Справа № 299/193/22
П О С Т А Н О В А

Іменем України

28 березня 2023 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача: Мацунича М.В.

суддів: Кондора Р.Ю., Джуга С.Д.

з участю секретаря судового засідання: Чичкало М.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Дидинська Богдана Миронівна, на рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 23 травня 2022 року, ухвалене суддею Трагнюк В.Р., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третьої особи без самостійних вимог органу опіки та піклування Виноградівської міської ради про позбавлення батьківських прав

встановив:

У січні 2022 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , третьої особи органу опіки та піклування Виноградівської міської ради про позбавлення батьківських прав.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що сторони є батьками неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Діти проживають разом з позивачем. Згідно рішення Виноградівського районного суду від 03.07.2019 року з відповідача вирішено стягувати аліменти на утримання дітей.

Шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано рішенням Виноградівського районного суду від 26.09.2019 року.

Позивач зазначає, що відповідач ОСОБА_1 своїх обов`язків по вихованню і утриманню дочок не виконує. Розвитком та станом здоров`я власних дітей не цікавиться взагалі. Батько не виявляє бажання спілкуватися з дітьми, які в свою чергу не проявляють до нього жодних почуттів. Всі питання щодо виховання дітей вирішуються позивачем самостійно без участі та підтримки з боку відповідача.

З огляду на зазначене, ОСОБА_2 просила суд позбавити ОСОБА_1 батьківських прав відносно дочок ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2

Рішенням Виноградівського районного суду Закарпатської області від 23 травня 2022 року позов задоволено.

Позбавлено батьківських прав ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , мешканця АДРЕСА_1 відносно дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Дидинська Б.М., подала апеляційну скаргу в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Вважає, що під час судового розгляду та прийняття рішення судом неповно було з`ясовано обставини справи, що мають значення для справи, а також невідповідність висновків суду обставинам справи. Суд вважав доведеним ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків щодо малолітніх дітей, що він не займався вихованням дітей, з ними не спілкувався, не сплачував аліменти. В той же час позивачкою не надано доказу, який би підтверджував, що він не займався вихованням дітей, не спілкувався з ними. Позивачка не навела конкретні обставини порушення свідомого ухилення відповідача від виховання дітей.

Вказує, що шлюб між подружжям було розірвано 25 вересня 2019 року і з часу припинення шлюбно-сімейних відносин і до 08 березня 2020 року постійно спілкувався з дітьми, займався їхнім вихованням, навчав старшу доньку плавати. Влаштовував дітям день народження, і вони його люблять, та позитивно до нього відносяться. Після розлучення позивачка намагалась створювати перепони для спілкування йому з дітьми. Він любить та цікавиться дітьми, не хоче їх втрачати. У нього склались складні життєві обставини, які перешкоджають йому спілкуватись з дочками бо відбуває міру покарання. Позивачка забороняє йому спілкуватись через засоби мобільного зв`язку. Зазначає, що займався духовним, фізичним розвитком дітей і його ніколи не притягували ні до адміністративної, ні кримінальної відповідальності за негідну поведінку по відношенню до дітей.

Відносно заборгованості по аліментах, то вказує, що він реально сам особисто не міг платити аліменти, так як обмежений в свободі. Але його зобов`язання по сплаті аліментів виконувала його мама, яка від свого імені безпосередньо відправляла щомісяця кошти позивачці з Ізраїлю, де вона знаходиться на заробітках.

При цьому зазначає, що позивачка ніколи не ставила питання про наявність заборгованості по аліментах, тому що справно вона їх отримувала. Лише тепер, з метою позбавлення його батьківських прав, позивачка вирішила скористуватись довідкою виконавчої служби про заборгованість. В той же час позивачка не вказувала суду ту обставину, що до 08 березня 2020 року, отримала саме від відповідача на погашення боргу по аліментах суму 22 000 грн, що підтверджується довідкою, виданою начальником Виноградівського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (Івано-Франківськ) від 19.05.2022.

Щодо висновку органу опіки та піклування від 04.03.2022 № 02-22/701 Виноградівської райдержадміністрації про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 щодо малолітніх дочок ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , то в такому не наведено підстав та аргументів, які б вказували на доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, не зазначено, яка робота проведена органом опіки та піклування з відповідачем щодо врегулювання конфлікту між сторонами, не вказано про встановлені фактичні обставини ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків щодо виховання дітей.

Вважає, що вказаний висновок ґрунтується на словах позивачки, є одностороннім документом, який написаний зі слів зацікавленої особи - ОСОБА_2 . Відповідач про цей Висновок нічого не знав, ніхто його думкою не цікавився. Органу опіки та піклування було відомо, що ОСОБА_1 знаходиться під вартою, але ніхто до нього не звертався з письмовими зверненнями, щоб заслухати як він відноситься до заяви позивачки про позбавлення його батьківських прав. Засідання опікунської ради відбулось формально, без проведення відео-конференції із ОСОБА_1 .

Тому висновок опікунської ради про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дітей і такий висновок має рекомендаційний характер і не може бути безумовною підставою для задоволення позову та позбавлення його батьківських прав.

Оскільки відповідач має бажання брати участь у вихованні дітей, спілкуватися з ними і враховуючи те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків, а тому підстав для задоволення позову не має.

ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу в якому просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги та залишити без змін рішення суду першої інстанції. Апелянт допускає, що наслідки вчинення ним кримінального карного діяння (відбування покарання) повністю спростовують характер його взаємовідносин з дітьми. Адже інших доводів, пояснень або обґрунтувань власного безвідповідального відношення до дочок апеляційна скарга не містить. У цьому розрізі питання прошу суд апеляційної інстанції врахувати, що вказана обставина не може слугувати виправданням фактичного усунення від виховання дітей. Саме навпаки, згаданий факт негативно, зате достовірно характеризує особу відповідача, оскільки раніше він уже притягався до кримінальної відповідальності, а наслідки власної протиправної поведінки намагається обернути на свою користь.

Слід відмітити, що навіть до засудження відповідач не приймав заходи до налагодження стосунків із дітьми, дочки його не пам`ятають. Вихованням дітей він ніколи не займався, станом їх здоров`я та лікуванням не турбувався. Така поведінка власне і стала причиною руйнування сім`ї. Але від дослідження цього періоду сімейних відносин апелянт просто ухиляється.

За результатами судового розгляду матеріали справи не містять жодних відомостей або доказів будь-якого характеру, які б вказували на те, що відповідач хоча б намагався виконувати батьківські обов`язки. Протягом тривалого періоду батько дітей для себе належних висновків не зробив, реальних кроків щодо виховання та утримання дочок не вчинив. Жодних об`єктивних даних, які б вказували на наявність перешкод у вихованні відповідачем його малолітніх дітей не встановлено.

Повна байдужість батька до подальшої долі власних дітей, свідоме і тривале нехтування своїми батьківськими обов`язками є наслідками винної поведінки. Адже окрім матеріальної складової є безліч способі і засобів, завдяки яким батько може бути надійною опорою для своїх дітей.

Реалізація батьківських обов`язків вимагає вжиття активних дій, які б свідчили про бажання особи бути батьком у повному сенсі цього поняття. Однак у поданій скарзі відповідач не пояснює причини власної безвідповідальної поведінки та те, яким чином він має намір та бажає поліпшити своє ставлення до виховання дітей. Позбавлення батьківських прав у даній ситуації відповідача фактично не змінить тривалу існуючу ситуацію між батьком та дочками.

Позбавлення відповідача батьківських прав є заходом захисту прав дитини, а коли «турбота» з боку одного з батьків приносить лише шкоду, позбавлення батьківських прав служить найкращим інтересам дитини. У той же час ОСОБА_1 маніпулює фактами та намагається змоделювати штучну ситуацію, за якої його «життєвий шлях» має обумовлювати подальшу долю дітей, а насамперед нівелювати повне ігнорування потреб родини.

У судове засідання сторони повторно не з`явились.

За правилами пункту 2 частини 8, частини 12 статті 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є: день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки на офіційну електронну адресу особи. Порядок публікації оголошень на веб-порталі судової влади України визначається Положенням про Єдину судову інформаційно-комунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів).

Згідно частини 5 статті 130 ЦПК України вручення судової повістки представникові учасника справи вважається врученням повістки і цій особі.

Довідкою Закарпатського апеляційного суду від 08.02.2023 року підтверджено доставку "Судової повістки про виклик до суду" у формі електронного листа надісланого адвокату Продан Оксані Василівні на її електронну адресу: ІНФОРМАЦІЯ_4 , а.с. 193, та надіслано адвокату Дидинська Богдана Миронівна на її електронну адресу: ІНФОРМАЦІЯ_5 , а.с. 194. Також надіслано даним адвокатам "Судову повістку про виклик до суду" у формі SMS-повідомлення на їх номери мобільних телефонів, а.с. 191, 192.

Крім цього, було здійснено 09.02.2023 публікацію оголошення на веб-порталі судової влади України, яким повідомлено всіх учасників справи про те, що відбудеться 28.03.2023 року о 10:00 год. розгляд справи в приміщенні Закарпатського апеляційного суду, а.с. 197-197.

Як зазначено у частині 1 статті 223 ЦПК України - неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Та пунктом 2 частини 3 статті 223 ЦПК України зазначено, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки.

Згідно частини 4 статті 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).

Відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Законодавець диференціює необхідність врахування судом поважності/ неповажності причин неявки відповідача, учасника справи до суду залежно від того, яке це судове засідання: перше чи повторне. Тобто процесуальний закон не вказує на необхідність врахування судом поважності причин повторної неявки позивача до суду. Такі положення процесуального закону пов`язані з принципом диспозитивності цивільного судочинства, за змістом якого особа, яка бере участь у справі, самостійно розпоряджається наданими їй законом процесуальними правами.

Зазначені наслідки настають незалежно від причин повторної неявки, які можуть бути поважними. Таким чином, навіть маючи докази поважності причин неявки відповідача та/або учасника справи, суд розглядає справу у їх відсутності. Зазначені норми дисциплінують відповідача та/або учасника справи і стимулюють їх належно користуватися своїми правами та не затягувати розгляд справи.

З метою запобігання безладному руху справи з врахуванням особливостей апеляційного процесу, та зважуючи на те що відповідач і третя особа надали усі докази, які вважали за потрібне надати суду, тож такі у їх сукупності дозволяють суду вирішити заявлені позовні вимоги. Відтак, наведене на думку колегії суддів з приводу розгляду справи за відсутності відповідача і третьої особи не призведе до порушення процесуальних прав учасників справи у спірних правовідносинах.

За наведених обставин, колегія суддів вважає, що згідно приписів ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка учасників справи, не перешкоджає розгляду справи в даному судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, відзиву на скаргу, колегія суддів вважає, що така підлягає до задоволення за наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

А ч. 1 ст. 5 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Так з приписів ст. 76, ч.ч. 1, 2 ст. 77, ст.ст. 78, 79 і 80, ч.ч. 1, 4 ст. 81 ЦПК України вбачається, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 не піклується про своїх дітей, участі в їх вихованні не приймає, батьківські обов`язки не виконує. Також суд зазначив, що відповідач злісно ухиляється від участі у вихованні дітей, та це слугує підставою для позбавлення його батьківських прав.

Але ж колегія суддів вважає такий висновок суду першої інстанції передчасним з огляду на наступні доводи.

Переглядаючи справу, апеляційним судом встановлено те, що у сторін від шлюбу народились дві доньки: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.5).

Рішенням Виноградівського районного суду від 03.07.2019 року з відповідача стягувати аліменти на утримання дітей (а.с.6-7).

Згідно розрахунку заборгованості ОСОБА_1 зі сплати аліментів станом на лютий 2022 року борг складав 48 000 гривень (а.с.68).

Відповідно до висновку від 04.03.2022 року № 02-22/701 орган опіки та піклування Виноградівської райдержадміністрації вважає доцільним позбавлення відповідача батьківських прав (а.с.29).

За матеріалами справи і це стверджується сторонами, що вироком Виноградівського районного суду від 24.07.2020 року ОСОБА_1 визнано винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та призначено йому покарання строком у сім років позбавлення волі з позбавленням права керування ТЗ строком на три роки. Строк покарання обраховано з часу затримання, тобто з 09.03.2020 року.

Матеріали справи містять банківські виписки на загальну суму 3830,00 доларів США, які ОСОБА_7 (мама відповідача) перераховувала ОСОБА_2 , а.с. 45-61.

Відповідно до частини 3 статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абзац четвертий частини першої статті 1 Закону України «Про охорону дитинства»).

Частиною 1 статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (частина перша статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року).

Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності (частина перша статті 155 СК України).

Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти.

Тлумачення змісту пункту 2 частини першої статті 164 СК України дає змогу зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна оцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

У частині першій статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав та свобод людини та практику ЄСПЛ як джерело права.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і потрібно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

ЄСПЛ у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграфи 57, 58).

У рішенні від 16 липня 2015 року справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

Оцінюючи процес вирішення питання про встановлення опіки, який завершився рішенням про роз`єднання сім`ї, суд повинен, зокрема, переконатися, чи ґрунтуються висновки національних органів на достатній доказовій базі (яка, за потреби, може включати показання свідків, висновки компетентних органів, психологічні та інші експертні висновки та медичні довідки) (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», заява № 39948/06).

У рішенні ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» Суд наголосив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України», заява № 31111/04, § 57, § 58).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19 (провадження № 61-1344св20), зазначено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). […] Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав, подання відповідачем апеляційної скарги свідчить про його інтерес до дитини.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 жовтня 2019 року у справі № 461/7387/16-ц (провадження № 61-29266св18) вказано, що звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтована підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оцінювальний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин. За положенням частини шостої статі 19 СК України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок виконавчого комітету має рекомендаційний характер. Судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, приймають участь у вихованні не у достатній мірі не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальної забезпеченості (стаття 5 Декларації про соціальні та правові принципи, що стосуються захисту і благополуччя дітей, особливо у разі передачі дітей на виховання та їх усиновлення на національному и міжнародному рівнях від 03 грудня 1986 року). Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та освідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.

Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Зокрема, вказаний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20 (провадження № 61-6807св21), від 11 вересня 2020 року у справі № 357/12295/18 (провадження № 61-21461св19), від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20), від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18 (провадження № 61-8883св19), від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17 (провадження № 61-13752св19). Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною.

Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76 ЦПК України).

У частині 2 статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною 1 статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів), (частини 1-3 статті 89 ЦПК України).

Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача.

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції, не зазначив, якими доказами підтверджується, що ОСОБА_1 не бажає спілкуватися з дітьми та брати участь у їх вихованні, остаточно і свідомо самоусунувся від виконання своїх обов`язків з виховання дітей, які проживають з ОСОБА_2 .

Дійшовши висновку про позбавлення батьківських прав, суд першої інстанції послався на висновок органу опіки та піклування від 04 березня 2022 року та не врахував, що висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав має рекомендаційний характер та такий висновок має бути оцінений у сукупності з іншими доказам і сам по собі не є правовою підставою для застосування крайнього заходу - позбавлення батьківських прав.

При цьому висновок органу опіки та піклування від 04 березня 2022 року складений без участі ОСОБА_1 , не містить даних, які об`єктивно характеризують його як особу, яка не здійснює своїх батьківських обов`язків, органом опіки та піклування не надано оцінки можливим причинам ухилення його від виконання батьківських обов`язків.

Суд першої інстанції залишив поза увагою, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом і допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, та не врахував, що батько дітей заперечує проти позбавлення батьківських прав і має інтерес щодо участі у їхньому вихованні, а та обставина, що ОСОБА_1 зараз відбуває покарання внаслідок скоєння ДТП, не є безумовним свідченням небажання батька дітей приймати участь у їхньому утриманні і вихованні, тобто не є свідомим, умисним нехтуванням батьком своїми обов`язками.

Апеляційний суд в оцінці обставин справи виходить з того, що суд на перше місце ставить якнайкращі інтереси дитини, оцінка яких включає знаходження балансу між усіма елементами, потрібними для постановлення рішення.

ЄСПЛ зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року, заява № 2091/13, пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України»). На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків.

З наведених підстав апеляційний суд вважає помилковим висновок суду першої інстанції, про задоволення позовних вимог про позбавлення батьківських прав, оскільки такий висновок є формальним, не відповідає завданням цивільного судочинства, які полягають у справедливому та неупередженому вирішенні справ із метою ефективного захисту порушених прав, та не враховує необхідність першочергового забезпечення якнайкращих інтересів дітей.

У зв`язку із викладеним, колегія суддів, враховуючи наведені вище положення СК України та судову практику, дійшла до висновку про недостатність доказів та мотивів, які б свідчили про наявність підстав для позбавлення відповідача батьківських прав щодо своїх дітей.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції неповно встановлені обставини справи у зв`язку із чим рішення підлягає скасуванню, як ухвалене без додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведені доводи та керуючись приписами статей 367, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Дидинська Богдана Миронівна, задовольнити.

Рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 23 травня 2022 року скасувати та постановити у цій справі постанову про відмову ОСОБА_2 у задоволенні позову до ОСОБА_1 , третьої особи без самостійних вимог органу опіки та піклування Виноградівської міської ради про позбавлення батьківських прав.

Стягнути з ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_2 на користь ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_3 судові витрати у розмірі 1.489,00 гривні, судового збору.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови суду складено 31 березня 2023 року.

Суддя-доповідач:

Судді: