Справа № 368/287/23
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" березня 2023 р. Кагарлицький районний суд Київської області в складі: головуючого судді Кириченка В.І.

при секретарі Марчук Н.М.

з участю представника скаржника - адвоката Матюшенкова Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кагарлику справу за скаргою ОСОБА_1 на дії державного виконавця Кагарлицького районного відділу ДВС в Обухівському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про зобов`язання скасувати арешт на майно,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду із скаргою на дії державного виконавця Кагарлицького районного відділу ДВС в Обухівському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) та просив зобов`язати посадових осіб Кагарлицького відділу державної виконавчої служби в Обухівському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) скасувати арешт із усього майна ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп: НОМЕР_1 ), що накладений в межах виконавчих проваджень № 9081539 (номер запису про обтяження 9742314 від 19.04.2010 року та № 9938019 від 15.06.2010 року).

Мотивував скаргу тим, що у провадженні Кагарлицького РВ ДВС ЦМУ Міністерства юстиції (м. Київ), у період з 16.09.2008 року по 28.05.2013 року перебував виконавчий лист Кагарлицького районного суду №2-694 від 12.09.2008 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів в розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку на утримання дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 08.08.2008 року і до повноліття дитини, згідно виконавчого провадження №9081539.

Згідно з інформацією, що містить Автоматизована система виконавчого провадження ВП -спецрозділ №9081539, 16.09.2008 року винесено постанову про відкриття виконавчого провадження.

Відповідно до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, державним виконавцем було накладено арешт на все нерухоме майно боржника та зареєстровані обтяження №9742314 від 19.04.2010 року та №9938019 від 15.06.2010 року.

28.05.2013 за заявою Стягувача на підставі п.1 ч.1 ст.47 Закону України "Про виконавче провадження" (діючого на момент вчинення виконавчих дій) винесено постанову про повернення виконавчого документу Стягувачу з одночасним приненням арешту майна та інших заходів примусового стягнення (п.2 постанови).

Звернувшись до ДВС із письмовою заявою про скасування арешту на накладене майно, листом від 16.03.2023 року № 4199, було отримано наступну відповідь:

"Кагарлицький відділ державної виконавчої служби в Обухівському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) на Вашу заяву від 02.03.2023 року про надання інформації щодо зняття арешту з майна, який був накладений в рамках виконавчого провадження ВП-спецрозділ 9081539 по виконанню виконавчого листа №2- 694 від 12.09.2008року Кагарлицького районного суду про стягнення із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів в розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку на утримання дочки ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 , але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 08.08.2008року і до повноліття дитини, повідомляє наступне.

Вказаний виконавчий документ перебував на виконанні періодом із 16.09.2008 по 28.05.2013.

Згідно з інформацією, що містить Автоматизована система виконавчого провадження ВП-спецрозділ №9081539, 16.09.2008 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження.

Відповідно до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, державним виконавцем було накладено арешт на все нерухоме майно боржника та зареєстровані обтяження .№9742314 від 19.04.2010року та №9938019 від 15.06.2010року.

28.05.2013 на підставі п.1 ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження» (діючого на момент вчинення виконавчих дій) винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачеві.

Надати більш детальну інформацію по вищезазначеному виконавчому провадженню не вбачається можливим, оскільки останнє знищене у зв`язку із закінченням строку зберігання завершених виконавчих проваджень, встановленого пунктом 9.9 Порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 25.12.2008 №2274/5 згідно акту про вилучення номенклатурних справ та журналів для знищення.

Відповідно до ч. 4 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» підстави для зняття арешту з майна боржника відсутні".

Відмова ДВС щодо зняття арешту з майна боржника є протиправною, виходячи з наступного:

У відповідності до ст.1 Закону України "Про виконавче провадження", виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

У силу ч.ч. і та 2 ст. 13 Закону України "Про виконавче провадження", під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Процедура накладення арешту на майно боржника врегульована*ст. 56 Закону України "Про виконавче провадження".

Арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення (ч. і ст. 56 Закону України "Про виконавче провадження").

Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Арешт на рухоме майно, що не підлягає державній реєстрації, накладається виконавцем лише після проведення його опису. Постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна (ч. 2 ст. 56 Закону України "Про виконавче провадження").

Відповідно до ч.1 ст. 50 Закону України "Про виконавче провадження" від 21 квітня 1999 року N 606-ХІV у редакції діючий станом на 28.05.2013 року "Наслідки завершення виконавчого провадження", у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження.

Згідно із положеннями статті 18 Закону України "Про виконавче провадження" державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до частини першої статті 56 Закону України "Про виконавче провадження" в редакції Закону від 2 червня 2016 року, № 1404-УІІІ арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Схожі за змістом положенням містились у статті 25 цього ж Закону у редакції, від 21 квітня 1999 року N 606-ХІV, чинній на час накладення арешту на майно боржника.

Повернення виконавчого документа стягувачу на підставі статті 47 Закону України "Про виконавче провадження" (у редакції, чинній на час повернення виконавчих документів стягувачу) не встановлювало прямого обов`язку державного виконавця знімати арешт з майна боржника, проте п.2 постанови від 28.05.2013 року вказано, "припинити чинність арешту майна боржника та скасувати інші заходи примусового виконання рішення".

Водночас наразі спір виник у зв`язку з тим, що на заяву скаржника про зняття арешту у зв`язку з виконання виконавчого документу поза межами виконавчого провадження державний виконавець відмовився зняти арешт з майна боржника, що узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 13.07.2022 року, у справі № 2/0301/806/11.

За таких обставин, стаття 50 Закону України "Про виконавче провадження" (у редакції, чинній на час повернення виконавчих документів стягувачу) не є тим законом, який регулює спірні правовідносини.

Слід зазначити, що застосування державними виконавцями наданого їм широкого кола повноважень та законодавчо визначених механізмів, спрямованих на виконання судових рішень, входить до їх обов`язків, визначених статтею 18 Закону України "Про виконавче провадження", щодо вжиття передбачених цим Законом заходів для неупередженого, ефективного, своєчасного і повного вчинення виконавчих дій.

Аналіз норм Закону України "Про виконавче провадження" щодо підстав накладення арешту на майно боржника та зняття такого арешту дає підстави дійти висновку, що арешт майна боржника є заходом звернення стягнення на майно боржника, який виконавець має право застосувати для забезпечення реального виконання виконавчого документа, що відповідно до Закону України "Про виконавче провадження" підлягає примусовому виконанню.

Застосування арешту майна боржника як обмежувальний захід не повинен призводити до порушення статті і Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), що свідчить про необхідність його застосування виключно у випадках та за наявності підстав, визначених законом.

Відповідно до статті і Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно зі статтею 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Указані норми визначають непорушність права власності (в тому числі приватної) та неможливість позбавлення чи обмеження особи у здійсненні нею права власності.

Зазначені приписи покладають на державу позитивні зобов`язання забезпечити непорушність права приватної власності та контроль за виключними випадками позбавлення особи права власності не тільки на законодавчому рівні, а й під час здійснення суб`єктами суспільних відносин правореалізаційної та правозастосовчої діяльності. Обмеження позитивних зобов`язань держави лише законодавчим врегулюванням відносин власності без належного контролю за їх здійсненням здатне унеможливити реалізацію власниками налеясних їм прав, що буде суперечити нормам Конституції України та Конвенції.

Викладені у цій заяві мотиви узгоджуються із висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 1 листопада 2021 року у справі № 21/170-08, від 03 листопада 2021 року у справі № 161/14034/20 (провадження N 61-1980СВ21), від 22 грудня 2021 року у справі № 645/6694/15-ц (провадження N 61-18160СВ19) та від 13.07.2022 року у справі № 2/3001/806/11 (провадження № 61-3814СВ22).

Крім того, наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном. Подібні висновки викладені у постанові КЦС ВС від 12.10.2022 № 203/3435/21 (61-5467СВ22).

За таких обставин та враховуючи відсутність виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, відсутність будь-яких відомостей стосовно рішення виконавця про стягнення з боржника виконавчого збору, наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно боржника та відсутність необхідності подальшого застосування такого арешту на майно боржника, вважаю, невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном, а відтак вимоги скарги підлягають частковому задоволенню.

Згідно ч.2 ст. 448 ЦПК України, скарга подається до суду, який видав виконавчий документ.

Відповідно до ч.1 ст. 74 Закону № 1404-VIII, рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та його представник адвокат Матюшенков Д.В. скаргу підтримали та просили задоволити в повному обсязі.

Державний виконавець Кагарлицького районного відділу ДВС Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) в судове засідання не з`явилась, що не перешкоджає розгляду скарги.

Стягувач ОСОБА_2 в судовому засіданні заперечень не мала і пояснила про відсутність боргу у заявника по рішенню суду.

Судом встановлено, щоу провадженні Кагарлицького РВ ДВС ЦМУ Міністерства юстиції (м. Київ), у період з 16.09.2008 року по 28.05.2013 року перебував виконавчий лист Кагарлицького районного суду №2-694 від 12.09.2008 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів в розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку на утримання дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 08.08.2008 року і до повноліття дитини, згідно виконавчого провадження №9081539.

Згідно з інформацією, що містить Автоматизована система виконавчого провадження ВП -спецрозділ №9081539, 16.09.2008 року винесено постанову про відкриття виконавчого провадження.

Відповідно до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, державним виконавцем було накладено арешт на все нерухоме майно боржника та зареєстровані обтяження №9742314 від 19.04.2010 року та №9938019 від 15.06.2010 року.

28.05.2013року за заявою Стягувача на підставі п.1 ч.1 ст.47 Закону України "Про виконавче провадження" (діючого на момент вчинення виконавчих дій) винесено постанову про повернення виконавчого документу Стягувачу з одночасним припиненням арешту майна та інших заходів примусового стягнення (п.2 постанови).

Звернувшись до ДВС із письмовою заявою про скасування арешту на накладене майно, листом від 06.03.2023 року № 4199, скаржник отримав відповідь, що підстави для зняття арешту з майна боржника відсутні.

Також повідомили, що 28.05.2013 на підставі п.1 ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження» (діючого на момент вчинення виконавчих дій) винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачеві та зазначили що вказане виконавче провадження знищене у зв`язку із закінченням строку зберігання завершених виконавчих проваджень, встановленого пунктом 9.9 Порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 25.12.2008 №2274/5 згідно акту про вилучення номенклатурних справ та журналів для знищення.

Відповідності до ст..1 Закону України "Про виконавче провадження", виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

У силу ч. ч. 1 та 2 ст. 13 Закону України "Про виконавче провадження", під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Процедура накладення арешту на майно боржника врегульована ст. 56 Закону України "Про виконавче провадження".

Арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення (ч. і ст. 56 Закону України "Про виконавче провадження").

Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Арешт на рухоме майно, що не підлягає державній реєстрації, накладається виконавцем лише після проведення його опису. Постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна (ч. 2 ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження»).

Відповідно до ст. 40 Закону України "Про виконавче провадження", у разі закінчення виконавчого провадження (крім офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків не стягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, не стягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження.

У разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами і - 4, 6, 7 і 9 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 7, 9, 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

Також, приписами ч. з ст. 37 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що у разі повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пунктів і, з, її частини першої цієї статті арешт з майна знімається.

Зі змісту наведених законодавчих положень вбачається, що арешт з майна знімається у разі повернення виконавчого документа до суду, який його видав, а також у разі повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п.п. 1, 3, 11 ч. і ст. 37 Закону України "Про виконавче провадження". В інших випадках повернення виконавчого документа законодавчо мотивованих підстав для безумовного зняття арешту з майна боржника не передбачено.

Натомість, як зазначено в ч. 1 ст. 56 Закону України "Про виконавче провадження", арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Так, арешт, накладений у межах виконавчого провадження, з огляду на фактичне завершення останнього та знищення матеріалів вказаного виконавчого провадження, втратив своєю актуальність як засіб забезпечення реального виконання рішення, а тому підстави для продовження його існування відсутні.

Відповідно до 4.4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний суд у постанові від 13 липня 2022 року у справі № 2/0301/806/11 сформував наступну правову позицію: застосування арешту майна боржника як обмежувальний захід не повинен призводити до порушення статті і Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), що свідчить про необхідність його застосування виключно у випадках та за наявності підстав, визначених законом.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права

Згідно зі статтею 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Указані норми визначають непорушність права власності (в тому числі приватної) та неможливість позбавлення чи обмеження особи у здійсненні нею права власності.

Зазначені приписи покладають на державу позитивні зобов`язання забезпечити непорушність права приватної власності та контроль за виключними випадками позбавлення особи права власності не тільки на законодавчому рівні, а й під час здійснення суб`єктами суспільних відносин правореалізаційної та правозастосовчої діяльності. Обмеження позитивних зобов`язань держави лише / законодавчим врегулюванням відносин власності без належного контролю за їх здійсненням здатне унеможливити реалізацію власниками належних їм прав, що буде суперечити нормам Конституції України та Конвенції.

Верховний суд вважає, що незняття ДВС арешту з майна боржника за умови виконання ним рішення суду поза межами виконавчого провадження є протиправною бездіяльністю органу державної виконавчої служби і порушене право боржника підлягає захисту шляхом зобов`язання ДВС зняти арешт з майна боржника.

Відповідно до ч.1 ст. 74 Закону № 1404-VІІІ, рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до СУДУ, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

А тому враховуючи вище зазначене, скаргу слід задоволити та зобов`язати посадових осіб Кагарлицького відділу державної виконавчої служби в Обухівському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) скасувати арешт із усього майна ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп: НОМЕР_1 ), що накладений в межах виконавчих проваджень № 9081539 (номер запису про обтяження 9742314 від 19.04.2010 року та № 9938019 від 15.06.2010 року).

Керуючись ст. 55 Конституції України, ст. 321 Цивільного кодексу України, ст. ст. 16, 19, 68-70, 74 Закону України "Про виконавче провадження", ст. ст. 27, 42, 383-387 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

Скаргу задоволити.

Зобов`язати посадових осіб Кагарлицького відділу державної виконавчої служби в Обухівському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) скасувати арешт із усього майна ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп: НОМЕР_1 ), що накладений в межах виконавчих проваджень № 9081539 (номер запису про обтяження 9742314 від 19.04.2010 року та № 9938019 від 15.06.2010 року).

Апеляційну скарга на ухвалу суду подається протягом 15 днів з дня складення повної ухвали.

Повний текст ухвали складено 03.04. 2023 року.

Суддя В.І. Кириченко