Постанова

Іменем України

04 вересня 2023 року

м. Київ

справа № 754/17962/18

провадження № 61-7261св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Петрова Є. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія», державний реєстратор Київської філії комунального підприємства Лиманської селищної ради Роздільнянського району Одеської області «Центр реєстрації» Хоменко Ірина Олексіївна,

треті особи: Публічне акціонерне товариство «Платинум Банк», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 19 липня 2022 року під головуванням судді Скрипки О. І. та постанову Київського апеляційного суду від 22 березня 2023 року у складі колегії суддів Шкоріної О. І., Поливач Л. Д., Стрижеуса А. М.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія», державного реєстратора Київської філії комунального підприємства Лиманської селищної ради Роздільнянського району Одеської області «Центр реєстрації» Хоменко Ірини Олексіївни, треті особи: Публічне акціонерне товариство «Платинум Банк», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень з виключенням з реєстру запису про таку державну реєстрацію,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати протиправними та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 43405833 від 08 жовтня 2018 року 18:06:43, прийняте державним реєстратором Київської філії комунального підприємства Лиманської селищної ради Роздільнянського району Одеської області «Центр реєстрації» Хоменко І. О. з виключенням з реєстру запису про таку державну реєстрацію.

Позов мотивував тим, що 26 листопада 2007 року між ним та Закритим акціонерним товариством «Міжнародний Іпотечний Банк» (далі - ЗАТ «Міжнародний Іпотечний Банк») укладений договір про іпотечний кредит, відповідно до умов якого банк надав позичальнику грошові кошти в сумі 70 000 дол. США, а позичальник зобов`язався повернути наданий кредит, сплатити проценти за його користування в розмірі 11,50 % річних, виходячи з 360 календарних днів у році та 30 днів у місяці, здійснити всі інші платежі за кредитом у встановлених даним договорах розмірах і строках і виконати свої зобов`язання за даним договором в повному обсязі.

Відповідно до пункту 5.1 кредитного договору забезпеченням виконання зобов`язань позичальника перед кредитором за цим договором, в тому числі щодо повернення кредиту, сплати процентів за його користування та виконання інших платіжних зобов`язань позичальника за цим договором, є квартира АДРЕСА_1 , яка складається з 3 кімнат, житловою площею 41,80 кв. м, загальною площею 71,40 кв. м, яка передається в іпотеку за іпотечним договором.

26 листопада 2007 року між ЗАТ «Міжнародний Іпотечний банк» та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 укладений іпотечний договір.

Позивач зазначав, що в порушення вимог закону його не було повідомлено про заміну кредитора у зобов`язанні.

Він вважав, що рішення державного реєстратора є протиправним та підлягає скасуванню, оскільки: між позивачем та банком або третьою особою не був укладений договір про задоволення вимог іпотекодержателя, позивач відповідно згоди на відчуження спірної квартири на надавав; державним реєстратором не виконано обов`язку щодо встановлення законності вимог кредитора до боржника, оскільки на момент здійснення перереєстрації права власності на спірне майно, строк позовної давності щодо вимог кредитора за кредитним договором сплив (строк виконання основного зобов`язання було змінено з пункту 4.4 кредитного договору та настав у квітні 2014 року).

Крім того, квартира підпадає під дію Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки виступає предметом іпотеки за споживчим кредитом в іноземній валюті, загальна площа якої не перевищує 140 кв. м, використовується як місце постійного проживання позивача та місце проживання його сім`ї.

Також, жодних повідомлень про те, що іпотекодержатель має намір задовольнити свої вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовий спосіб, він не отримував.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Деснянський районний суд м. Києва рішенням від 19 липня 2022 року позов задовольнив частково.

Визнав протиправним та скасував рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 43405833 від 08 жовтня 2018 року 18:06:43, прийняте державним реєстратором Київської філії комунального підприємства Лиманської селищної ради Роздільнянського району Одеської області «Центр реєстрації» Хоменко І. О., припинив право власності Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» (далі - ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія») на квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000, номер запису про право власності 28289417.

В іншій частині позовних вимог відмовив.

Київський апеляційний суд від 22 березня 2023 року апеляційну скаргу ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» залишив без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 19 липня 2022 року залишив без змін.

Суди попередніх інстанцій виходили з того, що представником відповідача не доведено дотримання вимог статті 35 Закону України «Про іпотеку» при зверненні стягнення на предмет іпотеки щодо пред`явлення вимоги іпотекодавцям про усунення порушень основного зобов`язання.

Крім того, на спірну квартиру не може бути примусово звернуто стягнення, в тому числі шляхом реєстрації права власності за ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» для забезпечення виконання ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором від 26 листопада 2007 року, оскільки до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Відмовляючи у задоволення позовних вимог до державного реєстратора Хоменко І. О., суд першої інстанції виходив із того, що він є неналежним відповідачем у цій справі.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

В травні 2023 року ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» подало до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 19 липня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 22 березня 2023 року, в якій просить оскаржені судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Наведені в касаційній скарзі доводи містили підстави, передбачені пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, для відкриття касаційного провадження.

Заявник вказує, що суди попередніх інстанцій не врахували висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 369/382/17, Верховного Суду від 19 січня 2022 року у справі № 361/3222/19, від 13 лютого 2019 року у справі № 725/885/16-ц, від 28 лютого 2018 року у справі № 727/10081/15-ц.

Разом з тимкасаційна скарга мотивована тим, що позивачем не надано достовірних та достатніх доказів на спростування факту належного повідомлення іпотекодержателя про необхідність усунення порушень основного зобов`язання.

Позивач не надав доказів на підтвердження факту користування спірною квартирою та/або її використання як місця постійного проживання та доказів відсутності іншого нерухомого майна у власності позичальника/майнового поручителя. При цьому, у володінні та користуванні позивача та майнових поручителів як членів однієї сім`ї є інше житло.

Таким чином, судом апеляційної інстанції не враховано позиції Верховного Суду щодо дії презумпції належного повідомлення іпотекодержателя, а також щодо необхідності доведення існування обставин тією особою, яка на них посилається.

Відзив на касаційну скаргу

У липні 2023 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Самчук М. В., подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.

Зазначає, що презумпція належного повідомлення іпотекодержателя діє виключно у разі дотримання іпотекодержателем порядку належного надсилання вимоги про усунення порушення основного зобов`язання.

Судом апеляційної інстанції враховані висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 19 січня 2022 року у справі № 361/3222/19, тому посилання в касаційній скарзі на неврахування таких висновків апеляційним судом є безпідставними.

Матеріали справи не містять належних та достатніх доказів дотримання ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» порядку надсилання вимоги про усунення порушення основного зобов`язання згідно з вимогами статті 35 Закону України «Про іпотеку», пункту 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127. Надані відповідачем копії рекомендованих відправлень не підтверджують факт отримання боржником та іпотекодавцями вимоги про усунення порушень та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки не містять інформації про те, які саме листи були направлені та їх зміст. Крім того, судом першої інстанції були витребувані оригінали рекомендованих відправлень, проте ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» не надало таких оригіналів до суду.

Разом з тим, спірні правовідносини підпадають під дію Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки спірне майно виступає предметом іпотеки за споживчим кредитом в іноземній валюті, загальна площа квартири не перевищує 140 кв. м та використовується як місце постійного проживання позивача, а також у власності ОСОБА_1 немає іншого житла.

Крім того, з урахуванням статті 37 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, чинній на момент укладення договору іпотеки) та умов договору іпотеки, сторони погодили, що іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку». Проте, між позивачем та ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» відсутній окремий договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки у рахунок виконання основного зобов`язання.

У липні 2023 року ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» подало до Верховного Суду відповідь на відзив на касаційну скаргу, в якій просить касаційну скаргу задовольнити.

Вказує, що ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» належним чином направило вимогу на адресу іпотекодавців, на підтвердження чого державному реєстратору надано копію вимоги та докази її поштового відправлення для здійснення реєстраційних дій. Надані позивачем докази на спростування надсилання вимоги ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» не можуть бути прийняті судом, оскільки є неповними та недостовірними.

Крім того, сама відмітка в паспорті про реєстрацію не свідчить про фактичне місце проживання особи. Також, наявність іншого майна у близьких родичів позивача ставить під сумнів факт проживання за місцем реєстрації ОСОБА_1 , що не було взято до уваги судами попередніх інстанцій.

Разом з тим, законодавство прирівнює застереження в іпотечному договорі до окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 05 червня 2023 року відкрив провадження у цій справі та витребував її матеріали із Деснянського районного суду м. Києва.

Справа № 754/17962/18 надійшла до Верховного Суду 22 червня 2023 року.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

26 листопада 2007 року між ЗАТ «Міжнародний Іпотечний банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Платинум Банк» (далі - ПАТ «Платинум Банк»), та ОСОБА_1 укладений договір про іпотечний кредит, за умовами якого банк надав позивачу кредит в сумі 70 000 дол. США на строк користування 180 місяців зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 11,5 % річних на власні потреби.

Відповідно до пункту 5.1 цього договору, забезпеченням виконання зобов`язань позичальника перед кредитором за цим договором, в тому числі щодо повернення кредиту, сплати процентів за його користування та виконання інших платіжних зобов`язань позичальника за цим договором, є квартира АДРЕСА_1 , яка складається з двох житлових кімнат, жилою площею 41,80 кв. м, загальною площею 71,40 кв. м, яка передається в іпотеку за іпотечним договором, при цьому позичальник зобов`язується укласти з кредитором іпотечний договір одночасно з укладенням сторонами цього договору.

Також, 26 листопада 2007 року між ЗАТ «Міжнародний Іпотечний банк», правонаступником якого є ПАТ «Платинум Банк», та ОСОБА_1 , а також ОСОБА_2 , ОСОБА_3 укладений іпотечний договір № 3.07111900, відповідно до умов якого ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 передали вищевказану квартиру в іпотеку для забезпечення повного виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором.

Згідно з умовами цього договору, іпотекодержатель набуває право звернути стягнення та реалізувати предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем обов`язків, що передбачені цим або кредитним договором негайно з моменту такого невиконання або неналежного виконання з урахуванням умов пункту 4.5 кредитного договору. Звернення стягнення відбувається на підставі цього договору, виконавчого напису нотаріуса або за рішенням суду.

Даним пунктом сторони погодили, що одним із шляхів звернення стягнення є прийняття предмета іпотеки у власність в порядку, визначеному статтею 37 Закону України «Про іпотеку». При цьому це застереження визначається сторонами як договір про задоволення вимог іпотекодержателя.

02 травня 2018 року між ПАТ «Платинум Банк» та ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» укладений договір про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги № 233К, відповідно до умов якого права вимоги за кредитним договором ОСОБА_1 та договором іпотеки перейшли до ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія».

08 жовтня 2018 року державним реєстратором Київської філії комунального підприємства Лиманської селищної ради Роздільнянського району Одеської області «Центр реєстрації» Хоменко І. О. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 43405833 щодо реєстрації права власності ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» на квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000, номер запису про право власності 28289417.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до положень частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Оскільки доводи заявника в касаційній скарзі викладені щодо незгоди з оскаржуваними судовими рішеннями в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень з виключенням з реєстру запису про таку державну реєстрацію, тому Верховний Суд переглядає судові рішення тільки в цій частині позовних вимог. В частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до державного реєстратора Київської філії комунального підприємства Лиманської селищної ради Роздільнянського району Одеської області «Центр реєстрації» Хоменко І. О., про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень з виключенням з реєстру запису про таку державну реєстрацію, оскаржувані судові рішення Верховним Судом не переглядаються.

Відповідно до частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Згідно із частиною першою статті 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. У цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку (частина друга статті 35 зазначеного Закону).

Отже, за частиною першою статті 33 та частиною першою статті 35 Закону України «Про іпотеку» реалізації права іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки передує реалізація ним права вимагати дострокового виконання основного зобов`язання. І лише якщо останнє не виконане чи неналежно виконане, іпотекодержатель, якщо інше не передбачено законом, може звертати стягнення на предмет іпотеки. Недотримання цих правил є перешкодою для звернення стягнення на предмет іпотеки, але не перешкоджає іпотекодержателю звернутися з позовом до боржника про виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання відповідно до частини другої статті 35 Закону України «Про іпотеку».

Вимоги частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» не перешкоджають іпотекодержателю здійснювати права, визначені цим Законом та/або іпотечним договором, без попереднього повідомлення іпотекодавця тільки тоді, якщо викликана таким повідомленням затримка може спричинити знищення, пошкодження чи втрату предмета іпотеки (частина третя зазначеної статті).

Умови договору іпотеки та вимоги частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» пов`язують можливість задоволення вимог кредитора про звернення стягнення на предмет іпотеки з дотриманням іпотекодержателем процедури належного надсилання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, вимоги про усунення порушення основного зобов`язання.

Належним слід вважати надсилання вимоги з дотриманням встановленого договором порядку на адресу отримувача, яка вказана в договорі або додатково повідомлена відповідно до умов договору. Якщо такий порядок договором не визначений, відповідно до звичаїв ділового обороту належне направлення вимоги може здійснюватися засобами поштового зв`язку чи кур`єрської служби, які дозволяють встановити зміст відправлення та підтвердити його вручення, наприклад, цінним листом з описом вкладеного відповідно до Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року № 270.

В разі дотримання іпотекодержателем порядку належного надсилання вимоги про усунення порушення основного зобов`язання діє презумпція належного повідомлення іпотекодержателя про необхідність усунення порушень основного зобов`язання, яка може бути спростована іпотекодавцем в загальному порядку.

За відсутності такого належного надсилання вимоги відповідно до частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець не набуває права звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання.

Таким чином, недотримання вимог частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» щодо належного надсилання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, вимоги про усунення порушення основного зобов`язання унеможливлює застосовування позасудового способу задоволення вимог іпотекодержателя.

При цьому метою повідомлення іпотекодержателем іпотекодавця та інших осіб є доведення до їх відома наміру іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Тому іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання лише за умови належного надсилання вимоги, коли іпотекодавець фактично отримав таку вимогу або мав її отримати, але не отримав внаслідок власної недбалості чи ухилення від такого отримання. В іншому випадку іпотекодержатель не набуває права звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. У разі направлення іпотекодержателем іпотекодавцю вимоги про усунення порушення основного зобов`язання відповідно до частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» з одночасним повідомленням про обраний спосіб задоволення вимог іпотекодержателя відповідно до частини першої статті 38 Закону України «Про іпотеку» (одним документом) слід виходити з пріоритету дотримання саме частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку».

Подібний висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року в справі № 757/13243/17.

08 жовтня 2018 року державним реєстратором Київської філії комунального підприємства Лиманської селищної ради Роздільнянського району Одеської області «Центр реєстрації» Хоменко І. О. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 43405833 щодо реєстрації права власності ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» на квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000, номер запису про право власності 28289417.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

За статтею 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим документам.

Відповідно до пункту 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 (в редакції, чинній на момент прийняття рішення про державну реєстрацію), для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; документ, що підтверджує наявність факту завершення тридцятиденного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

У наведених правових нормах визначено вичерпний перелік обов`язкових для подання документів та обставин, що мають бути ними підтверджені, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за договором, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, і з огляду на закріплені у статтях 10, 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та статті 37 Закону України «Про іпотеку» порядок державної реєстрації та коло повноважень державного реєстратора у ході її проведення, ця особа приймає рішення про державну реєстрацію прав лише після перевірки наявності необхідних для цього документів та їх відповідності вимогам законодавства.

Такі висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 306/1224/16-ц, від 24 квітня 2019 року у справі № 521/18393/16-ц, постановах Верховного Суду від 11 вересня 2020 року у справі № 127/17399/19-ц, від 22 січня 2020 року у справі № 201/6233/17-ц.

Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).

Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Судами встановлено, що ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» на підтвердження належного направлення та вручення позивачу, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 вимог про усунення порушень, надано копії вимог від 04 червня 2018 року, а також копії накладних кур`єрської служби «Eхpress Mail» № 7390454, № 7390475, № 7390455 та копії рекомендованих повідомлень УДППЗ «Укрпошта» про вручення поштових відправлень № 252, № 203, № 224.

Проте, згідно з листами кур`єрської служби Приватного підприємства «Експрес Мейл» від 07 березня 2019 року № 94-к, № 95-к, № 96-к, які надав позивач суду, інформація щодо кур`єрських відправлень за вказаними номерами відсутня, що дає підстави для висновку, що таких відправлень не було.

Також, позивачем надано витяг з порталу УДППЗ «Укрпошта» щодо відстеження поштових відправлень, відповідно до яких поштові відправлення за такими номерами відсутні.

Крім того, ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 02 липня 2019 року витребувано від ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» наступні оригінали документів: рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення 252; рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення 203; рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення 224.

Однак, ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» оригінали вказаних повідомлень на вимогу суду не надало.

Таким чином, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, встановивши, що іпотекодержателем не дотримані вимоги статті 35 Закону України «Про іпотеку» щодо належного надсилання іпотекодавцям вимоги про усунення порушення основного зобов`язання, дійшов обґрунтованого висновку про те, що іпотекодержатель не набув права звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання, що є підставою для скасування рішення про реєстрацію права власності на зазначену квартиру.

Доводи касаційної скарги про те, що позивачем не надано достовірних та достатніх доказів на спростування факту належного повідомлення іпотекодержателя про необхідність усунення порушень основного зобов`язання є безпідставними, оскільки спростовуються доказами, які містяться в матеріалах справи.

Щодо застосування Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (далі - Закон № 1304-VII) до спірних правовідносин

Відповідно до Закону № 1304-VII, який набрав чинності 07 червня 2014 року та був чинним на час прийняття оскаржуваного рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку (пункт 1).

Зазначений закон встановлює порядок вирішення спорів щодо примусового звернення стягнення на предмети застави та іпотеки, а саме визначає, що за певних умов та протягом певного проміжку часу таке стягнення не проводиться.

Пунктом 4 Закону № 1304-VII передбачено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина друга статті 36 Закону України «Про іпотеку»).

Отже, Закон України «Про іпотеку» прямо вказує, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним із шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки.

Підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. При цьому, до прийняття Закону № 1304-VII право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки (як у судовому, так і в позасудовому способі) не залежало від наявності згоди іпотекодавця, а залежало від наявності факту невиконання боржником умов кредитного договору.

Закон № 1304-VII ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодателя без згоди останнього на таке відчуження.

Подібні висновки, викладені Великою Палатою Верхового Суду у постановах від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а, від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18-ц, від 26 липня 2023 року у справі № 759/5454/19.

Судами встановлено, що загальна площа спірної квартири становить 71,40 кв. м, яка використовується як місце постійного проживання позивача та є предметом іпотеки на забезпечення вимог кредитного договору від 26 листопада 2007 року, укладеного в іноземній валюті. У власності позивача іншого житла немає, а тому на спірну квартиру не може бути звернуто стягнення шляхом реєстрації права власності за іпотекодержателем, у зв`язку із дією, на момент реєстрації, Закону № 1304-VII.

Наявність у ОСОБА_3 домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , яке перейшло останній у порядку спадкування, не спростовує висновки судів першої та апеляційної інстанцій, що спірна квартира є єдиним житлом та місцем постійного проживання позичальника ОСОБА_1 .

Ураховуючи викладене, суди попередніх інстанцій, правильно встановивши фактичні обставини справи та характер спірних правовідносин, дійшли обґрунтованого висновку про те, що за наслідками прийнятого державним реєстратором рішення про проведення державної реєстрації права власності на спірну квартиру за відповідним застереженням в іпотечному договорі, фактично відбулося примусове стягнення зазначеного майна без згоди власників, незважаючи на заборону, встановлену Законом № 1304-VII.

За таких обставин, з урахуванням Закону № 1304-VII, державний реєстратор не мав підстав для проведення державної реєстрації права власності на спірну квартиру за відповідачем.

Зважаючи на викладене, Верховний Суд відхиляє твердження заявника про те, що факт відсутності іншого житла у позичальника/майнових поручителів не підтверджується фактичними обставинами, а навпаки - у володінні та користуванні позивача та майнових поручителів як членів однієї сім`ї є інше житло.

Посилання в касаційній скарзі на неврахування судами попередніх інстанцій висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 369/382/17, Верховного Суду від 19 січня 2022 року у справі № 361/3222/19, від 13 лютого 2019 року у справі № 725/885/16-ц, від 28 лютого 2018 року у справі № 727/10081/15-ц, колегією суддів не приймаються до уваги, оскільки в наведених справах та справі, яка переглядається, є різними встановлені фактичні обставини.

У справі № 369/382/17 позивачі звернулися до суду з позовом про визнання недійсним договору-купівлі продажу, оскільки оспорюваний договір вчинений банком у період дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» за наявності всіх умов, передбачених статтею 1 цього Закону, за яких майно не може бути примусово відчужене. Велика Палата Верховного Суду, направляючи справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, зазначила: «…позивачами не надано жодного доказу використання спірної квартири як місця свого проживання, а встановлення цієї обставини судом апеляційної інстанції на підставі отримання позивачами судових повісток за адресою спірної квартири спростовується наявними у матеріалах справи конвертами, які протягом всього часу розгляду справи як в суді першої інстанції, так і в апеляційному суді поверталися на адресу судів без їх вручення позивачам за закінченням терміну зберігання. Статтею 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Проте позивачами не надано жодних доказів, зокрема витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, на підтвердження відсутності в них іншого нерухомого житлового майна».

У справі № 361/3222/19 Верховний Суд, в частині позовних вимог позивача до банку про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, скасування реєстраційного запису про право власності на нерухоме майно скасував рішення судів та направив справу на новий розгляд до суду першої інстанції, оскільки: підлягала встановленню наявність у банка права на звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання, з`ясуванню, чи пред`являлася іпотекодержателем вимога іпотекодавцю, чи отримувала таку вимогу позивач та коли; з`ясуванню, які вимоги позивача є належними, а які не відповідають способу захисту порушених прав. Також Верховний Суд відмовив у задоволенні позовних вимог до державного реєстратора КП «Агенція адміністративних послуг» як неналежного відповідача у спірних правовідносинах.

У постанові Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі № 725/885/16 вказано, що Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» застосовується при одночасній наявності всіх перерахованих умов. Тягар доведення зазначених обставин у цьому випадку покладається на позивача, який звернувся до суду, оскільки кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Позивач не надав жодних доказів на підтвердження відсутності у нього іншого нерухомого житлового майна станом на момент укладення оспореного договору купівлі-продажу.

У постановах Верховного Суду від 28 лютого 2018 року у справі № 727/10081/15 зазначено, що Закон № 1304-VII застосовується при одночасній наявності всіх перерахованих умов. Тягар доведення зазначених обставин у цьому випадку покладається на позивача, який звернувся до суду, оскільки кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Позивач не надав жодних доказів на підтвердження відсутності у нього іншого нерухомого житлового майна станом на момент укладення оспореного договору купівлі-продажу.

У справі, яка переглядається, судами встановлено, що іпотекодержателем не дотримані вимоги статті 35 Закону України «Про іпотеку» щодо належного надсилання іпотекодавцям вимоги про усунення порушення основного зобов`язання, тому іпотекодержатель не набув права звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. При цьому, на спірну квартиру не може бути звернуто стягнення шляхом реєстрації права власності за іпотекодержателем, у зв`язку із дією, на момент реєстрації, Закону № 1304-VII.

Таким чином фактичні обставини справи, яка є предметом касаційного перегляду та у наведених заявником справах не є однаковими.

Інші доводи касаційної скарги спростовуються встановленими судами фактами і обставинами, а також змістом правильно застосованих до спірних правовідносин норм матеріального закону.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржені судові рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 19 липня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 22 березня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. В. Литвиненко

А. І. Грушицький

Є. В. Петров