н/п 2/490/894/2023 Справа № 490/1662/22
Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2023 року Центральний районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого -судді Гуденко О.А., при секретарі Позднякову Є.В., за участі позивача та представника відповідача Головне управління Національної поліції в Миколаївській області Нофенко М.В.,

розглянувшиу відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Головне управління Національної поліції в Миколаївській області та Головне управління Державної Казначейської Служби України про відшкодування моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

18.05.2022 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідачів про відшкодування моральної шкоди в розмірі 248 100 грн, завданої внаслідок незаконного обмеження її прав щодо розслідування кримінального правопорушення за її заявою.

В обгрунтування позову посилалася на те,що 30.09.2021 року вона подала начальнику Миколаївського РУП ГУНП в Миколаївській області О.Гудимі заяву про вчинення щодо неї злочину, передбаченого ч. 2 ст. 172 КК України, однак керівником органу досудового розслідування не було внесено відомості з заяви в Журнал єдиного обліку та не виконано передбачені законом вимоги: відомості зазначені в заяві не внесенні до ЄРДР, не вручена пам`ятка про права потерпілого тощо. Внаслідок незаконного обмеження прав на захист шляхом невнесення відомостей в ЄРДР за її заявою , вона тривалий час залишалася у стані невизначеності щодо своєї долі та протягом зазначеного строку не мала можливості вести звичайний спосіб життя. Також така незаконна бездіяльність, яка полягає у неефективності ведення досудового розслідування,та порушення вимог ст. 64 Конституції України та ЗУ «Про Національну поліцію» та не проведення досудового розслідування належним чинмо та у відповідність до вимог КПК України, призвело до подальшого грубого порушення її трудових прав.

Як на підставу позову ОСОБА_1 посилається на ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданих громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», ст.ст. 1167, 1172, 1173, 1174, 1176, 1191 ЦК України, Конституцію України та норми міжнародного права.

Ухвалою судді Гуденко О.А, від 24.05.2022 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загаьне позовне провадження, призначено підготовче судове засідання на 19 вересня 2022 року. Одночасно витребувано від ГУНП в Миколаївській області належним чином завірені копії матеріалів заяви ОСОБА_1 від 30 вересня 2021 року ( заяву з резолюціями, витяг з Журналу єдиного обліку , реєстраційний документ заяви про злочин, талон -повідомлення про реєстрацію та інші документи про наслідки перевірки).

29 червня 2022 року представником відповідача ГУ НП в Миколаївській області подано відзив на позов з додатками, в якому просили у задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Миколаївській області про стягнення моральної шкоди на суму - 248100 грн. відмовити у повному обсязі.

Зазначив, що положення ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданих громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду`не застосовуються до дійсних правовідносин сторін.

Позивачка не надала жодного доказу психічного чи фізичного впливу з боку відповідача, а також жодного доказу, які свідчили про протиправність дій чи бездіяльності відповідача. Також відсутні докази і того, що позивачка оскаржувала дії ГУ НП до суду і судом ці дії визнано незаконними.

Проте , для застосування до фактичних обставин, вказаних у позові ОСОБА_1 положень ч.1 ст. 1167 ЦК України необхідно наявність доказів винипрацівників ГУНП в Миколаївській області.

Як вбачається із обставин справи позивач вказує на бездіяльність слідчих, тобто порушення своїх прав як потрепілого у кримінальному провадженні , тобто в рамках Кримінально-процесуального законодавства, що не може бути предметом дослідження у рамках цивільно-процесуального судочинства, а повинно вирішуватись шляхом оскарження дій слідчого відповідно до ст. 303 КПК України, що потерпіла зробила, звернувшись до суду з метою оскарження дій та бездіяльності слідчого, використавши свої процесуальні права передбачені в КПК України.

За таких обставин, оскільки позивач посилається на інші обставини, ніж передбачені Законом, то саме по собі твердження позивача про вину відповідачів у незабезпеченні їй ефективного захисту за її заявами не може бути підставою для відшкодування моральної шкоди, завданої органами досудового слідства, бо позивач є потерпілим, а не обвинуваченим чи підозрюваним та до нього не застосовувались примусові заходи кримінального провадження, з якими закон пов`язує можливість виникнення деліктної відповідальності.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України.

Відповідно до частини шостої статті 1176ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої, ніж передбачена в частинах першій-п`ятій цієї норми, незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах ( норми статей 1166, 1167 ЦК України).

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України, проте позивачкою не доведено наявність причинно-наслідкового зв`язку між діями(бездіяльністю) слідчих та завданих їй порушень трудових прав.

При визначенні розміру відшкодування судом враховуються вимоги розумності та справедливості. Заявляючи вимоги про відшкодування моральної шкоди, позивач разом з тим нічим не обґрунтовує свої вимоги, до позовної заяви не додано доказів, які доводять розмір спричиненої моральної шкоди на суму - 248100 грн.

Вважають, що позивачка не довелав належними і допустимими доказами самого факту заподіяння їй моральної шкоди такими діями відповідачів, на які б поширювалася дія Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури, суду», а також не зазначила, в чому саме полягає ця шкода, не надала жодних доказів і не обґрунтувала її розмір.

В липні 2022 року на адресу суду надійшли додаткові письмові пояснення від позивача, в якій вона категорично не погоджується з відзивом , вважає його таким, що не відповідає вимогам чинного законодавства.

Ухвалою суду від 06 грудня 2022 рокузакрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті .

22 лютого 2023 року позивачка через канцелярію суду подала клопотання про долучення пояснень як доказів, яке протокольною ухвалою суду не прийнято судом , оскільки ен стосується предмета доказування в межах заявлених позовних вимог.

Позивачка в судовому засіданні підтримала вимоги позову, просила про їх задовлення з підстав, викладених у позові. В обгрунтування своїх вимог звернула увагу суду на те, що при належному розслідуванні органом поліції її заяви про вчинення злочину, вона б , можливо, не зазнала подальшого порушення її трудових прав , працівники поліції могли б вплинути на її директора та в подальшому вона не була б незаконно звільнена з роботи.

Представник відповідача ГУНП Нофенко С.В, в судовому засіданні просила відмовитиу задоволенні позову з підстав, викладених увідзиві.

Представник ДКС України про дату, час та місце розгляду справи були належним чином повідомлені, проте представник в судове засідання не з`явився, причини неявки невідомі, заяв та клопотань про розгляд справи у їх відсутність чи відкладення розгляду справи не надійшло.

Неявка представника відповідача не перешкоджає розгляду справи по суті на підставі зібраних доказів у їх відсутності.

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення відповідачів, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив наступне.

Статтею 12 ЦПК України закріплений принцип змагальності сторін в цивільному судочинстві, відповідно до якого учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Статтею 13 ЦПК України визначений принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частинами 1 - 3 ст. 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування по справі є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно з ч. 1 та 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

В ч. 1 та 2 ст. 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частинами 1, 5 та 6 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Як вбачається з матеріалів цивільної справивбачається, що 30.09.2021 року ОСОБА_1 подала начальнику Миколаївського РУП ГУНП в Миколаївській області О.Гудимі заяву про кримінальне правопорушення за ознаками ч. 2 ст. 172 КК України, в якій просила керівника органу досудового розслідування визначити слідчого для здійсненя досудового розслідування і вручити їй пам`ятку про права потерпілого; внести відомості про кримінальне правопорушення , передбачене ч.2 ст. 172 КК України за її заявою до Єдиного реєстру досудових розслідувань та надати їй витяг з ЄРДР; притягти до кримінальної відповідальності ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,, ОСОБА_5 та їх співучасників з відділу та управління охорони здоров`я за вчинення кримінального правопорушення , передбаченого ч.2 ст. 172 КК України.

Згідно Довідки про результати розгляду заяви від громадянки ОСОБА_1 від 05.10.2021 року ст. ДОП ВП №1 Миколаївського РУП ГУНП в Миколаївській області , відсутні ознаки фактичого кримінального чи адміністративного правопорушення , керуючись ЗУ «Про звернення громадян» , перевірку за заявою ОСОБА_1 припинено та підготовлено відповідь та роз`яснено про порядок оскарження прийняття рішення . Так, позивачці роз`яснено, що встановлено, що між нею та адміністрацією Миколаївської дитячої стоматологічної поліклініки виникли цивільно-правові відносини, для вирішення яких їй потрібно звернутися до суду у приватному порядку.

08.11.2021 до чергової частини ВП №1 Миколаївського РУП ГУНП в Миколаївській області надійшла ухвала Центрального районного суду м. Миколаєва про покладення на службових осіб ВП №1 МРУП обов`язку внести відомостці до ЄРДР за заявою від 30.09.2021 ОСОБА_1 з приводу грубих порушень законодавства про працю керівництвом Управління охорони здоров`я у Миколаївській області, яке виражалось у систематичних та безпідставних накладень дисциплінарних стягнень з метою ухилення заявника до звільнення.

Вказане повідомлення зареєстровано в інформаційно-телекомунікаційній системі «Інформаційний портал Національної поліції України» ВП №1 МРУП ГУНП в Миколаївській області №26769 від 08.11.2021.

Відомості про даний факт було внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000857 від 09.11.2021 за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 172 КК України.

В рамках вказаного кримінального провадження ОСОБА_1 допитано в якості потерпілої, яка повідомила про те, що вона працювала на посаді головної медичної сестри у КНП Миколаївської міської ради «Міська стоматологічна поліклініка» з 05.04.2001 року. З 01.06.2020 на посаді директора КНП Миколаївської міської ради «Міська стоматологічна поліклініка» перебуває ОСОБА_2 . З 2020 року між ними виник словесний конфлікт на фоні виконання трудових відносин, у зв`язку із чим між ними погіршилися відносини та через це остання почала систематично морально спонукати її до звільнення, однак вона відмовлялася добровільно писати заяву на звільнення. Так, з липня 2020 року ОСОБА_2 видала їй чотири накази про дисциплінарні стягнення відносно неї, які вона долучила до справи та вважає, що вони є незаконними.

17.11.2021 від потерпілої ОСОБА_1 надійшла заява про долучення документів до справи: договір від 05.03.2021, медчиний висновок на дитину-інвалдіа віком до 18 років від 28.04.2015, наказ КНП ММР «МСП» від 29.09.2020 №77, рішення Центрального районного суду від 16.09.2021, наказ від 02.09.2021 за №82 КНП ММР «МСП», наказ від 30.08.2021 за №81 КНП ММР «МСП» та наказ від 30.08.2021 за №80 КНП ММР «МСП».

13.12.2021 року допитано в якості свідка ОСОБА_2 , яка працює на посаді КНП ММР «МСП» та повідомила про те, що у лікарні працювала ОСОБА_1 на посаді головної медичної сестри. З приводу ОСОБА_1 свідок додала проте, що ніхто її не підбурював на звільнення та не звільняв. Усі догани, які були винесені відносно неї були винесені у зв`язку із порушенням нею посадових інструкцій. Також було здійснена перевірка інспектора Управління державної праці щодо накладення на ОСОБА_1 доган і порушень законодавства не виявлено.

Під час досудового розслідування був наданий запит директору КНП ММР «МСП» та відповідно до наданої відповіді ОСОБА_1 прийнтята на посаду сестри медичної з 23.10.1997, з 05.03.2001 року переведена на посаду головної медичної сестри та працює у КНП ММР «МСП» на посаді головної медичної сестри по теперішній час.

28.12.2021 винесено постанову про закриття кримінального провадження у зв`язку із відсутністю складу кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 172 КК України.

16.02.2022 року прокурором Окружної прокуратури м. Миколаєва Велихатько В.А. винесено постанову про скасування постанови дізнавача про закриття кримінального провадження та надано по вказаному кримінальному провадженні.

20 травня 2022 року прокурором Окружної прокуратури м. Миколаєва Ляшинським В.В. винесено постанову про зміну правової кваліфікації кримінального провадження з ч. 1 ст. 172 КК України на ч. 2 ст. 172 КК України.

25 травня 2022 року прокурором Окружної прокуратури м. Миколаєва Ляшинським В.В. винесено постанову про визначення підслідності.

30 травня 2022 року надано запит начальнику управління охорони здоров`я Миколаївської міської ради та 02.06.2022 надійшла відповідь на запит.

Як повідомила в судовому засіданні представник відповідача, 30 жовтня 2022 року винесена Постанова про закриття вказаного кримінального провадження, яку ОСОБА_1 , не оскаржувала. ОСОБА_1 в судовому засіданні не заперечувала вказу обставину та суду пояснила, що дійсно отримала постанову про закриття кримінального провадження, проте не оскаржувала її до слідчого судді, оскільки вирішила, що це не має сенсу.

Статтею 23 Закону України "Про Національну поліцію" (набрав чинності з 05.07.2015) визначено, що поліція відповідно до покладених на неї завдань здійснює досудове розслідування кримінальних правопорушень у межах визначеної підслідності.

Держава відповідно до закону відшкодовує шкоду, завдану фізичній або юридичній особі рішеннями, дією чи бездіяльністю органу або підрозділу поліції, поліцейським під час здійснення ними своїх повноважень (ч. 3 ст. 19 Закону України "Про Національну поліцію").

У ст. 2 КПК України наголошено, що завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Згідно зі ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 55 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

У ст. 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органу місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Звертаючись до суду з позовом позивач указував на те, що внаслідок неправомірних дій, органу, що здійснює досудове розслідування, який є представником держави Україна позивачу завдано моральної шкоди.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, вішкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди (пункти 8, 9 частини другої статті 16 ЦК України).

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами статті 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме - у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (стаття 1174 цього Кодексу).

На підставі викладеного, суд прийшов до висновку, що до спірних правовідносин необхідно застосувати ст. 1174 ЦК України, оскільки ч. 6 ст. 1176 ЦК України передбачає загальні підстави відшкодування шкоди органом досудового розслідування, яка застосовується в разі неможливості застосування ч. 1 ст. 1176 ЦК України.

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Згідно із вимогами статті 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода полягає у душевних стражданням, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та, з урахуванням інших обставин, зокрема тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, ступеню зниження престижу і ділової репутації позивача. При цьому, виходити слід із засад розумності, виваженості та справедливості.

Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Разом з тим, обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із складової цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову.

Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності, на підставі чого суди встановлюють наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Вищевказаний висновок висловлено у постанові Верховного Суду від 19 березня 2020 року у справі № 686/13212/19 (провадження № 61-21982св19).

У пунктах 5.6 і 5.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18) зазначено, що «шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173,1174 ЦК України)».

В ч. 1 ст. 1173 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (ст. 1174 ЦК України).

Відповідно до цієї норми обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу.

Підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди у такому випадку є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, та причинний зв`язок між ними. Наявність чи відсутність вини посадової особи органу державної влади правового значення при цьому не має.

На підставі викладеного, суд прийшов до висновку, що до спірних правовідносин необхідно застосувати ст. 1174 ЦК України, оскільки ч. 6 ст. 1176 ЦК України передбачає загальні підстави відшкодування шкоди органом досудового розслідування, яка застосовується в разі неможливості застосування ч. 1 ст. 1176 ЦК України.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди.

В деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Отже, моральну шкоду розуміють як втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до абз. 1 та 2 п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.01.1995 № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (далі - Постанова № 4) під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Згідно абз. 2 п. 5 зазначеної Постанови № 4 відповідно до загальних підстав цивільно - правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19.06.2018 у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110цс18) вказала, що у випадку, коли шкода завдається органом державної влади, його посадовою або службовою особою, відшкодовувати таку шкоду зобов`язана держава, яка бере участь у справі через відповідні органи: орган, дії, бездіяльність якого призвели до негативних наслідків, та орган Державної казначейської служби України.

Однією із засад кримінального провадження є забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності, гарантоване статтею 24 КПК України, згідно з якою кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Відповідно до змісту частини першої статті 303 КПК України під час досудового розслідування можуть бути оскаржені бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення.

За правилом частини другої статті 307 КПК України слідчий суддя за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування виносить ухвалу про: 1) скасування рішення слідчого чи прокурора; 2) зобов`язання припинити дію; 3) зобов`язання вчинити певну дію; 4) відмову у задоволенні скарги.

Таким чином, в ухвалі слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування реалізується така засада кримінального судочинства, як реалізація особою права на оскарження їх процесуальних рішень, дій чи бездіяльності до суду.

Суд, здійснюючи нагляд за дотриманням верховенства права та законності у процесуальній діяльності слідчого та прокурора, забезпечує дотримання основних прав та інтересів особи та реалізує відповідний судовий контроль за їх діяльністю, що має на меті усунення недоліків у такій діяльності.

При цьому, наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої й, відповідно, не може бути підставою для безумовного стягнення відшкодування моральної або матеріальної шкоди.

Звертаючись до суду із цим позовом, позивачка не довела належними і допустимими доказами факт завдання їй моральної шкоди внаслідок неналежного ведення, на її думку, досудового розслідування за її заявою про вчинення кримінального правопорушення ( жодних доказів процесуальних порушень з боку слідчих позивачкою взагалі суду не надано ), причинний зв`язок між діями слідчого поліції та настанням тих негативних наслідків, на які вона посилалася ( мобінг на роботі, притягнення до дисциплінарної відповідальності, а в подальшому і звільнення).

Разом з тим, в матеріалах справи відсутні будь-які докази - фактичні дані, на підставі яких суд може встановити наявність обставин, що обґрунтовують позовні вимоги про те, що позивачу бездіяльністю уповноваженими особами відповідача було завдано моральну шкоду, а також відсутні інші обставини, які містять інформацію щодо предмета доказування та які мають значення для вирішення справи.

Ураховуючи наведене, слід дійти висновку про те, що позивач не довів, що внаслідок дій та бездіяльності уповноваженихосіб ГУНП в Миколаївській області їй завдано моральну шкоду, а також причинного зв`язку між шкодою і протиправною поведінкою слідчих поліції.

Чинним законодавством України обов`язок доведення факту наявності матеріальної шкоди та її розмір, а також причинно-наслідковий зв`язок між правопорушенням і шкодою покладено на позивача. Проте, позивачкою не доведено, що внаслідок дій чи бездіяльності відповідача їй завдано шкоди у розмірі 248 100 грн..

До подібних правових висновків дійшов Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 07 листопада 2022 року у справі № 757/59343/19-ц, провадження № 61-9952сво20.

За таких обставин у задоволенні позову слід відмовити.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати відносяться за рахунок держави, оскільки позивачка звільнена від сплати судового збору.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення… Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» рішення ЄСПЛ від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ( справа «Проніна проти України», рішення ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року)» (Постанова КЦС ВС від 20.10.2020 у справі №756/536/19, від 15.10.2020 у справі № 759/14004/15-ц, від 15.10.2020 у справі №157/398/15-ц, від 13.10.2020 № 161/4641/17, 20.10.2020 у справі № 213/112/19, від 12.10.2020 у справі № 585/2958/17, від 12.101.2020 у справі №521/7401/15, від 09.10.2020 у справі №161/7515/15-ц).

Керуючись ст. ст. 18,259, 263-265 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Головне управління Національної поліції в Миколаївській області та Головне управління Державної Казначейської Служби України про відшкодування моральної шкоди - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання його повного тексту. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повний текст рішення суду складено 04 квітня 2023 року.

СУДДЯ О.А. ГУДЕНКО