Номер провадження: 22-ц/813/902/23
Головуючий у першій інстанції Васильків О. В.
Доповідач Князюк О. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.03.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого Князюка О. В.,

суддів: Заїкіна А. П., Таварткіладзе О.М.,

за участю секретаря Дерезюк В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 11.11.2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , за участі третіх осіб - ОСОБА_4 , Органу опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради про визнання свідоцтва недійсним та визнання права власності,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

04.09.2015 року позивач ОСОБА_2 звернувся до Київського районного суду м. Одеси із позовом до ОСОБА_3 , в якому просив визнати недійсним свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 , від 21.10.2009 року, видане на ім`я ОСОБА_3 ; визнати за позивачем право власності на частину квартири АДРЕСА_1 . При цьому позивач посилається на те, що сторони з 2007 року перебували у шлюбі, за період якого придбали квартиру АДРЕСА_1 шляхом інвестування будівництва. Позивач зазначає, що кошти на придбання квартири були спільним майном подружжя.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 11.11.2015 року позов ОСОБА_2 було задоволено.

Визнано недійсним свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 , видане 21.10.2009 року виконавчим комітетом Одеської міської ради на ім`я ОСОБА_3 .

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 , яка є об`єктом спільної сумісної власністі подружжя.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій з посиланням на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм процесуального та неправильне застосування матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу та узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що йому на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 23.06.2010 року належить спірна квартира.

Вказаний договір є дійсним, його не розірвано та не визнано судом недійсним.

Разом з тим, оскаржуваним рішенням було визнано недійсним свідоцтво про право власності на спірну квартиру та за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на частину вказаної квартири.

Надалі ОСОБА_2 за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу від 23.03.2018 року продав ОСОБА_4 частину спірної квартири.

Щодо незаконності та необґрунтованості рішення суду першої інстанції зазначив наступне.

Так, апелянт вказує, що всупереч вимогам чинного законодавства судом першої інстанції не було досліджено оригінал спірного документу - свідоцтва про право власності від 21.10.2009 року, не було витребувано актуальну інформацію про дійсного власника спірної квартири.

В матеріалах справи відсутні докази належності спірної квартири до спільної сумісної власності подружжя.

Суд першої інстанції невірно застосував до правовідносин, що виникли між сторонами норми матеріального права - ст.ст. 60, 61, 70, 71, СК та здійснив між колишнім подружжям поділ майна, яке на час поділу їм не належало.

16 серпня 2021 року на адресу Одеського апеляційного суду від ОСОБА_2 надійшли письмові пояснення, відповідно до яких останній просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити та залишити без змін рішення суду першої інстанції.

15 лютого 2023 року на адресу Одеського апеляційного суду від представника Органу опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності.

У судовому засіданні представник апелянта - адвокат Чирка О.О. апеляційну скаргу підтримав, просив суд її задовольнити.

Представник третьої особи ОСОБА_4 - адвокат Сторожук Д.І.просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги.

Інші учасники справи до судового засідання не з`явились про час та місце розгляду справи належним чином повідомлялись, причини неявки суду не повідомили.

Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 05.04.2021 року провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 11.11.2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання свідоцтва недійсним та визнання права власності було відкрито.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 05.04.2021 року вказану цивільну справу було призначено до розгляду.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 12.08.2021 року було залучено ОСОБА_4 до участі у справі в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 27.01.2022 року було залучено Орган опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради до участі у справі в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.

Встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини.

30.01.2007 року сторони зареєстрували шлюб, який рішенням Київського районного суду від 19.11.2014 року було розірвано. Рішення набрало чинності 02.12.2014 року.

21.10.2009 року виконавчим комітетом Одеської міської ради на ім`я ОСОБА_3 видано свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 /а.с. 8/. Свідоцтво видане на підставі договору № 23/78 про участь у фонді фінансування будівництва виду «А» (ФФБ) від 05.12.2006 року, угоди про уступку права вимоги від 24.03.2008 року, зміни до договору від 26.03.2008 року, додаткової угоди № 04 від 14.09.2009 року, договору відступлення майнових прав на об`єкт інвестування від 15.05.2009 року, акту прийому- передачі квартири від 15.05.2009 року. Вказана обставина підтверджується і витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 04.11.2009 року /а.с. 7/.

Судом досліджено надані позивачем на підтвердження своїх вимог письмові докази, а саме: графік внесення коштів /а.с. 5/, акт прийому-передачі квартири АДРЕСА_1 від 29.04.2009 року /а.с. 10/, довідку про інвестування 100% загальної площі квартири по договору № 04 від 28.05.2009 року /а.с. 6/.

У період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі з 30.01.2007 року, ОСОБА_3 отримала 21.10.2009 року свідоцтво право власності на квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору № 23/78 про участь у фонді фінансування будівництва виду «А» (ФФБ) від 05.12.2006 року та ін. угод.

З Договору купівлі-продажу квартири від 23 червня 2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського округу Мартиненко А.І. зареєстрованого в реєстрі за №1120 вбачається, що ОСОБА_3 продала, а ОСОБА_1 придбав квартиру АДРЕСА_1 .

Мотивувальна частина

Застосовані норми права та висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Вирішуючи спір, суд виходить із такого.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою до інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Сутність добросовісності передбачає вірність зобов`язанням, повагу до прав інших суб`єктів, обов`язок до співставлення власних та чужих інтересів, унеможливлення заподіяння шкоди третім особам.

Згідно частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Згідно із частинами 1, 4 статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. У випадках, установлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування.

Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

У статті 328 ЦК України визначено презумпцію правомірності набуття права власності. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована. У разі коли презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя не спростовано за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю та підлягає поділу, при цьому частки чоловіка та дружини у майні є рівними.

Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Крім того, розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності.

Судом встановлено, що спірна квартира АДРЕСА_1 була набута ОСОБА_3 за час перебування у шлюбі з ОСОБА_2 .

Згідно зі статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

За змістом наведеної норми державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає.

Подібний висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17, в постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 24 січня 2020 року у справі № 910/10987/18, а також у постановах Касаційного господарськ

Свідоцтво про право власності це документ, що підтверджує виникнення права власності при здійсненні державної реєстрації прав на нерухоме майно, оформлений відповідно до встановлених державою у вищезазначених нормативно-правових актах вимог, тобто є правовстановлюючим документом.

Передумовою для його видачі є прийняття державним реєстратором на підставі наданих заявником документів (у тому числі зареєстрованої декларації про готовність об`єкта до експлуатації) рішення про державну реєстрацію права власності, яке, у свою чергу, є підставою для оформлення та видачі свідоцтва про право власності.

Отже сам лише факт реєстрації даної квартири за ОСОБА_3 не є достатньою підставою для зміни правового статусу майна, а отже позовні вимоги у зазначеній частині задоволенню не підлягають.

Щодо позовних вимог в частині визнання права власності за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 , яка є об`єктом спільної сумісної власності подружжя колегія зазначає наступне.

З Договору купівлі-продажу квартири від 23 червня 2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського округу Мартиненко А.І. зареєстрованого в реєстрі за №1120 вбачається, що ОСОБА_3 продала, а ОСОБА_1 придбав квартиру АДРЕСА_1 .

Оскаржуване рішення судом першої інстанції було ухвалено 11.11.2015 року, однак ОСОБА_1 до участі у справі залучений не був.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частин першої, другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні.

Відповідно до частини першої статті 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

Статтею 175 ЦПК України встановлено, що, викладаючи зміст позовної заяви, саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги.

Позов може бути пред`явлений до кількох відповідачів. Участь у справі кількох відповідачів (процесуальна співучасть) допускається, якщо: 1) предметом спору є їхні спільні права чи обов`язки; 2) права і обов`язки кількох відповідачів виникли з однієї підстави; 3) предметом спору є однорідні права й обов`язки (стаття 50 ЦПК України).

Згідно з частинами першою, другою статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Суд при розгляді справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем.

У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та зобов`язується вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому.

Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно специфіки спірних правовідносин), суд повинен відмовляти у задоволенні позову.

Отже, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Разом з тим установлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Встановивши, що позов пред`явлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача.

Зазначене узгоджується з правовими висновками, викладеними в постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18), від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц (провадження № 14-178цс18), від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (провадження № 14-392цс18), від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (провадження № 14-512цс18), від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (провадження № 14-511цс18), від 05 травня 2019 року у справі № 554/10058/17 (провадження № 14-20цс19).

В пункті 39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 304/284/18 (провадження № 14-517цс19) зазначено, що належним відповідачем має бути така особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги. Суд захищає порушене право чи охоронюваний законом інтерес позивача саме від відповідача.

Суд першої інстанції, в порушення вимог ч.5 ст.12 ЦПК України, не роз`яснив позивачу про його процесуальне право залучити до справи у якості співвідповідача належну особу, що потягло за собою унеможливлення захисту права позивачки в обраний нею спосіб.

Суд апеляційної інстанції також позбавлений можливості усунути зазначені недоліки, оскільки залучення до справи відповідача на стадії апеляційного розгляду законом не передбачено, а вирішення позовних вимог із прийняттям рішення про права та інтереси особи, що не була залучена до участі у справі є безумовною підставою для скасування судового рішення в силу п.8 ч.1 ст.411 ЦПК України.

За таких обставин рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову з підстав, викладених в мотивувальній частині даної постанови.

РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА

Керуючись ст. ст. 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 11.11.2015 року скасувати.

Постановити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , за участі третіх осіб - ОСОБА_4 , Органу опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради про визнання свідоцтва недійсним та визнання права власності - відмовити у повному обсязі.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 31 березня 2023 року.

Головуючий: О. В. Князюк

Судді: О.М. Таварткіладзе

А. П. Заїкін