КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ справи: 373/1115/21
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/376/2023
Головуючий у суді першої інстанції: Лебідь В.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 березня 2023 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Немировської О.В.

суддів - Махлай Л.Д., Ящук Т.І.

секретар - Ольшевський П.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Кредобанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 30 вересня 2021 року,

встановив:

у липні 2021 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за кредитним договором в розмірі 378 133 грн. 84 коп., посилаючись на те, що 26 вересня 2019 року між ним та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого позичальнику було надано кредит в розмірі 272 304 грн. 50 коп. строком до 23 червня 2023 року зі сплатою 35% річних. Зазначав, що зобов`язання за договором належним чином не виконуються, у зв`язку з чим утворилась заборгованість, яка складається з 262 208 грн. 06 коп. заборгованості за тілом кредиту та 115 925 грн. 78 коп. заборгованості за відсотками. Вказував, що оскільки ОСОБА_2 є чоловіком позичальника та не заперечував проти отримання нею кредиту, то заборгованість має бути стягнута солідарно.

Рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 30 вересня 2021 року позовні вимоги було задоволено частково, стягнуто на користь позивача з ОСОБА_1 заборгованість в розмірі 378 133 грн. 84 коп. та судові витрати. В частині вимог до ОСОБА_2 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати та постановити нове судове рішення, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилався на те, що між ним та ОСОБА_1 , було укладено кредитний договір № CL-222110 від 26.09.2019, за яким остання отримала кредит на суму у розмірі 272 304 грн. 50 коп. зі строком кредитування до 25.09.2024 на поточні потреби зі сплатою відсотків відповідно до умов договору за процентною ставкою 35 % річних.

Згідно з п. 4.2 кредитного договору проценти за користування кредитом нараховуються щомісячно на суму заборгованості по кредиту за методом «факт/360», за ставкою визначеною п. 4.1. кредитного договору, з дня видачі кредиту до дня повернення кредиту в повному обсязі, якщо інше не випливає з умов цього Кредитного договору.

Відповідно до п. 6.1 кредитного договору Позичальник зобов`язаний повернути Банку кредит у повному обсязі в порядку та у строки, передбачені цим Договором та додатками до нього.

Вказує, що на підставі п. 6.9 кредитного договору Банк, у випадках передбачених п. 3.3 кредитного договору вправі вимагати дострокового повернення кредиту, процентів, комісій та інших належних до сплати платежів за кредитним договором, про що письмово повідомляє Позичальника.

Банк за договором виконав свої зобов`язання у повному обсязі, позичальник в порушення умов договору свої зобов`язання не виконав належним чином, станом на 27.05.2021 заборгованість становить 378 133 грн. 84 коп., з них 262 208 грн.06 коп. заборгованість за основним зобов`язанням; 115 925 грн. 78 коп. - заборгованість за відсотками.

Оскільки ОСОБА_2 є чоловіком позичальника, позивач просив стягнути заборгованість з них солідарно.

Рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 30 вересня 2021 року позовні вимоги було задоволено частково, стягнуто на користь позивача з ОСОБА_1 заборгованість в розмірі 378 133 грн. 84 коп. та судові витрати. В частині вимог до ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення суду в частині відмови у задоволенні вимог до ОСОБА_2 сторонами по справі не оскаржується і судом апеляційної інстанції не переглядається.

Задовольняючи позовні вимоги до ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами було укладено кредитний договір, позичальник не виконувала належним чином взяті на себе зобов`язання по сплаті тіла кредиту та відсотків, банк направив позичальнику вимогу про дострокове погашення всієї суми кредиту. Вказану вимогу позичальник отримала, однак прострочену заборгованість не сплатила, в зв`язку з чим банк просив стягнути заборгованість в сумі: 378 133 грн. 84 коп., з них 262 208 грн.06 коп. - за основним зобов`язанням; 115 925 грн. 78 коп. - за відсотками.

Такий висновок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим та відповідає встановленим по справі обставинам.

Суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та посилався на положення ст. 526, 548, 611, 1048, 1049, 1050, 1054 ЦК України, Закону України «Про споживче кредитування».

В ч. 1 ст. 509 ЦК України закріплено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися вiд вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Судом першої інстанції було правильно встановлено, що між позивачем та відповідачем ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, умови за яким були узгоджені між сторонами в письмовій формі. Оскільки позичальник не виконувала належним чином взяті на себе зобов`язання, у кредитодавця виникло право на дострокове стягнення всієї суми кредиту та відсотків за час користування коштами.

Доводи, викладені представником відповідача в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки всі були предметом перевірки суду першої інстанції та отримали належну правову оцінку.

Зокрема, посилання представника ОСОБА_1 в доповненій апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції не взяв до уваги поважні причини, які стали причиною заборгованості позичальника, а саме - запровадження в України карантину та обмежувальних заходів, які негативно вплинули на безпосередній заробіток відповідача та наявність у неї двох неповнолітніх дітей. Одночасно представник апелянта вказує, що ОСОБА_1 є фізичною особою-підприємцем, здійснює підриємницьку діяльність в ресторані, розташованому в м. Переяслав-Хмельницький, і вона зверталась до банку із заявою про встановлення кредитних канікул. Вказані обставини не вливають на законність висновку суду першої інстанції і не можуть бути підставою для відмови в задоволенні позовних вимог.

Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

В ст. 625 ЦК України закріплено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Зазначені апелянтом обставини не можуть бути підставою для звільнення ОСОБА_1 від обов`язку належним чином виконувати взяті на себе зобов`язання за Кредитним договором.

Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК України).

Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 статті 15 ЦК України, ч.1 статті 16 ЦК України).

Також є безпідставними посилання на ту обставину, що банк відмовив ОСОБА_1 в укладенні договору про реструктуризацію заборгованості та відмовився запровадити кредитні канікули, оскільки така домовленість може бути досягнута лише за взаємною згодою сторін договору.

В ст. 17 Закону України «Про споживче кредитування» передбачено право кредитодавця проводити за погодженням із споживачем реструктуризацію зобов`язань за договором про споживчий кредит. Реструктуризація зобов`язань за договором про споживчий кредит - це зміна істотних умов договору про споживчий кредит, що здійснюється кредитодавцем на договірних умовах із споживачем і впливає на умови та/або порядок повернення такого кредиту. З цих підстав є необґрунтованим довід апелянта про несправедливість висновку суду про задоволення позову без визначення для позичальника інших заходів погашення заборгованості, а саме запровадження кредитних канікул на період карантину.

З урахуванням вказаних положень закону, суд першої інстанції правильно визнав безпідставним посилання представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на положення Закону України «Про споживче кредитування», оскільки вказаними нормами не передбачено звільнення від відповідальності перед банком за несвоєчасну сплату тіла кредиту та відсотків за користування коштами. П. 6 Розділу IV Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування» передбачено, що у разі прострочення споживачем у період з 01 березня 2020 року по останній календарний день місяця (включно), в якому завершується дія карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID-19), виконання зобов`язань за договором про споживчий кредит (в тому числі, але не виключно, прострочення споживачем у період з 01 березня 2020 року по останній календарний день місяця (включно), в якому завершується дія карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID-19), виконання зобов`язань зі сплати платежів) споживач звільняється від відповідальності перед кредитодавцем за таке прострочення. В тому числі, але не виключно, споживач в разі допущення такого прострочення звільняється від обов`язків сплачувати кредитодавцю неустойку (штраф, пеню) та інші платежі, сплата яких передбачена договором про споживчий кредит за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) споживачем зобов`язань за таким договором. Забороняється збільшення процентної ставки за користування кредитом з причин, інших ніж передбачені частиною четвертою статті 1056-1 Цивільного кодексу України, у разі невиконання зобов`язань за договором про споживчий кредит у період з 01 березня 2020 року по останній календарний день місяця (включно), наступного за місяцем, в якому завершується дія карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID-19) (в тому числі, але не виключно, прострочення споживачем у період з 01 березня 2020 року по останній календарний день місяця (включно), наступного за місяцем, в якому завершується дія карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID-19), виконання зобов`язань зі сплати платежів). Норми цього пункту поширюються у тому числі на кредити, визначені частиною другою статті 3 цього Закону.

Також є безпідставним посилання апелянта на те, що сума заборгованості, зазначена в досудовій вимозі про дострокове погашення заборгованості в сумі 364 115 грн. 73 коп. відрізняється від суми заборгованості, вказаній в позовній заяві - 378 133 грн. 84 коп. визначена станом на 27.05.2021, оскільки вимога була направлена позичальнику до звернення до суду і заборгованість була визначена станом на 01.04.2021.

Доводи апелянта про те, що суд першої інстанції неправильно вказав в рішенні, що позичальник сплатила на погашення кредиту лише 20 000 грн., не може бути підставою для скасування рішення суду, оскільки в розрахунку заборгованості, який був доданий позивачем до позовної заяви, вказано всі суми, які були внесені позичальником на погашення заборгованості за тілом кредиту та за відсотками в загальній сумі 50 000 грн. та яким чином було розподілено вказані кошти. Таким чином, суд першої інстанції правильно визначив розмір заборгованості відповідно до наданого позивачем розрахунку.

Суд першої інстанції правильно вирішив питання про розподіл судових витрат по справі та стягнув з ОСОБА_1 на користь позивача суму сплаченого судового збору та витрати на правничу допомогу у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України.

Оскільки в задоволенні апеляційної скарги представника відповідача - ОСОБА_3 відмовлено, не підлягає задоволенню подана ним заява про відшкодування судових витрат.

Статтею 375 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, судом першої інстанції було повно та всебічно встановлено обставини справи, перевірено їх доказами, правильно застосовано норми матеріального права при дотриманні норм процесуального права, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, а тому рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 30 вересня 2021 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 31 березня 2023 року.

Головуючий

Судді