу житлового будинку і земельної ділянки у відповідача ОСОБА_2 будинок який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Позивачка обґрунтовує свої позовні вимоги тим, що відповідач після продажу будинку обіцяв знятись із реєстрації у проданому ним будинку. Однак, із 12.07.2022 р. на даний час минуло три місяці, але він так цього і не зробив. В телефонній розмові просив позивача зняти його з реєстрації місця проживання, однак це зробити без нього та без документів неможливо.
У зв`язку з цим, позивач просить суд визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 та підлягає зняттю його з реєстрації місця проживання.
Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 24.11.2022 року дану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження та вирішено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження.
Ухвалою суду від 20.02.2023 року закрито підготовче судове засідання, а справу призначено до розгляду по суті.
Позивач ОСОБА_1 та її представник адвокат Биркович О. у судове засідання не з`явилися, хоча про час та місце розгляду справи були повідомлені, однак від адвоката Бирковича О. через канцелярію суду надійшла заява про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримують у повному обсязі.
Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився повторно, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся вчасно та належним чином, про причини неявки суд не повідомляв, клопотання про відкладення судового засідання до суду не надходили.
Представник відповідача Сюртівської сільської територіальної громади Ужгородського району Закарпатської області у судове засідання також не з`явився, однак від сільського голови Пушкар А. через канцелярію суду надійшла заява про розгляд справи без участі представника сільської ради, не заперечує проти задоволення позовних вимог.
В зв`язку з неявкою в судове засідання учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, виходячи з їх належності, допустимості, достовірності та достатності, суд приходить до наступного висновку.
Судом встановлено, що у відповідності до договору купівлі-продажу житлового будинку і земельної ділянки від 12 липня 2022 року, посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського районного нотаріального округу Закарпатської області Резвановою І.Д. та зареєстрованого в реєстрі за №1479, ОСОБА_2 (продавець) продав ОСОБА_1 (покупець) будинок та земельну ділянку за адресою АДРЕСА_1 .
За даними витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності слідує, що позивач ОСОБА_1 є повноцінним власником будинку за вказаною вище адресою, який належить їй на праві приватної власності.
Проте, відповідно до довідки Сюртівської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області за вказаною адресою - АДРЕСА_1 , продовжує бути зареєстрованим колишній власник будинку відповідач ОСОБА_2 ..
За змістом ч. 1 ст. 4 ЦК України кожна особа в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Способи захисту цивільних прав і інтересів визначені у статті 16 ЦК України, і такий перелік не є вичерпним. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Також перераховані конкретні способи захисту цивільних прав та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
За змістом статей 12 та 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ст. 89 ЦПК України).
У відповідності до ст. 1 Першого протоколу до Європейської Конвенції з прав людини та основних свобод, що згідно ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Частиною 1 ст.321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Права власника житлового будинку (квартири) визначені у статті 383 ЦК України та статті 150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм майном на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише за підстав, передбачених законом.
Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.
У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.
У частині першій статті 402 ЦК України вказано, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).
Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту. Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.
Крім того, згідно ч.1 статті 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Члени сім`ї власника будинку зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту.
Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.
За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Разом з цим, згідно положення ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб і будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.
Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти висновку про те, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення будинку, квартири тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.
Оскільки відповідач не є членом сім`ї позивача і зареєстрований у спірному будинку з позивачем, то такий може втратити право на користування житлом з підстав захисту права власності (статті 383, 391 ЦК України).
Крім того, згідно статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Судом, з матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_1 є власником будинку за адресою АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Відповідач ОСОБА_2 є зареєстрованим у спірному будинку, при цьому не проживає в ній, оскільки ним такий був проданий позивачеві.
Із змісту позовної заяви слідує, що реєстрація відповідачів у спірній квартирі належній позивачеві на праві приватної власності порушує права останньої передбачені ст. ст. 317, 119, 121 ЦК України, а саме: перешкоджає вільному користуванню та розпорядженню майном.
Так, стаття 7 Закону України № 1382-IV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначає, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.
Як убачається з вказаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про виселення; 4) визнання особи безвісно відсутньою; 5) оголошення фізичної особи померлою.
Враховуючи викладене, задоволення позову власника про визнання осіб такими, що втратили право користування житлом, і є належним способом усунення перешкод у користуванні власністю, а рішення суду - підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання.
З огляду на викладене, оцінивши докази по справі в їх сукупності, враховуючи вказані норми закону, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позову та визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, оскільки право користуватися житлом для членів сім`ї власника може виникати та існувати лише за умови, якщо особа, членами сім`ї якої вони є, сама володіє правом власності на житло.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на наведене, враховуючи повне задоволення позовних вимог, з відповідача ОСОБА_2 підлягає стягненню на користь позивача судовий збір, сплачений останнім при поданні позову до суду в розмірі 992,40 грн.
Керуючись ст.ст. 4, 6, 10, 12, 228, 229, 247, 258, 259, 263- 265, 273, 279, 280-283 ЦПК України, ст.ст. 16, 317, 319, 321, 383, 391, 401-406 ЦК України, ст.7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», суд, -
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Сюртівської сільської територіальної громади Ужгородського району Закарпатської області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити.
Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням будинком за адресою АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , судовий збір в сумі по 992,40 (дев`ятсот дев`яносто дві грн. сорок коп.) грн.
Позивач: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 ).
Відповідач: ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ).
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду М.М. Крегул