Постанова

Іменем України

30 серпня 2023 року

м. Київ

справа № 645/2158/20

провадження № 61-8867св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Грушицького А. І. (суддя-доповідач),

суддів: Литвиненко І. В., Петрова Є. В., Пророка В. В., Сердюка В. В.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

відповідачі: ОСОБА_4 , товариство з обмеженою відповідальністю «Укрдебт Плюс», державний нотаріус Кременецької державної нотаріальної контори Остапчук Віталій Петрович, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Одарченко Марина Сергіївна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 22 вересня 2020 року у складі судді Горпинич О. В. та постанову Харківського апеляційного суду від 29 квітня 2021 року у складі колегії суддів: Тичкової О. Ю., Маміної О. В., Пилипчук Н. П.,

у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , товариства з обмеженою відповідальністю «Укрдебт Плюс», державного нотаріуса Кременецької державної нотаріальної контори Остапчука Віталія Петровича, приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Одарченко Марини Сергіївни про скасування рішень про державну реєстрацію прав.

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2020 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулися до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Укрдебт Плюс» (далі - ТОВ «Укрдебт Плюс»), державного нотаріуса Кременецької державної нотаріальної контори Остапчука В. П. про скасування рішення про державну реєстрацію прав.

Позовна заява вмотивована тим, що 25 вересня 2008 року ОСОБА_2 уклала з акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк») договір про надання споживчого кредиту на суму 45 000,00 дол. США. 25 вересня 2008 року з метою забезпечення виконання вказаного договору між ОСОБА_2 , яка діяла у своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_1 та АКІБ «УкрСиббанк» укладений нотаріально посвідчений договір іпотеки, за умовами якого АКІБ «УкрСиббанк» передана в іпотеку двокімнатна квартира АДРЕСА_1 . Зазначена квартира належала позивачам на підставі свідоцтва про право власності на житло від 11 січня 2002 року № НОМЕР_1 . ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер. 14 квітня 2020 року позивачі дізналися, що 29 березня 2020 року державний нотаріус Кременецького районного нотаріального округу Остапчук В. П. зареєстрував право власності на належну їм квартиру за ТОВ «Укрдебт Плюс». Підставою виникнення права власності є договір іпотеки від 25 вересня 2008 року № 5032, договір купівлі-продажу прав вимоги від 08 листопада 2019 року № 2082/К, вимога від 09 грудня 2019 року № 2221729/РВ205; вимога від 09 грудня 2019 року № 2221729/РВ206; вимога від 09 грудня 2019 року № 2221729/РВ207.

Державна реєстрація, яка проведена державним нотаріусом Кременецького районного нотаріального округу Остапчуком В. П., здійснена під час дії мораторію, встановленого Законом України «Про мораторій та стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», тому є незаконною. Належна позивачам квартира підпадає під дію Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки виступає предметом іпотеки за споживчим кредитом в іноземній валюті, використовується як місце постійного проживання позичальника і майнового поручителя; загальна площа не перевищує 140 кв. м.

Крім того, за умовами укладеного між АКІБ «УкрСиббанк» та позивачами договору іпотеки від 25 вересня 2008 року право власності на об`єкт заставленого майна могло виникнути в іпотекодержателя лише у випадку укладання окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя. Такий договір не укладався. На час реєстрації права власності на квартиру за ТОВ «Укрдебт Плюс» у ній були зареєстровані малолітні діти.

Після подання цього позову право власності на спірну квартиру перереєстроване за ОСОБА_4 .

Позивачі, з урахуванням уточнених позовних вимог, заявлених також до ОСОБА_4 та приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Одарченко М. С., просили суд:

- скасувати рішення про державну реєстрацію від 29 березня 2020 року № 51813510, прийняте державним реєстратором - державним нотаріусом Кременецького державної нотаріальної контори Остапчуком В. П.;

- скасувати рішення про державну реєстрацію від 24 квітня 2020 року № 563, прийняте приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Одарченко М. С.;

- стягнути з відповідачів судові витрати.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 22 вересня 2020 року позовні вимоги задоволено частково.

Скасовано рішення про державну реєстрацію від 29 березня 2020 року № 51813510, яке прийняте державним нотаріусом Кременецької державної нотаріальної контори Остапчуком В. П.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з державного нотаріуса Кременецької державної нотаріальної контори Остапчука В. П., ТОВ «Укрдебт Плюс» на користь позивачів судовий збір в розмірі 840,80 грн, тобто по 420,40 грн з кожного.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що матеріали справи не містять та сторонами суду не надано документи, які б підтверджували факт отримання боржником та іпотекодавцями письмових вимог про усунення порушення кредитного договору. ТОВ «Укрдебт Плюс» не довело дотримання статті 35 Закону України «Про іпотеку» під час реєстрації права власності. На спірну квартиру не може бути звернуте стягнення шляхом реєстрації права власності за іпотекодержателем у зв`язку з дією Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про скасування рішення про державну реєстрацію від 24 квітня 2020 року № 563, прийнятого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Одарченко М. С., суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позивачами неправильно обраний спосіб захисту, оскільки права позивачів підлягають захисту шляхом витребування майна від добросовісного набувача.

Постановою Харківського апеляційного суду від 29 квітня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення. Апеляційну скаргу ТОВ «Укрдебт Плюс» задоволено.

Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 22 вересня 2020 року скасовано у частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до державного нотаріуса Кременецької державної нотаріальної контори Остапчука В. П., ТОВ «Укрдебт Плюс» про скасування рішення про державну реєстрацію. Ухвалено в цій частині нову постанову. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до державного нотаріуса Кременецької державної нотаріальної контори Остапчук В. П., ТОВ «Укрдебт Плюс» про скасування рішення про державну реєстрацію відмовлено. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції правильно вказав, що скасування рішення про реєстрацію права власності на спірну квартиру за ОСОБА_4 не є належним способом захисту прав позивачів, але не перевірив, чи є ефективним способом захисту скасування рішення про реєстрацію права власності на спірну квартиру за ТОВ «Укрдебт Плюс».

Суд апеляційної інстанції зазначив, що ефективним способом захисту права власності позивачів у спірних правовідносинах є віндикаційний позов до особи, за якою зареєстроване право власності на спірну квартиру. Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. Вимоги про витребування спірної квартири у ОСОБА_4 позивачі не заявили, а задоволення пред`явлених вимог про скасування рішення про державну реєстрацію від 29 березня 2020 року № 51813510, прийнятого державним нотаріусом Остапчуком В. П. та рішення про державну реєстрацію від 24 квітня 2020 року № 563, прийнятого приватним нотаріусом Одарченко М. С., не призведе до поновлення прав позивачів.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у травні 2021 року до Верховного Суду, ОСОБА_7 , який діє від імені ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить змінити оскаржувані судові рішення, а саме: залишити без змін рішення суду першої інстанції у частині задоволених позовних вимог, в іншій частині ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Рух касаційної скарги в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 02 червня 2021 року відкрито касаційне провадження у цивільній справі, витребувано її з Фрунзенського районного суду м. Харкова.

01 вересня 2022 року справу розподілено колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі суддів: Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В.

Ухвалою Верховного Суду від 15 листопада 2022 року справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження колегією в складі п`яти суддів.

Ухвалою Верховного Суду від 23 листопада 2022 року касаційне провадження у справі № 645/2158/20 зупинено до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 759/5454/19.

Ухвалою Верховного Суду від 23 серпня 2023 року поновлено касаційне провадження у вказаній справі.

Згідно з протоколом автоматичного визначення складу колегії суддів від 28 серпня 2023 року визначено такий склад колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду для розгляду справи: Грушицький А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петров Є. В., Пророк В. В., Сердюк В. В.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

В касаційній скарзі скаржник посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема вказує, що суд апеляційної інстанції розглянув справу без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а, у постанові Верховного Суду від 28 жовтня 2020 року у справі № 607/20777/18.

У касаційній скарзі ОСОБА_7 , який діє в інтересах ОСОБА_2 , зазначає, що суд апеляційної інстанції не врахував недобросовісність набуття ОСОБА_4 прав на спірну квартиру, що виключає захист права шляхом подання віндикаційного позову. Суд апеляційної інстанції не застосував до спірних правовідносин положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Судами не враховано, що у спірній квартирі, на яку звернуто стягнення, проживали малолітні діти. Матеріали справи не містять доказів, які б підтверджували факт отримання боржником та іпотекодавцями письмових вимог про усунення порушення.

Доводи інших учасників справи

Ухвалою Верховного Суду від 14 липня 2021 року відзив ТОВ «Укрдебт Плюс» на касаційну скаргу повернуто заявнику без розгляду, оскільки не надано доказів надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суд встановив, що 25 вересня 2008 року між АКІБ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 укладений договір про надання споживчого кредиту № 0, за умовами якого ОСОБА_2 надані грошові кошти в сумі 45 000,00 дол. США зі сплатою за користування кредитом 15,5 % річних з кінцевим терміном повернення до 25 вересня 2018 року (т. 1 а. с. 10, 11).

25 вересня 2008 року з метою забезпечення виконання зобов`язань за договором про надання споживчого кредиту від 25 вересня 2008 року № 0 між АКІБ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 , яка діяла у своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_8 укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого іпотекодавці передали в іпотеку іпотекодержателю двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 (т. 1 а. с. 12-15).

29 березня 2020 року державний реєстратор - державний нотаріус Кременецької державної нотаріальної контори Остапчук В. П. зареєстрував право власності на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , за ТОВ «Укрдебт Плюс». Підставою виникнення права власності є іпотечний договір від 25 вересня 2008 року; договір купівлі-продажу прав вимоги від 08 листопада 2019 року № 2082/К; вимога від 09 грудня 2019 року № 2221729/РВ205, вимога від 09 грудня 2019 року № 2221729/РВ206; вимога від 09 грудня 2019 року № 2221729/РВ207, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 14 квітня 2020 року № 206837030 (т. 1 а. с. 17-19).

24 квітня 2020 року ОСОБА_4 за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу придбала квартиру АДРЕСА_1 , у зв`язку із чим приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Одарченко М. С. прийняла рішення від 24 квітня 2020 року № 52061480 про реєстрацію за ОСОБА_4 права власності на зазначену квартиру, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 13 травня 2020 року № 208767774 (т. 1 а. с. 91, 92).

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Щодо правомірності дій іпотекодержателя при зверненні стягнення на предмет іпотеки

Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (стаття 575 ЦК України).

Відповідно до частин першої та третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно із частиною першою статті 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку (частина друга статті 35 Закону).

За змістом статті 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим документам.

Відповідно до пункту 61 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; документ, що підтверджує наявність факту завершення тридцятиденного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

У постанові від 26 липня 2023 року у справі № 759/5454/19 (провадження № 14-81цс22) Велика Палата Верховного Суду вказала, що обов`язковою умовою при вирішенні питання перереєстрації права власності на іпотечне майно є наявність доказів отримання іпотекодавцем письмової вимоги та дотримання строку, зазначеного в ньому.

Отже, за змістом статей 33 та 35 Закону України «Про іпотеку» реалізації права іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки передує реалізація ним права вимагати дострокового виконання основного зобов`язання. І лише тоді, якщо останнє не виконане чи неналежно виконане, іпотекодержатель, якщо інше не передбачено законом або договором, може звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання.

Судом першої інстанції встановлено, що в матеріалах справи відсутні докази (документи), які б підтверджували факт отримання боржником та іпотекодавцями письмових вимог про усунення порушення.

07 червня 2014 року набув чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (далі - Закон № 1304-VІІ), пунктом 1 якого передбачено, що протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуто (відчужено без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та (або) предметом іпотеки відповідно до статті 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника (майнового поручителя) або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

Пунктом 4 Закону № 1304-VІІ передбачено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. При цьому до прийняття Закону № 1304-VІІ право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки (як у судовому, так і в позасудовому способі) не залежало від наявності згоди іпотекодавця, а залежало від наявності факту невиконання боржником умов кредитного договору.

Водночас Закон № 1304-VІІ ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодателя без згоди останнього на таке відчуження.

Мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрати кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє його примусово стягувати (відчужувати без згоди власника).

Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а та від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18-ц.

Встановлено, що квартира АДРЕСА_1 використовувалася позивачами як єдине місце постійного проживання.

Відповідно до вказаного, суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що на спірне майно не може бути звернуто стягнення шляхом реєстрації права власності за іпотекодержателем у зв`язку із дією Закону № 1304-VII, у тому числі шляхом реєстрації права власності за ТОВ «Укрдебт Плюс» на підставі договору іпотеки.

Отже, судом установлено, що під час звернення стягнення на спірну квартиру, іпотекодержатель порушив положення статті 35 Закону України «Про іпотеку» щодо належного повідомлення іпотекодавців, а також вимоги Закону № 1304-VІІ про тимчасовий мораторій на відчуження іпотечного майна.

Щодо ефективного способу захисту прав

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді (частина четверта статті 37 Закону України «Про іпотеку»).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року у справі № 914/2350/18 (914/608/20) (провадження № 12-83гс21) вказано, що: «Якщо позивач (іпотекодавець) вважає порушеними свої права на предмет іпотеки (внаслідок позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки відповідачем), він може, з огляду на фактичні обставини, вимагати відновлення становища, яке існувало до порушення (пункт 4 частини другої статті 16 ЦК України). Цей спосіб захисту застосовується у випадку вчинення однією із сторін правопорушення, в результаті чого порушені права та законні інтереси іншої сторони. При цьому позивач повинен довести, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснено всупереч вимогам закону, тобто з порушенням прав позивача.

Велика Палата Верховного Суду послідовно виснувала щодо ефективних способів захисту при неодноразовому відчуженні майна. Відповідно до її висновків захист порушених прав особи, яка вважає себе власником майна, що було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна, не є ефективним способом захисту права власника (постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц; від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16.

За загальним правилом речово-правові способи захисту прав особи застосовуються тоді, коли сторони не пов`язані зобов`язально-правовими відносинами, що визначають їх зміст та правову природу.

Якщо спір стосується правочину, укладеного власником майна, то його відносини з контрагентом мають договірний характер, що зумовлює і можливі способи захисту його прав. Водночас, коли власник та володілець майна не перебували у договірних відносинах один з одним, власник майна може використовувати речово-правові способи захисту».

У цій справі позовна заява надійшла до суду 16 квітня 2020 року, а ОСОБА_4 придбала спірну квартиру за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу 24 квітня 2020 року.

Позивачі не перебували із ОСОБА_4 у договірних відносинах, тому суд першої інстанції зробив правильний висновок про те, що скасування рішення про державну реєстрацію від 24 квітня 2020 року № 563, прийнятого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Одарченко М. С., не є ефективним способом захисту.

Разом з тим, станом на 16 квітня 2020 року спірна квартира залишалась у власності іпотекодержателя, тому позивачі і не могли заявити віндикаційний позов до ОСОБА_4 , оскільки вона ще не була власником спірної квартири, а заявили цілком ефективну позовну вимогу про скасування рішення державного нотаріуса.

Апеляційний суд, відмовляючи у позові повністю, не врахував, що на момент пред`явлення позову спірна квартира знаходилася у власності іпотекодержателя, з яким позивачі мали договірні стосунки.

За умови, що під час звернення стягнення на спірну квартиру, іпотекодержатель порушив положення статті 35 Закону України «Про іпотеку» щодо належного повідомлення іпотекодавців, а також вимоги Закону № 1304-VІІ про тимчасовий мораторій на відчуження іпотечного майна, відмова в позові про скасування рішення про реєстрацію права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем порушує гарантоване право позивачів на ефективний засіб правового захисту, гарантований статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Подання віндикаційного позову до останнього набувача спірної квартири, є диспозитивним правом позивачів, яким вони можуть скористатись на власний розсуд.

Враховуючи вищезазначене, суд першої інстанції зробив правильний висновок про скасування рішення про державну реєстрацію від 29 березня 2020 року № 51813510, яке прийняте державним нотаріусом Кременецької державної нотаріальної контори Остапчуком В. П.

Щодо судових витрат

В постанові Верховного Суду від 26 квітня 2023 року у справі № 461/1815/17 (провадження № 61-11638св22) вказано, що спір про скасування рішення про державну реєстрацію речового права на нерухоме майно має розглядатися як спір, пов`язаний із порушенням цивільних прав позивача на нерухоме майно іншою особою, за якою зареєстроване аналогічне право щодо того ж нерухомого майна. Належним відповідачем у такому спорі є особа, речове право на майно якої оспорюється та щодо якої здійснено запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Державний реєстратор не може виступати належним відповідачем у такому спорі.

Оскільки нотаріус є неналежним відповідачем у цій справі, тому суд першої інстанції помилково стягнув з державного нотаріуса Кременецької державної нотаріальної контори Остапчука В. П. судовий збір.

Тому, рішення суду першої інстанції в частині стягнення судового збору підлягає скасуванню.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У цій справі ОСОБА_2 сплатила 3 783,60 грн судового збору, ТОВ «Укрдебт Плюс» сплатило 1 261,20 грн судового збору.

Враховуючи, що за наслідками касаційного перегляду одну вимогу немайнового характеру задоволено, в задоволенні іншої вимоги немайнового характеру відмовлено, тому з ТОВ «Укрдебт Плюс» на користь ОСОБА_2 підлягає до стягнення 1 261,20 грн судового збору, виходячи з наступного розрахунку: 3 783,60 х50% -1 261,20х50%.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

Підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права (частина перша статті 412 ЦПК України).

Згідно із частиною третьою статті 412 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Враховуючи викладене, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, постанову суду апеляційної інстанції в частині скасування рішення суду першої інстанції необхідно скасувати, в іншій частині залишити без змін. Рішення суду першої інстанції в частині вирішення спору по суті - залишити в силі, а в частині розподілу судових витрат - скасувати і ухвалити рішення про новий розподіл судових витрат.

Керуючись статтями 141, 389, 400, 409, 412, 413, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Постанову Харківського апеляційного суду від 29 квітня 2021 року в частині скасування рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 22 вересня 2020 року скасувати, в іншій частині залишити без змін.

Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 22 вересня 2020 року в частині вирішення спору по суті залишити в силі, а в частині розподілу судових витрат скасувати.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Укрдебт Плюс» на користь ОСОБА_2 1 261 (одну тисячу двісті шістдесят одну) грн 20 коп.судового збору.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий А. І. Грушицький
Судді: І. В. Литвиненко
Є. В. Петров
В. В. Пророк
В. В. Сердюк