рішення

ІМЕНЕМ УКрАЇНи

Справа № 495/1689/23

Номер провадження 2/495/1569/2023

27 лютого 2023 рокум. Білгород-Дністровський

Білгород - Дністровський міськрайонний суд Одеської області у складі:

головуючого одноособово - судді Боярського О.О.,

при секретарі - Саханова О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Білгород-Дністровський в порядку загального позовного провадження в підготовчому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору - орган опіки та піклування Мологівської сільської ради об`єднаної територіальної громади про розірвання шлюбу та встановлення місця проживання малолітньої дитини, -

ВСТАНОВИВ:

Стислий виклад позиції позивача.

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовною заявою до ОСОБА_2 просить суд:

- розірвати шлюб між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований 28 квітня 2018 року Білгород-Дністровським міськрайонним відділом реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, актовий запис за № 169;

- визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , разом з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою постійного проживання батька, а саме: АДРЕСА_1 , шляхом відібрання сина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 у відповідачки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 без позбавлення її батьківських прав.

Свою позовну заяву позивач обґрунтовує тим, що 28 квітня 2018 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрував шлюб з ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , яке видане 28 квітня 2018 року Білгород-Дністровським міськрайонним відділом реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, актовий запис за № 169.

Під час шлюбу у сторін народився син - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 , яке видане 15 січня 2020 року Київським районним у місті Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), актовий запис за № 74

Зазначає, що спільне життя з відповідачем не склалося. Кожен з них має діаметрально протилежні погляди на шлюб, сім`ю. Причиною цього стало те, що в них з відповідачем різні погляди на сімейне життя, різні інтереси. Cторони втратили один до одного почуття любові і поваги.

Фактичне ведення між сторонами спільного господарства та сумісне проживання на даний час припинене, та за глибоким переконанням позивача подальшого сенсу підтримувати сімейні відносини немає, оскільки шлюб носить формальний характер. Подальше спільне сімейне життя не можливе і збереження шлюбу суперечило б інтересам кожного з подружжя. Шлюб вони розривають вперше.

Позивач вказує, що на виконання ч. 1 статті 160 СК України, він та відповідач - ОСОБА_2 вже давно дійшли взаємної згоди щодо того, що син - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 буде проживати разом з позивачем за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки я маю самостійний достатній заробіток, та незважаючи на той факт, що ми з відповідачем проживаємо окремо один від одного вже значний час, я матеріально допомагаю відповідачу - ОСОБА_2 , оскільки вона не має самостійного заробітку, так як ніде не працює.

Житловий будинок в якому ми проживаємо з нашим сином належить моїй матері ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що в свою чергу підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 20.10.2020 року (Індексний номер витягу: 228736659), а також моїм свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 , від 24 серпня 1989 року, яке видане Семенівською сільською радою Білгород-Дністровського району Одеської області, актовий запис за № 12.

Обґрунтовуючи позов ОСОБА_1 , вказує, що після того, як він повідомив відповідачу - ОСОБА_2 , що має намір подавати до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області позовну заяву про розірвання шлюбу, відповідач - ОСОБА_2 порушила їх домовленості, та самочинно без згоди позивача фактично викрала дитину, та змінила місце проживання дитини залишивши її з собою за адресою: АДРЕСА_2 , де на даний час проживає зі своїми батьками, а також на даний час не дає змоги приймати участь у вихованні нашого сина.

Намагання визначити місце проживання дитини із позивачем та відібрання дитини пов`язане з бажанням захистити інтереси дитини та її права на навчання, безпеку, належний догляд в тому числі медичний.

Зазначене, на думку позивача безсумнівно свідчить про можливість брати активну участь у вихованні та дозвіллі дитини.

На підставі наведеного просить задовольнити позов.

Процесуальні дії.

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 27 жовтня 2022 року провадження по справі було відкрито за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання на 27 лютого 2023 року.

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 27 жовтня 2022 року було залучено до участі у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та встановлення місця проживання малолітньої дитини, третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - орган опіки та піклування Мологівської сільської ради об`єднаної територіальної громади.

27 лютого 2023 року у судове засідання позивач - ОСОБА_1 не з`явився, надав до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області заяву про розгляд справи без його участі, та зазначив, що позовні вимогу підтримує в повному обсязі, та просить винести законне та обґрунтоване рішення.

27 лютого 2023 року у судове засідання відповідач - ОСОБА_2 не з`явилась надала до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області заяву про розгляд справи без її участі, та зазначила, що позовні вимоги ОСОБА_1 визнає, та не заперечує, щодо розірвання шлюбу, та встановлення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , разом з батьком та повернення дитини шляхом відібрання дитини у матері без позбавлення її батьківських прав. Вказує також, що наслідки визнання позову їй відомі. У відповідності з ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

У відповідності до ч. 3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Відповідно до ч.3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.

Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Фактичні обставини справи.

Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що заявлені вимоги підлягають задоволенню із наступних підстав.

Судом встановлено, що 28 квітня 2018 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрував шлюб з ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , яке видане 28 квітня 2018 року Білгород-Дністровським міськрайонним відділом реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, актовий запис за № 169.

Під час шлюбу у сторін народився син - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 , яке видане 15 січня 2020 року Київським районним у місті Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), актовий запис за № 74.

Згідно ч. 1 статті 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Так на виконання ч. 1 статті 160 СК України, позивач - ОСОБА_1 та відповідач - ОСОБА_2 вже давно дійшли взаємної згоди щодо того, що син - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 буде проживати разом з позивачем за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки я маю самостійний достатній заробіток, та незважаючи на той факт, що ми з відповідачем проживаємо окремо один від одного вже значний час, я матеріально допомагаю відповідачу - ОСОБА_2 , оскільки вона не має самостійного заробітку, так як ніде не працює.

Житловий будинок в якому ми проживаємо з нашим сином належить моїй матері ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що в свою чергу підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 20.10.2020 року (Індексний номер витягу: 228736659), а також моїм свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 , від 24 серпня 1989 року, яке видане Семенівською сільською радою Білгород-Дністровського району Одеської області, актовий запис за № 12.

Відповідач ОСОБА_2 жодного разу не критикувала та не ставила під сумнів знаходження їхнього сина з позивачем - ОСОБА_1 .

Однак, після того, коли позивач повідомив відповідачу, що він має намір подавати до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області позовну заяву про розірвання шлюбу, відповідач - ОСОБА_2 порушила їхні домовленості, та самочинно без згоди позивача фактично викрала дитину, та змінила місце проживання дитини залишивши її з собою за адресою: АДРЕСА_2 , де на даний час проживає зі своїми батьками, а також на даний час не дає змоги приймати участь у вихованні нашого сина.

Той факт, що позивач - ОСОБА_1 працює та має достатній дохід для належного утримання свого сина підтверджується відомостями з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків на запит у електронному вигляді від 16.02.2023 року (додається), згідно яких вбачається, що він задекларував прибуток за 2022 рік.

В свою чергу відповідач - ОСОБА_2 , не має самостійного доходу, оскільки ніде не працює.

Намагання визначити місце проживання дитини із позивачем та відібрання дитини пов`язане з бажанням захистити інтереси дитини та її права на навчання, безпеку, належний догляд в тому числі медичний.

Під час розгляду справи відповідачка ОСОБА_2 позовні вимоги ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та визначення місця малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , разом з батьком та повернення дитини шляхом відібрання дитини у матері без позбавлення її батьківських прав визнала.

Позиція суду та оцінка аргументів сторін.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст.51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Відповідно до статей 21, 24 Сімейного кодексу України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Такі положення національного законодавства України відповідають статті 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10.12.1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання.

Згідно ч. 1 ст. 110 Сімейного кодексу України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.

Згідно ч. 3 ст. 110 Сімейного кодексу України, чоловік, дружина мають право пред`явити позов про розірвання шлюбу протягом вагітності дружини, якщо батьківство зачатої дитини визнане іншою особою.

Згідно ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно з частинами восьмою, дев`ятою статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно із ст.12 Закону України «Про охорону дитинства», на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до ч.1 ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Статтею 161 СК України визначено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Частиною першою статті 162 СК України визначено, що якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

У частинах першій-третій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Під час будь-якого розгляду згідно з пунктом 1 цієї статті всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у розгляді та викладати свою точку зору. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини насамперед необхідно виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан, тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц, провадження № 61-327цс18 відступила від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини про обов`язковість брати до уваги принцип 6 Декларації прав дитини стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Велика Палата Верховного Суду зазначила, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини.

Враховуючи вищенаведені обставини, керуючись принципом максимального забезпечення прав та інтересів дитини, оскільки сторони однією сім`єю не проживають, зважаючи також на те, що відповідачка ОСОБА_2 без згоди позивача ОСОБА_1 змінила місце проживання їхнього сина та в ході розгляду справи позовні вимоги ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, та визначення місця малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , разом з батьком та повернення дитини шляхом відібрання дитини у матері без позбавлення її батьківських прав визнала, суд вважає, що у зв`язку з відмовою матері виховувати дитину необхідно відібрати неповнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у відповідачки ОСОБА_2 без позбавлення її батьківських прав та визначити місце проживання неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , разом з батьком ОСОБА_1 , за адресою постійного проживання батька, а саме: АДРЕСА_1 , що забезпечить якнайкращі інтереси дитини, а тому позов підлягає задоволенню.

Разом з тим, суд вважає за необхідне роз`яснити відповідачу, що матір дитини у разі визначення місця проживання дитини з батьком не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною та участі у її вихованні і може реалізувати свої права шляхом домовленості з батьком дітей щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки та піклування чи за рішенням суду.

Стосовно позовних вимог щодо визначення місця проживання неповнолітньої дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , разом з ОСОБА_1 , суд зазначає, що позивач просить визначити місце проживання неповнолітнього сина ОСОБА_7 разом із батьком за адресою постійного проживання позивача, а відповідачка надає згоду на це, яка зазначена в заяві про визнання позову. У зв`язку із чим суд приходить до висновку, що якщо спір між батьками щодо визначення місця проживання дитини відсутній, тобто батьки дитини дійшли згоди з приводу визначення місця проживання дитини, звертатися до органу опіки та піклування щодо отримання висновку з приводу вказаного питання не є потрібним

Висновки за результатами розгляду справи

Дослідивши наявні у справі докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов до переконання про те, що оскільки відповідачка ОСОБА_2 без згоди позивача змінила місце проживання їхнього старшого сина та в ході розгляду справи позовні вимоги ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та визначення місця малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , разом з батьком та повернення дитини шляхом відібрання дитини у матері без позбавлення її батьківських прав визнала, суд вважає, що у зв`язку з відмовою матері виховувати дитину необхідно визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , разом з батьком ОСОБА_1 , за адресою постійного проживання батька, а саме: АДРЕСА_1 , шляхом відібрання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 у відповідачки ОСОБА_2 без позбавлення її батьківських прав, що забезпечить якнайкращі інтереси дитини, а тому позов підлягає задоволенню.

Враховуючи все вищенаведене, керуючись ст. ст. 2, 4, 5, 10, 90, 258, 259, 263, 265, 268, 293 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору - орган опіки та піклування Мологівської сільської ради об`єднаної територіальної громади про розірвання шлюбу та встановлення місця проживання малолітньої дитини - задовольнити.

Розірвати шлюб між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований 28 квітня 2018 року Білгород-Дністровським міськрайонним відділом реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, актовий запис за № 169.

У зв`язку із самостійним вихованням малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 без участі матері, відібрати малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 у відповідачки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 без позбавлення її батьківських прав, та визначити місце проживання малолітнього сина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 разом із батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою постійного проживання батька: АДРЕСА_1 .

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя О.О.Боярський