Справа № 345/3050/22
Провадження № 22-ц/4808/330/23
Головуючий у 1 інстанції Кулаєць Б. О.
Суддя-доповідач Томин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2023 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючої Томин О.О.,

суддів: Бойчука І.В., Пнівчук О.В.,

за участю секретаря Працун В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Івасишин Зоряни Зорянівни на рішення Калуського міськрайонного суду, ухвалене суддею Кулаєць Б.О. 14 грудня 2022 року в м. Калуші, повний текст якого складено 23 грудня 2022 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2022 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

Позовні вимоги мотивував тим, що ОСОБА_2 12.06.2014 року уклав з ним договір позики, згідно якого він передав, а відповідач отримав та зобов`язався повернути в строк до 30.06.2015 року 150000 грн.

Вказував, що відповідач повернув частину позики, а саме 30000 грн., про позивач видав йому власноруч написані заяви (розписки). На даний час повного повернення заборгованості не відбулося. Відповідач уникає спілкування з ним. А тому він змушений звертатися до суду за захистом свого порушеного права.

Посилається на вимоги ч. 2 ст. 625 ЦК України, відповідно до якої також має право на стягнення пені та інфляційних втрат суми боргу.

Просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь заборгованість за договором позики в сумі 732860 грн., з яких 120000 грн. прострочена позика, 138360 грн. - інфляційні втрати, 474500 грн. - пеня. А також судові витрати в сумі 17328,61 грн., що складають з судового збору та витрат на правову допомогу.

Рішенням Калуського міськрайонного суду від 14 грудня 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, представник позивача адвокат Івасишин З.З. подала апеляційну скаргу. Вважає дане рішення незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, за неповного дослідження обставин справи, недоведеності обставин, які суд вважав встановленими.

Вважає, що суд виявив упередженість до позивача і максимально сприяв відповідачу, порушуючи при цьому норми процесуального права. Стверджує, що позивач та його представник не були повідомлені про час і дату підготовчого засідання. Також в матеріалах справи немає жодних відомостей про надсилання позовної заяви чи викликів відповідачу, ознайомлення відповідача чи його представника з матеріалами справи, проте наявні подані ними заяви. При цьому жодна із вказаних заяв позивачу не надсилалась.

Вказує, що всупереч п. 1 ч. 2 ст. 198 ЦПК України суд не відклав підготовче судове засідання та не викликав позивача, не повідомив його про проведення підготовчого засідання, закрив підготовче провадження за заявою представника відповідача, поданою в той же день.

Також суд не роз`яснив учасникам справи, які обставини входять до предмета доказування, які докази мають бути подані, не з`ясував, чи надали сторони докази, на які вони посилаються.

Зазначає, що висновок місцевого суду про пропуск позивачем строку позовної давності не ґрунтується на законі. Відповідач відзив на позов не подав, під сумнів позовні вимоги не ставив, в тому числі і часткове погашення позики відповідачем. Представник відповідача 14.12.2022 року подав заяву про застосування позовної давності до позовних вимог, і в цей же день судом було ухвалено рішення на користь відповідача.

Вказує, що часткове погашення боргу відповідачем підтверджується копіями розписок, а висновок суду про те, що такі розписки не відповідають встановленій формі є неправомірним, зважаючи на умови договору позики, зокрема, п. 7, в якому зазначено, що за домовленістю сторін повернення боргу підтверджується відповідною заявою позикодавця про одержання коштів, яку останній видаватиме позичальнику щоразу після відповідних платежів.

Вважає, що посилання суду на зміст п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» є нерелевантним, оскільки суд не вирішував питання про недійсність правочинів. Відповідач не заперечував ні сам позов, ні часткове погашення позики, а позивачем у позовній заяві та у розрахунку заборгованості було враховано зазначені часткові погашення боргу.

Стверджує, що у даній справі боржник у присутності свідків, добровільно частково сплачував позику, і ці факти не заперечує.

Просить скасувати рішення суду першої інстанції та задовольнити позовні вимоги.

Відповідач правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

В судовому засіданні апеляційного суду представник апелянта адвокат Івасишин З.З. доводи та вимоги апеляційної скарги підтримала.

Представник відповідача адвокат Бойко Р.Б. щодо задоволення апеляційної скарги заперечив, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 12.06.2014 року між ОСОБА_1 як позикодавцем та ОСОБА_2 як позичальником було укладено Договір позики грошових коштів, відповідно до якого позикодавець при укладенні цього договору передав у власність позичальнику строком до 30.06.2014 року грошові кошти в розмірі 150000,00 грн., а позичальник зобов`язався повернути їх до 30.06.2014 року в порядку і на умовах, передбачених цим договором, про що свідчать їх підписи (а.с. 4-5).

Відповідно до п. 4 даного Договору всі платежі, що здійснюються позичальником для виконання боргових зобов`язань, вважаються належним чином виконаними в момент вручення грошових коштів позикодавцеві чи його уповноваженому представнику відповідно до умов цього Договору.

Згідно п.п. 5-7 Договору позивальник вправі повертати позику як рівними, так і не рівними частками. Позичальник може повернути позичену грошову суму і раніше строку, зазначеного в п. 2 цього Договору, а позикодавець зобов`язується прийняти борг частками, а також раніше строку, передбаченого цим Договором. Виконання позичальником свого зобов`язання за цим Договором має бути здійснено в місті Івано-Франківську готівкою. За домовленістю сторін повернення боргу підтверджується відповідною заявою позикодавця про одержання грошей, які останній видаватиме позичальнику щоразу після відповідних платежів.

Після виконання позичальником свого зобов`язання позикодавець повинен передати йому примірник цього Договору. Наявність у позикодавця після спливу терміну повернення грошей примірника цього Договору є свідченням прострочення виконання позичальником свого зобов`язання (п. 8 Договору).

За прострочення виконання зобов`язань за цим Договором позичальник виплачує пеню в розмірі 1% від простроченої суми за кожен день прострочення, а сума позики має бути виплачена з урахуванням офіційно встановленого індексу інфляції (п. 10 Договору).

Договір вважається укладеним з моменту передання позикодавцем грошей позичальнику і діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань (п. 11 Договору).

Відповідно до копій розписок від 23.12.2016 року, від 31.07.2019 року та від 05.11.2021 року в кожній « ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_2 10000,00 грн. в рахунок погашення боргу» в присутності свідків (а.с. 61, 63-64, 88-90).

Таким чином позивачем отримано від ОСОБА_2 в рахунок погашення боргу 30000,00 грн.

Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості станом на 21.09.2022 року загальна сума боргу за вказаним Договором становить 732860 грн., з яких: 120000 грн. прострочена позика, 138360 грн. - інфляційні втрати за період з 01.07.2014 року по 11.03.2020 року, 474500 грн. пеня відповідно до п. 10 Договору за період з 11.03.2019 року по 11.03.2020 року (а.с. 6).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що письмова форма договору позики, укладеного 12.06.2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , відповідає ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України, є реального характеру та доказом факту укладення договору та факту передачі грошової суми позичальнику. При цьому наявність оригіналу договору позики у позивача, яку він надав суду, вказує про невиконане зобов`язання відповідачем та підтверджує наявність боргу. Разом з тим позивач звернувся з даним позовом за межами строку позовної давності, про застосування якої просив представник відповідача у поданій ним заяві. Позивачем та його представником не наведено жодних підстав, що об`єктивно позбавляли б його можливості протягом вказаного часу звернутися до суду з відповідним позовом, та не порушувалось питання про поновлення даного строку на звернення до суду, підтверджуючи об`єктивні обставини його пропуску. Надані представником позивача 14.12.2022 року суду копії розписок від 23.12.2016 року, 31.07.2019 року та 05.11.2021 року, написані ОСОБА_1 та підписані ним же, суд не прийняв до розгляду, оскільки такі не були подані у встановлений законом строк, відсутнє підтвердження надсилання (надання) їх іншій стороні у справі. Крім того, такі суд вважав неналежними доказами, оскільки розписки не відповідають вимогам ст. 654 ЦК України, так як не містять підпису ОСОБА_2 про часткове погашення боргу, в них не зазначено, який борг та за яким договором погашається, вони вчинені не в такій самій формі, що й договір позики, що змінюється, у вказаних розписка зазначені свідки, у присутності яких кожна з них складалася, а згідно абзацу 2 ч. 1 ст. 218 ЦК не може доводитися свідченням свідків виконання зобов`язань, що виникли з правочину. Більше того, клопотання про допит вказаних свідків в судовому засіданні позивачем не заявлялося. Таким чином суд вважав, що вказані копії розписок за відсутності інших доказів про вчинення боржником дій з визнання ним свого боргу не є достатнім доказом для того, щоб визнати встановленим факт часткового виконання відповідачем свого обов`язку з повернення коштів згідно з договором позики від 12.06.2014 року.

Враховуючи вищевикладене, зокрема те, що строк виконання зобов`язання за договором позики сплив, як наслідок закінчився загальний строк позовної давності, позивач звернувся до суду з даним позовом з пропуском вказаного строку, представник відповідача заявив клопотання про застосування наслідків сливу позовної давності, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову необхідно відмовити, застосувавши строки позовної давності у даному спорі.

Однак апеляційний суд не може погодитися із такими висновками з огляду на наступне.

За положенням статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

У постанові Верховного Суду від 19 жовтня 2021 року в справі №628/1475/19 (провадження №61-7554св21) зазначено, що «правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод та інтересів, а тому суд повинен установити, чи були порушені або невизнані права, свободи чи інтереси особи, яка звернулася до суду за їх захистом, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні».

Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно статей 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинне виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною першою статті 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (частина друга статті 1047 ЦК України).

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

У правових висновках у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13, від 2 липня 2014 року у справі №6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі №6-996цс17 зазначено, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Відповідно до правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі №707/2606/16-ц (провадження №61-28762св18), від 26 вересня 2018 року у справі №483/1953/16-ц (провадження №61-33891св18), від 27 червня 2018 року у справі №712/14562/17-ц (провадження №61-26174ск18), статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

Отже, наявність оригіналу договору позики у позивача (кредитора) свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.

Звертаючись до суду із вказаним позовом, позивач на підтвердження укладення договору позики між ним та ОСОБА_2 надав оригінал Договору позики грошових коштів від 12.06.2014 року, відповідно до якого позикодавець при укладенні цього договору передав у власність позичальнику грошові кошти в розмірі 150000,00 грн., а позичальник зобов`язався повернути їх до 30.06.2014 року (а.с. 4-5).

Таким чином у даній справі письмова форма договору позики внаслідок її реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й факту передачі грошової суми позичальнику. Наявність між сторонами позикових відносин підтверджується наявним у позивача оригіналом договором позики, який свідчить як про факт отримання боржником коштів за договором, так і про зобов`язання повернути ці кошти.

Оскільки у визначені договором позики строки грошові кошти позивачу в повній сумі повернуті не були, у останнього були підстави для звернення до суду з даним позовом.

Доказів на спростування укладення між сторонами договору позики відповідачем не надано.

В суді першої інстанції представник відповідача просив відмовити в позові у зв`язку зі спливом строку позовної давності, про що подав відповідну заяву (а.с. 65).

За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (частина третя вказаної статті).

Отже, переривання перебігу позовної давності передбачає, що внаслідок вчинення певних дій (або підтвердження визнання боржником боргу чи іншого обов`язку, або подання кредитором позову до одного чи кількох боржників) перебіг відповідного строку, що розпочався, припиняється. Після такого переривання перебіг позовної давності розпочинається заново з наступного дня після підтвердження визнання боржником боргу чи іншого обов`язку або після подання кредитором позову до одного чи кількох боржників.

У постанові Верховного Суду України від 08.11.2017 року у справі №6-2891цс16 вказано, що правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть з урахуванням конкретних обставин справи належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. Вчинення боржником дій з виконання зобов`язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності лише за умови, якщо такі дії здійснено самим боржником або за його згодою чи дорученням уповноваженою на це особою.

У постанові Верховного Суду від 14.02.2018 року в справі №161/15679/15-ц (провадження №61-765св18) міститься висновок по застосуванню частини першої статті 264 ЦК України та вказано, що з тлумачення цієї норми слідує, що вона пов`язує переривання позовної давності з будь-якими активними діями зобов`язаного суб`єкта (боржника). При цьому не виключається й випадку коли переривання перебігу позовної давності буде відбуватися внаслідок визнання боргу, що здійснюється іншими суб`єктами, якщо на це була виражена воля боржника. Тобто коли боржник виражає свою згоду чи уповноважує на це відповідного іншого суб`єкта.

Схожі висновки містяться і в постановах Верховного Суду України від 27.04.2016 року у справі №3-269гс16, Верховного Суду від 14.02.2018 року в справі №161/15679/15-ц (провадження №61-765св18), від 16.02.2022 року у справі №752/23561/17 (провадження №61-14224св21).

В п.п. 5, 7 Договору позики сторони узгодили, що позичальник вправі повертати позику як рівними, так і не рівними частками. За домовленістю сторін повернення боргу підтверджується відповідною завою позикодавця про одержання грошей, які останній видаватиме позичальнику щоразу після відповідних платежів. (а.с. 4-5).

Позивач стверджував в позові, що відповідач ОСОБА_2 повернув йому частину позики в сумі 30000,00 грн., про він відповідно до п. 7 Договору позики видав йому власноруч написані розписки (а.с. 1).

Під час розгляду справи в суді першої інстанції представником позивача було долучено до матеріалів справи копії розписок від 23.12.2016 року, від 31.07.2019 року та від 05.11.2021 року в кожній з яких зазначено, що « ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_2 10000,00 грн. в рахунок погашення боргу» в присутності свідків (а.с. 61, 63-64).

Належних та допустимих доказів на заперечення факту складання таких розписок стороною відповідача на надано.

Що стосується висновку суду першої інстанції про залишення таких розписок без розгляду, оскільки такі не були подані у встановлений законом строк, і відсутнє підтвердження надсилання (надання) їх іншій стороні у справі, то апеляційний суд зазначає наступне.

Так, після закриття провадження у справі та призначення її до розгляду по суті представником відповідача адвокатом Бойком Р.Б. 14.12.2022 року було подано суду заяву про застосування спливу строку позовної давності до вимог даного позову (а.с. 65).

Того ж дня представник позивача адвокат Івасишин З.З. надіслала вказані копії розписок до суду (а.с. 60-64).

Таким чином вказані докази подані не на підтвердження предмету спору, а на спростування доводів контрагента про застосування спливу строку позовної давності в цих правовідносинах. Відтак, до подання такої заяви сторона не могла знати які саме додаткові правові обставини і за допомогою яких доказів слід доказувати. На відповідній стадії судового розгляду доказувався факт наявності боргу відповідача перед позивачем.

Крім того, про часткове погашення боргу в сумі 30000,00 грн. позивач зазначав у позовній заяві, і даний факт стороною відповідача не заперечувався.

Оригінали даних розписок повинні бути у відповідача.

Посилання місцевого суду на невідповідність наданих розписок вимогам ст. 654 ЦК України та відсутність підпису ОСОБА_2 теж є помилковими, оскільки вказана стаття передбачає форму зміни або розірвання договору, а підпис позичальника засвідчує факт укладення договору позики. В той час як вказані розписки видані позикодавцем у відповідності до п. 7 Договору про одержання частини позики від позичальника.

Щодо тверджень про те, що в цих розписках не зазначено, за яким саме договором борг погашається, то такі також є необґрунтованими, оскільки представником відповідача, в тому числі в судовому засіданні апеляційного суду підтверджено, що інших боргових зобов`язань ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 немає.

Таким чином вказані обставини вказують на визнання відповідачем боргу, що в свою чергу свідчить про переривання позовної давності в силу положень частини першої статті 264 ЦК України.

Звертаючись до суду із позовом про стягнення боргу, позивач просив також стягнути з відповідача на його користь 138360 грн. інфляційних втрат за період з 01.07.2014 року по 11.03.2020 року та 474500 грн. пені відповідно до п. 10 Договору за період з 11.03.2019 року по 11.03.2020 року.

Частино. 1 ст. 1050 ЦК України визначено, що в тому разі, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК.

Згідно ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Частина 2 ст. 625 ЦК України встановлює, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочки, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Тобто у межах строку кредитування боржник має сплачувати проценти, розмір яких встановлено договором, а в разі подальшого неправомірного користування поза межами строку кредитування 3% річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

За змістом п. 3 Договору за домовленістю сторін позика є безпроцентною.

За змістом статті 1 Закону «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти.

У постанові Верховного Суду від 26.10.2018 року у справі №922/4099/17 з огляду на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду України від 26.04.2017 року у справі №918/329/16, наведено висновок про те, що вимоги про стягнення грошових коштів, передбачених статтею 625 ЦК, не є додатковими вимогами в розумінні статті 266 ЦК, а тому закінчення перебігу позовної давності за основною вимогою не впливає на обчислення позовної давності за вимогою про стягнення 3% річних та інфляційних втрат. Стягнення 3% річних та інфляційних витрат можливе до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми 3 роками, які передували подачі позову.

Позивач звернувся в суд з даним позовом 28.09.2022 року. Отже стягнення інфляційних витрат можливе за період з 28.09.2019 року по 28.09.2022 року. Однак з урахуванням того, що позивач просив суд стягнути такі витати за період з 01.07.2014 року по 11.03.2020 року, вимог ст. 264 ЦПК України, стягненню підлягають інфляційні витрати за період з 28.09.2019 року по 11.03.2020 року в сумі 647 грн. 26 коп.

Що стосується стягнення пені у розмірі 1% від суми позики за кожний день прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 11.03.2019 року по 11.03.2020 року, то колегія суддів зазначає наступне.

Так, відповідно до п. 10 Договору позики за прострочення виконання зобов`язань за цим Договором позичальник виплачує пеню в розмірі 1% від простроченої суми за кожен день прострочення, а сума позики має бути виплачена з урахуванням офіційно встановленого індексу інфляції.

Відповідно до частини другої статті 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік.

Тобто стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою.

Таким чином позивач мав би право на стягнення пені за прострочення виконання відповідачем зобов`язання за період з 28.09.2021 року по 28.09.2022 року.

При цьому суд зазначає, що в п. 15 «Прикінцевих та перехідних положень» ЦК України встановлено, що у разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» на всій території України з 12 березня 2020 року встановлено карантин.

Згідно п. 18 «Прикінцевих та перехідних положень» ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Враховуючи вищевказані положення закону та межі позовних вимог вимога про стягнення пені за період з 11.03.2019 року по 11.03.2020 року до задоволення не підлягає.

Таким чином колегія суддів приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 120000 грн. 00 коп. боргу за Договором позики грошових коштів від 12.06.2014 року (150000 30000) та інфляційного збільшення боргу в сумі 647 грн. 26 коп., а всього 120647 грн. 26 коп. В задоволенні решти позовних вимог слід відмовити.

Згідно ч.ч. 1, 13 ст. 141 ЦКП України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З огляду на часткове задоволення позовних вимог, з відповідача на користь позивача підлягає також стягненню 3015 грн. 72 коп. судового збору, сплаченого за подання позову та апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Івасишин Зоряни Зорянівни задовольнити частково.

Рішення Калуського міськрайонного суду від 14 грудня 2022 року скасувати, ухвалити нове.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , ідентифікаційний код НОМЕР_2 ) 120000 (сто двадцять тисяч) грн. 00 коп. боргу за Договором позики грошових коштів від 12.06.2014 року, інфляційне збільшення боргу в сумі 647 (шістсот сорок сім) грн. 26 коп., а всього 120647 (сто двадцять тисяч шістсот сорок сім) грн. 26 коп.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , ідентифікаційний код НОМЕР_2 ) 3015 (три тисячі п`ятнадцять) грн. 72 коп. судового збору, сплаченого за подання позову та апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуюча: О.О. Томин

Судді: І.В. Бойчук

О.В. Пнівчук

Повний текст постанови складено 4 квітня 2023 року.