ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5139/23 Справа № 180/1401/22 Суддя у 1-й інстанції - Нанічкіна Н.М. Суддя у 2-й інстанції - Халаджи О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2023 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

судді-доповідача Халаджи О. В.

суддів: Канурної О.Д., Космачевської Т.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами, у письмовому провадженні у м. Дніпро апеляційні скарги Акціонерного товариства «Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат» та ОСОБА_1 на рішення Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 21 березня 2023 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат» про відшкодування моральної шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я внаслідок виконання трудових обов`язків ( суддя першої інстанції Нанічкіна Н.М., повний текст рішення складено 21 березня 2023 року),

В С Т А Н О В И В:

31 жовтня 2022 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Марганецького міського суду Дніпропетровської області з позовом до Акціонерного товариства «Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат», в якому просив стягнути на свою користь з відповідача у відшкодування моральної шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я внаслідок виконання трудових обов`язків 180000 гривень та витрати на правничу допомогу у сумі 15000 гривень.

Рішенням Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 21 березня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат» про відшкодування моральної шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я внаслідок виконання трудових обов`язків задоволено частково.

Стягнуто з Акціонерного товариства «Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 130 000 гривень, з утриманням податків та інших обов`язкових платежів.

Стягнуто з Акціонерного товариства «Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 6000 гривень.

В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.

Стягнуто з Акціонерного товариства «Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат» судовий збір на користь держави в розмірі 1300 гривень.

Із вказаним рішенням суду не погодилась представник Товариства Касьян Л.Л. та позивач ОСОБА_1 , та подали апеляційні скарги, вважає, що рішення ухвалено з порушенням норм матеріального права та процесуального права.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги Касьян Л.Л. , зазначила, що згідно висновків МСЕК позивачу була встановлена 3 група інвалідності та не вказані обмеження щодо умов та характеру його подальшої праці, що не позбавило його можливості далі працювати.

Вказує, що відповідно до акту Н-1 про нещасний випадок, причиною нещасного випадку є особиста необережність позивача та невиконання ним Інструкцій по охороні праці для підземного гірничого робітника очисного вибою ОТ-ОШ-01-13.

Наголошує на тому, що ні позивач в позові, ні суд першої інстанції у рішенні не навів жодних доказів на підтвердження факту заподіяння позивачу моральних страждань саме відповідачем та стягуючи шкоду у розмірі 130000 грн, не вивчив ані розміру заробітку, що отримував позивач під час роботи у відповідача, ані його майновий стан

Зазначає, що представник позивача не надав детальний опис робіт, виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат.

Касьян Л.Л. просила рішення Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 21 березня 2023 року змінити в частині стягнення моральної шкоди, зменшивши її зі 130000 грн до 65000 грн., а в частині стягнення витрат на правничу допомогу відмовити.

ОСОБА_1 свою апеляційну скаргу мотивує тим, що даний спір виник між позивачем та відповідачем про відшкодування сум завданих платнику податків внаслідок заподіяння шкоди життю та здоров`ю, а тому зміни в податковому законодавстві не поширюються на оподаткування сум, за рішенням суду.

Наголошує на тому, що стягуючи суму правничої допомоги у розмірі 6000 грн, суд не звернув увагу на той факт, що сума гонорару визначена у фіксованій сумі, погоджена сторонами та є незмінною.

Вказує, що судом під час визначення розміру моральної шкоди не враховано, що позивач 27 листопада 2013 року був травмований на виробництві.

ОСОБА_1 просив рішенням Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 21 березня 2023 року змінити, збільшивши розмір моральної шкоди до 180000 грн, та правничої допомоги до 15000 грн.

Від ОСОБА_1 , надійшов відзив на апеляційну скаргу відповідача, вважає, що рішення підлягає зміні, а саме в частині розміру моральної шкоди до 180000 грн, та стягнення цієї суми без врахування податку.

Також ОСОБА_1 просив стягнути правничу допомогу.

Відповідно до частини 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою «Апеляційне провадження».

Згідно частини.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За таких обставин, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13.ст.7 ЦПК України, якою передбачено,що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Оскільки в даній справі ціна позову становить 180000 грн. тобто менше ста розмірів прожиткового мінімуму (2684 х 100=268400), а тому справа підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 4 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно записів у трудовій книжці, ОСОБА_1 знаходився у трудових відносинах з АТ «Марганецький ГЗК», зокрема, працював підземним машиністом електровозу 3 розряду, підземним ГРОЗ 4 розряду, 5 розряду, 6 розряду (а.с.7-9).

28 листопада 2013 року ОСОБА_1 отримав травму на виробництві - закрита ЧМТ, струс головного мозку.

Згідно з Актом про нещасний випадок, пов`язаний з виробництвом, форми Н-1, затвердженим 03 грудня 2013 року, о 00-30 годині ОСОБА_1 , проходячи під робочим сполученням біля стоячого комбайну КДР-6, підслизнувся на одній з дошок, на які було встановлено комбайн КДР-6 та впав, вдарившись обличчям об плаваючу секцію. Шкідливий чи небезпечний фактор - недостатнє освітлення робочої зони, причиною настання нещасного випадку є: основна - невиконання вимог інструкції з охорони праці, порушення п.2.1.1., 2.4.1., 2.4.4. інструкції з охорони праці для підземного ГРОЗ ОТ-ОШ-01-13; супутня - особиста необережність потерпілого. Порушення ЗУ «Про охорону праці» ст.14. Особою, яка допустила порушення вимог законодавства з охорони праці є ОСОБА_1 (а.с.10-11).

Згідно з Актом Н-5 проведення розслідування нещасного випадку, затвердженим 03 грудня 2013 року, причиною настання нещасного випадку є: основна - невиконання вимог інструкції з охорони праці, порушення п.2.1.1., 2.4.1., 2.4.4. інструкції з охорони праці для підземного ГРОЗ ОТ-ОШ-01-13; супутня - особиста необережність потерпілого. Порушення ЗУ «Про охорону праці» ст. 14. Особою, яка допустила порушення вимог законодавства з охорони праці є ОСОБА_1 (а.с.12-13).

Оглядом МСЕК первинним від 07 квітня 2014 року ОСОБА_1 встановлено втрату працездатності у розмірі 25% (а.с.14).

Також, згідно з Актом розслідування хронічного професійного захворювання від 25 липня 2022 року, ОСОБА_1 працював за професією 14 років 08 місяців 14 днів, в умовах впливу шкідливих факторів 5 років 11 місяців 15 днів, має такий основний діагноз: хронічний бронхіт ІІ ст., фаза затихаючого загострення, дифузний пневмосклероз, ЛН ІІ (другого) ступеня; хронічна радікулопатія L5, S1 праворуч в стадії загострення з вираженими статико-динамічними порушеннями, м`язово-тонічними та больовим синдромами. Професійні захворювання виникло через: вібрація, важкість праці, робоча поза, шум, хімічні речовини, в тому числі аерозолі переважно фіброгенної дії. (а.с.15-17).

Первинним/повторним оглядом МСЕК 18 серпня 2022 року ОСОБА_1 було встановлено третю групу інвалідності та 65% втрати професійної працездатності: первинно за професійними захворюваннями - 30% радикулопатія, 10% хронічний бронхіт, та повторно 25% за травмою 2013 року, з 15 серпня 2022 року по 01 вересня 2024 року (а.с.19).

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції врахував надані позивачем докази, процент втрати професійної працездатності, а також принципи розумності та справедливості, та вважав за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок отримання позивачем ушкодження здоров`я на виробництві, грошову компенсацію в розмірі 130000 грн.

Апеляційний суд погоджується з даним висновком суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 43 Конституції України держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Відповідно до вимог ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Згідно ст. 173 КЗпП України шкода, заподіяна працівникові каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.

Відповідно до частини 1 ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди провадиться, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

При цьому, вина власника не вказана серед юридичних фактів, які входять до юридичного складу, який є підставою правовідносин по відшкодуванню моральної шкоди.

Тобто, закон не перешкоджає стягненню з власника моральної шкоди за відсутності його вини, якщо є юридичні факти, що складають підставу обов`язку власника відшкодувати моральну шкоду, а саме: наявність моральних страждань працівника, втрата нормальних життєвих зв`язків, або необхідність для працівника додаткових зусиль для організації свого життя.

На підтвердження факту ушкодження здоров`я позивачем було надано довідку Медико-соціальної експертної комісії від 18.08.2022 року серії 12ААВ № 130499 у зв`язку з професійним захворюванням позивачу було сукупно встановлено 65 % втрати працездатності та 3 групу інвалідності, з 15.08.2022 року по 01.09.2024 року (а.с.19).

В даному випадку професійне захворювання пов`язане з виконанням робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, тому відповідальність по відшкодуванню моральної шкоди покладається на роботодавця (підприємство).

Суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про те, що надані позивачем докази повною мірою вказують, що ушкодження здоров`я ОСОБА_1 призвело як до фізичних, так і до моральних страждань. Втрата працездатності призвела до обмеження його можливості вести активний спосіб життя, вільно спілкуватися, внаслідок чого остання змушена прикладати додаткові зусилля для організації свого життя. Суд також правомірно дійшов висновку про часткове задоволення позову і стягнення 130000 грн., що відповідає принципам розумності, виваженості та справедливості.

Відповідно до ч.1-3 ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я.

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до ч.1 ст.1168 ЦК України, моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів.

Частинами 1 та 3 ст.13 Закону України «Про охорону праці» передбачено, що роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог.

Відшкодування моральної шкоди провадиться власником, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральних втрат потерпілого, порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Під моральними втратами потерпілого розуміються страждання, заподіяні працівникові внаслідок фізичного або психічного впливу, що спричинило погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

У пунктах 9, 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

У Рішенні Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року № 1-9/2004 у справі за конституційним зверненням Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Кіровоградській області про офіційне тлумачення положення частини третьої статті 34 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» зазначено, що моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я.

Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричинюють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності.

Що стосується доводів апеляційної скарги про недоведення причинного зв`язку між виникненням хронічних захворювань у ОСОБА_1 , та діями відповідача, а також що причиною професійних захворювань ОСОБА_1 є порушення та недотримання ним рекомендацій лікарів, вони спростовуються Актом розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання форми П-4 від 05.07.2022 року, у п.17, якого зазначено про хронічне професійне захворювання, яке виникло за обставин, праці підземним гірником очисного забою, виконував наступні операції: очисний виїм, обладнання сполучення виїмкового штреку і очисної заходки, вихід ніші чергової очисної заходки, витягнення раніше встановленого кріплення, допоміжні операції. Внаслідок тривалої роботи в умовах дії шкідливих факторів виробничого середовища, недосконалості технології видобутку руди підпав під вплив шкідливих факторів виробничого середовища і трудового процесу.

Згідно п 18 вказаного Акту причина виникнення хронічного захворювання.

Вібрація: еквівалентний корегований рівень віброшвидкості при дії локальної вібрації на 4 дБ перевищував нормативні параметри вимог ДСН 3.3.6.039-99 «Державні санітарні норми виробничої загальної та локальної вібраціях» і складав 116дБ при нормативному значенні 112дБ.

Важкість праці: при роботі підземним гірником очисного забою маса вантажу, що підіймається та переміщується вручну, складає 41 кг при допустимому значенні до 30 кг, робоча поза незручна 61,2% при допустимому значенні до 25%.

Шум: еквівалентний рівень шуму 7 ДБА перевищував нормативні параметри вимог ДСН 3.3.6.037-99 і складав 87дБА при нормативному 80дБА.

Хімічні речовини, у тому числі аерозолі переважно фіброгенної дії: концентрація в повітрі робочої зони перевищувала нормативні значення, в 2.7 рази по вмісту пилу ( 5,447 мг/м3 при нормативному значенні 2,0 мг/м3), в 1,4 рази по вмісту оксиду марганцю ( 0,423 мг/м3 при нормативному значенні 0,3 мг/м3.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в своїй постанові від 15 червня 2020 року у справі № 212/3137/17-ц зазначив, що невиконання роботодавцем обов`язку по забезпеченню безпечних і здорових умов праці, яке мало наслідком виникнення у позивача професійного захворювання, втрати працездатності й встановлення інвалідності, є підставою для відшкодування роботодавцем (його правонаступником) заподіяної працівнику моральної шкоди.

У постанові Великої палати Верховного Суду від 5 грудня 2018 року у справі №210/5258/16-ц зазначено, що суди, встановивши факт завдання моральної шкоди, повинні особливо ретельно підійти до того, аби присуджена ними сума відшкодування була домірною цій шкоді. Сума відшкодування моральної шкоди має бути аргументованою судом з урахуванням, зокрема, визначених у частині третій статті 23 ЦК України критеріїв і тоді, коли таке відшкодування присуджується у сумі суттєво меншій, аніж та, яку просив позивач.

Визначаючи розмір заподіяної позивачу моральної шкоди, суд виходив із того, що внаслідок отримання професійних захворювань позивач втратив 65% професійної працездатності, що свідчить про неможливість покращення стану його здоров`я у майбутньому, а також з того, що захворювання позивача призвели до кардинальної негативної зміни її життя, порушили її психологічний стан та нормальні життєві зв`язки.

Прийнявши до уваги факт отримання ОСОБА_1 третьої групи інвалідності та втрати ним 65% працездатності, врахувавши характер немайнових втрат позивача, глибину її фізичних та душевних страждань, погіршення його здібностей та позбавлення його певних можливостей їх реалізації, а також керуючись засадами розумності і справедливості, суд першої інстанції обґрунтовано визначив розмір компенсації моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню позивачу за рахунок відповідача, на рівні 130000 грн., а тому доводи апеляційних скарг в частині незгоди із сумою стягнутою судом першої інстанції є безпідставними, оскільки суд першої інстанції на підставі наданих доказів дійшов обґрунтованого висновку про стягнення 130000 грн, з урахуванням розумності та справедливості.

Враховуючи наведене, а також те, що професійне захворювання позивача виникло під час його перебування у трудових відносинах з відповідачем, на якого законодавством покладено обов`язок забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці, що потягнуло за собою втрату позивачем професійної працездатності та завдало йому моральних страждань, колегія суддів вважає, що оскаржуване судове рішення ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Доводи про те, що доказів, які б підтверджували ступінь моральних страждань позивачем не надано і судом не обґрунтовано,є безпідставними.

Суд першої інстанції правильно виходив із того, що факт спричинення моральної шкоди доведено. Право на відшкодування моральної шкоди у позивача виникло з моменту встановлення стійкої втрати професійної працездатності, що підтверджується відповідними медичними документами.

Висновком МСЕК, позивачу встановлено ушкодження здоров`я під час виконання трудових обов`язків, у зв`язку із чим заподіяння моральних страждань є доведеним.

Доводи скаржника про те, що відповідачем в повному обсязі виконані обов`язки щодо забезпечення належних умов праці, висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки саме негативні показники важких умов праці та мікроклімату спричинили виникнення хронічних захворювань у позивача.

Доказів на спростування наявності шкідливих факторів виробничого середовища та шкідливого впливу на здоров`я позивача відповідачем ні суду першої інстанції, ні апеляційному суду не надані.

Доводи апеляційної скарги щодо відсутності доказів підтвердження факту заподіяння позивачу моральної шкоди та не врахування судом відсутності вини підприємства у спричиненні шкоди позивачу, що позивач свідомо йшов працювати в шкідливих умовах праці, є безпідставними, оскільки суд першої інстанції, на підставі медичних документів про лікування позивача у зв`язку з професійним захворюванням, правильно визнав, що ОСОБА_1 була заподіяна моральна шкода, оскільки внаслідок тривалої дії шкідливих факторів на робочому місці позивач частково втратив професійну працездатність, що порушило його звичайне життя, змусило лікуватися, обмежувати свою життєву активність, прикладати додаткові зусилля для організації свого життя, що належним чином має бути компенсовано.

Доводи апеляційної скарги, що попри встановлену позивачу інвалідність йому не протипоказана фізична праця взагалі на поверхні, не виключають його моральних страждань.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , з приводу визначеного судом розміру моральної шкоди з утриманням податків та інших обов`язкових платежів, завищенного на його думку, виходячи з наступного.

Визначаючи розмір відшкодування позивачу моральної шкоди, суд першої інстанції виходив із вимог чинного законодавства, з урахуванням характеру і тривалості його душевних страждань та обсягу змін в його житті. Визначена судом сума відповідає ступеню втрати професійної працездатності, засадам розумності, виваженості та справедливості. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

Змінами до податкового законодавства, які набули чинності з 23 травня 2020 року згідно із законом України № 466-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві», визначено, що стягнуті кошти в рахунок відшкодування моральної шкоди є доходом, який підлягає оподаткуванню на час виконання рішення суду.

Отже, з 23 травня 2020 року звільняється від оподаткування податком на доходи фізичних осіб відшкодування моральної шкоди у розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 01 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом.

Оскільки сума стягнення з АТ «Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_1 моральної шкоди складає 130 000 грн., що значно перевищує чотирикратний розмір мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 01 січня звітного (податкового) року, як це передбачено законом, тому в даному випадку, підлягає стягненню моральна шкода у розмірі 130 000 грн. з урахуванням податків і зборів фізичних осіб.

Щодо правничої допомоги слід зазначити наступне.

Згідно зі статтею 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI).

З матеріалів справи вбачається, що між ОСОБА_1 та адвокатом Чепурновим В.В. було укладено договір про надання правової допомоги від 21.08.2022 року

Згідно п. 3.1 вказаного договору, за правову допомогу ОСОБА_1 сплачує адвокату фіксовану суму 15000 грн, одночасно з підписанням договору.

Факт сплати підтверджено квитанцією № 480037 (а.с.37).

Згідно акту виконаних робіт від 28.10.2022 року, витрати пов`язані зі складанням позову 6000 грн.

Апеляційний суд вважає. що суд першої інстанції стягуючи суму у розмірі 6000 гривень дійшов обґрунтованого висновку, оскільки саме ця сума була підтвердження на витрати у суді першої інстанції, іншого акту який би підтвердив обсяг виконаних робіт у розмірі 15000 гривень, до суду надано не було.

Посилання в апеляційній скарзі позивача, про повідомлення суд про намір звертатись до апеляційної інстанції не може бути підставою для суду для задоволення суми у повному обсязі.

Посилання в апеляційній скарзі відповідача, що сума у 6000 грн не підтверджена, спростовуються матеріалами справи на наданим актом виконаних робіт.

З урахуванням зазначеного, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції з урахуванням критерії складності справи та з урахуванням наданим адвокатом послуг, та з урахуванням критерії співмірності, дійшов до обґрунтованого висновку, стягнувши з відповідача на користь позивача 6000 грн правничої допомоги.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Суд першої інстанції повно та всебічно перевірив обставини справи, дав їм належну оцінку та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для скасування рішення суду в межах доводів апеляційної скарги не має.

Враховуючи зазначене, апеляційні скарги слід залишити без задоволення, а судове рішення - без змін.

Керуючись статтями 374, 375, 382, 383 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційні скарги Акціонерного товариства «Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат» та ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 21 березня 2023 рокузалишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді: О. В. Халаджи

О.Д. Канурна

Т.В. Космачевська