КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 березня 2023 року м. Київ

Унікальний номер справи № 760/32448/21

Апеляційне провадження № 22-ц/824/4973/2023

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.,

суддів - Борисової О.В., Ратнікової В.М.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами (у письмовому провадженні) апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 10 листопада 2022 року, ухвалене під головуванням судді Калініченко О.Б., у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и в :

У грудні 2021 року позивач звернувся до суду з вказаною позовною заявою та просив стягнути з відповідача ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість у розмірі 14 047,41 грн. за кредитним договором № б/н від 03 квітня 2014 року та судові витрати у розмірі 2 270,00 грн. (а.с. 1-5).

Свої вимоги позивач мотивував тим, що ОСОБА_1 звернулась до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала заяву № б/н від 03 квітня 2014 року, у подальшому було змінено кредитний ліміт до 15 000,00 грн. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Звертав увагу на те, що відповідач при укладенні договору надала свою згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою банку.

Вказував, що АТ КБ «Приватбанк» свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, а саме надав можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту.

Відповідач не виконала зобов`язань за кредитним договором, у зв`язку з чим станом на 18 жовтня 2021 року утворилася заборгованість у розмірі 14 047,41 грн., яка складається з наступного: 11 311,07 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 2 736,34 грн. - заборгованість за простроченими відсотками, яку просив стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» (а.с. 1-5).

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 10 листопада 2022 року в задоволенні позову АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - відмовлено (а.с. 88-92).

Не погодившись з рішенням районного суду, 29 грудня 2022 року представник АТ КБ «Приватбанк» - Бережна Н.М. звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій просила скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі та стягнути з відповідача судові витрати.

На обґрунтування скарги зазначала, що оскаржуване рішення є незаконним, прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права, а висновки суду не відповідають обставинам справи. 03 квітня 2014 року відповідач ОСОБА_1 підписавши анкету-заяву своїм підписом підтвердила, що їй було надано повну інформацію щодо надання банківських послуг. Вказувала, що не є обґрунтованими посилання суду на те, що наданий позивачем витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг не містять підпису відповідача і тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, адже до матеріалів справи надана редакція самих Умов та правил надання банківських послуг з Тарифами, що діяли станом на дату підписання заяви, а з метою підтвердження їх відповіності також надавався наказ про їх затвердження.

Зазначала, що заповнення анкети про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг саме 03 квітня 2014 року надає можливість клієнту банку будь-коли користуватись банківськими послугами, та для їх отримання та користування повторне заповнення анкети-заяви не потребується. Належним доказом укладення договору є анкета-заява та отримана за бажанням кредитна карта, використання якої клієнт визначає самостійно за своєю потребою.

Апелянт вказувала, що на підставі анкети-заяви від 03 квітня 2014 року відповідачу було видано кредитну картку № НОМЕР_1 строком дії до 09/2016 року, після її закінчення картку № НОМЕР_2 строком дії до 04/18, а після її закінчення картку № НОМЕР_3 строком дії до 01/22, інших договорів між сторонами не укладалось. На картку було встановлено кредитний ліміт в розмірі 300 грн., який пізніше було збільшено до 15 000,00 грн.

Звертала увагу, що з розрахунку заборгованості та виписки по картковому рахунку прослідковується, що відповідач користувалась грошима, отримувала кошти через банкомати та розраховувалася в торгівельній мережі. Зазначала, що кошти на сплату заборгованості відповідач частково сплачувала, проте кошти на сплату боргу вносились нерегулярно та не в повному обсязі, що призвело до утворення простроченої заборгованості.

Вказувала, що районний суд не дослідив надані банком докази видачі відповідачу кредиту, користування кредитними коштами, що доведено відповідними розрахунками, та не врахував, що зазначені докази відповідачем не спростовувались.

Вважала, що суд не мав жодних підстав відмовляти у стягненні заборгованості за тілом кредиту, адже відповідач не надав суду жодних належних та допустимих доказів на спростування заборгованості по кредиту. Крім того, суд першої інстанції не мав підстав посилатись на постанову Верховного Суду від 03 липня 2019 року (справа № 342/180/17), адже дана постанова не може бути застосована до спірних правовідносин.

Також вважає, що за відсутності поданих стороною відповідача доказів, які б стосувалися предмету доказування, суд першої інстанції поклав на сторону позивача надзвичайний та заздалегідь недосяжний стандарт доказування, який всупереч нормам матеріального права призвів до порушення права на справедливий суд, у відповідності до ст. 6 Конвенції. Посилалась на висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 11 вересня 2019 року по справі № 153/1334/16 (а.с. 103-110).

Апеляційний суд забезпечив право відповідачки ОСОБА_1 подати відзив на апеляційну скаргу, надіславши ухвалу про відкриття апеляційного провадження разом із копією апеляційної скарги (з додатками) на адресу відповідачки, що підтверджується відміткою працівників пошти про вручення 10 лютого 2023 року вказаного поштового відправлення адресату (а.с. 124-125).

Від відповідачки ОСОБА_1 відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив.

За правилами ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційна скарга АТ КБ «Приватбанк» на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 10 листопада 2022 року розглянута апеляційним судом в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами (у письмовому провадженні).

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, судова колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково враховуючи наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 03 квітня 2014 року ОСОБА_1 підписала анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у АТ КБ «Приватбанк» (а.с. 22).

Вказана анкета-заява не містить інформації, яку картку отримала відповідач, строк дії цієї картки та який рахунок відкривається на ім`я відповідача, також не визначена базова процентна ставка.

До позовної заяви банк додав Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна»: «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна CONTRACT», «Універсальна GOLD» та Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в АТ КБ «Приватбанк», ресурс: Архів Умов та Правил надання банківських послуг розміщений на сайті https://privatbank.ua/terms/ (а.с. 23-53).

Згідно довідки АТ КБ «Приватбанк» Донській С.М. 03 квітня 2014 року було видано кредитну картку № НОМЕР_1 зі строком дії до 09/16, 05 травня 2014 року видано кредитну картку № НОМЕР_2 зі строком дії до 04/18, 23 квітня 2018 року видано кредитну картку № НОМЕР_3 зі строком дії до 01/22 (а.с. 21).

Позивачем також надано довідку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на ОСОБА_1 (а.с. 20).

До суду першої інстанції позивач надав розрахунки заборгованості за договором № б/н від 03 квітня 2014 року, укладеного між Банком та клієнтом ОСОБА_1 , за якими станом на 18 жовтня 2021 року утворилася заборгованість у розмірі - 14 047,41 грн., яка складається з наступного: 11 311,07 грн. - тіло кредиту; 2 736,34 грн. - прострочені відсотки за користування кредитом (а.с. 6-14).

Крім того, позивач надав банківську виписку про рух коштів за договором № б/н за період з 03 квітня 2014 року по 21 жовтня 2021 року (а.с. 15-19).

Відповідно до частин 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з частиною 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

За змістом статті 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

Відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно із частиною 1 статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема, прострочені проценти за користування кредитними коштами.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 03 квітня 2014 року, посилався на Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку, які розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, як невід`ємні частини спірного договору.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17 (провадження № 14-131цс19) вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «Приватбанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату процентів за користування кредитом, надані банком Витяг з Умов та Правил не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

При цьому, згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

При цьому, витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, які містяться в матеріалах даної справи не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 03 квітня 2014 року шляхом підписання заяви-анкети. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили письмово процентну ставку за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема статтями 625, 1048 ЦК України позивач (Банк) не пред`явив.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України.

Відповідно до частини 4 статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів.

Згідно з частиною 1 статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників.

Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

У частинах 1, 3 статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина 1 статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року №1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі - Закон №1023-XII)).

Згідно з пунктом 22 частини 1 статті 1 Закону №1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року № 39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.

Конституційний Суд України у Рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року №543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, суд зауважує, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Таким чином, відсутні підстави вважати, що при укладенні кредитного договору з відповідачем АТ КБ «Приватбанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на час підписання анкети-заяви) про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

Відповідна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 ( провадження №14-131цс19).

З огляду на наведене, не підлягають задоволенню вимоги Банку про стягнення із відповідача 2 736,34 грн. прострочених відсотків, визначених на підставі Умов та Правил надання банківських послуг, оскільки у заяві, підписаній сторонами 03 квітня 2014 року, відсутні умови про сплату відсотків.

Безпосередньо укладений між сторонами кредитний договір № б/н від 03 квітня 2014 року у вигляді заяви-анкети, підписаної сторонами, не містить і строку повернення кредиту (користування ним).

Разом з тим, згідно довідки АТ КБ «Приватбанк» ОСОБА_1 видано кредитну картку 03 квітня 2014 року № НОМЕР_1 з терміном дії до 09/16, тобто строк дії договору закінчився 30 вересня 2016 року (а.с. 21)

Доказів пролонгації договору № б/н від 03 квітня 2014 року позивачем не надано та не доведено, що інші кредитні картки, зазначені у довідці АТ КБ «Приватбанк», були видані за умовами саме цього кредитного договору.

З розрахунку заборгованості за кредитним договором від 03 квітня 2014 року вбачається, що станом на 30 вересня 2016 року загальний залишок заборгованості за тілом кредиту становив 3 361,62 грн. (а.с. 9).

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача заборгованості за тілом кредиту у межах строку кредитування за період з 03 квітня 2014 року по 30 вересня 2016 року у розмірі 3 361,62 грн.

Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником ОСОБА_1 кошти в добровільному порядку АТ КБ «Приватбанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що Банк вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Використання відповідачем кредитних коштів підтверджено також випискою про рух коштів по рахунку ОСОБА_1 (а.с. 15-19).

Таким чином, наявні правові підстави для стягнення в примусовому порядку з відповідача на користь Банку суми непогашеного тіла кредиту станом на 30 вересня 2016 року в розмірі 3 361,62 грн.

Отже, судове рішення районного суду з підстав, передбачених статтею 376 ЦПК України, необхідно скасувати із ухваленням нового судового рішення по суті заявлених позовних вимог про стягнення заборгованості за тілом кредиту у розмірі 3 361,62 грн.

Щодо судових витрат.

Згідно з частиною 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

На підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь АТ КБ «Приватбанк» слід стягнути пропорційно до частини задоволених вимог (23,9 %) 542,53 грн. судового збору за розгляд справи судом першої інстанції та 813,79 грн. судового збору за розгляд справи апеляційним судом, сплата яких підтверджується платіжними дорученнями (а.с. 63, 112).

З огляду на положення частини 3 статті 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах касаційному оскарженню не підлягають, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Керуючись ст. 367, п. 1, 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376, ст.ст. 381-384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» - задовольнити частково.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 10 листопада 2022 року - скасувати, ухвалити нове рішення.

Позов Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» () заборгованість за кредитним договором від 03 квітня 2014 року № б/н за тілом кредиту у сумі 3 361 (три тисячі триста шістдесят одну) гривню 62 копійки.

В іншій частині рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 10 листопада 2022 року - залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» () - 542 (п`ятсот сорок дві) гривні 53 копійки судового збору за розгляд справи судом першої інстанції та 813 (вісімсот тринадцять) гривень 79 копійок судового збору за розгляд справи апеляційним судом

Постанова набирає законної сили негайно з моменту прийняття і оскарженню в касаційному порядку до Верховного Суду не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

О.В. Борисова

В.М. Ратнікова