Справа № 145/1934/21
Провадження № 22-ц/801/966/2023, 22-ц/801/969/2023
Головуючий у суді 1-ї інстанції Вальчук В. В.
Доповідач:Ковальчук О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2023 рокуСправа № 145/1934/21м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Ковальчука О. В.,

суддів: Сала Т. Б., Якименко М. М.,

за участі секретаря Луцишина О. П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Державного підприємства «Вінницький науково-дослідний та проектний інститут землеустрою», про визнання незаконним рішення та визнання недійсним державного акту на право власності на землю,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою її представником - адвокатом Шикуновою Аліною Олександрівною, на рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 07 лютого 2023 року та додаткове рішення цього ж суду від 01 березня 2023 року, дати складанні їх повного тексту невідомі, ухвалені у цій справі в смт. Тиврові суддею цього суду Вальчуком В.В.,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом про визнання незаконним рішення та визнання недійсним державного акту на право власності на землю. Позов мотивований тим, що позивач є власником земельної ділянки площею 0, 1000 га, кадастровий номер :01:005:0117, та земельної ділянки площею 0, 0266 га, кадастровий номер :01:005:0118, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . Належні ОСОБА_1 земельні ділянки межують із земельною ділянкою площею 0,0464 га, кадастровий номер :01:005:0091, що належить ОСОБА_2 , яка успадкувала таку земельну ділянку після смерті своєї матері - ОСОБА_3 , котра належала останній на підставі державного акту серії ЯК №086731, виданого за наслідками ухвалення рішення 9 сесії 6 скликання Гніванської міської ради від 12 липня 2011 року №229.

Позивач посилалася на те, що під час оформлення даного державного акту вона не підписувала ні акту погодження меж земельної ділянки, що належить відповідачу, ні договору про поновлення та встановлення меж, ні технічного завдання про відновлення меж.

Між суміжними земельними ділянками за межу слугував паркан з металевої сітки, який існував ще при попередніх власниках і був у занедбаному стані, похиленим в бік земельної ділянки відповідача. Тому за погодженням ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , але за власні кошти ОСОБА_1 заклала бетонний фундамент під нову огорожу по межі старого паркану.

У рамках цивільної справи №145/559/16-ц ОСОБА_3 звернулась до Тиврівського районного суду Вінницької області з позовом про відновлення становища, яке існувало раніше. Рішенням цього ж суду від 10 березня 2021 року у задоволенні позову відмовлено. Постановою Вінницького апеляційного суду від 18 травня 2021 року дане рішення суду скасоване, позов задоволено. Зобов`язано ОСОБА_1 відновити межу між земельними ділянками, розташованими по АДРЕСА_1 , та АДРЕСА_2 , яка існувала до порушення згідно земельно-кадастрової документації та державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯК №086731 від 27 грудня 2011 року.

З метою відновлення меж земельних ділянок ОСОБА_1 звернулась до Державного підприємства «Вінницький науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» (далі - ДП «Вінницький науково-дослідний та проектний інститут землеустрою»). З відповідей директора ДП «Вінницький науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» від 18 серпня 2021 року №3413 та 04 жовтня 2021 року №3832 вбачається, що в ході виконання робіт щодо відновлення та закріплення в натурі (на місцевості) меж земельних ділянок з кадастровими номерами :01:005:0117; :01:005:0118 виявлено невідповідність координат поворотних точок земельних ділянок згідно даних Державного земельного кадастру та фактичних меж цих земельних ділянок на місцевості, а також те, що окремі частини існуючих меж суміжних земельних ділянок проходять по огорожі, яка встановлена раніше (до оформлення попередньої документації із землеустрою). При виконанні геодезичних робіт з відновлення меж земельних ділянок у єдиній державній системі координат виявлено, що до відомостей Державного земельного кадастру координати всіх поворотних точок меж земельних ділянок внесено в іншу систему координат. За існуючими відомостями Державного земельного кадастру неможливо на місцевості відновити межі як однієї, так і іншої земельної ділянки. На момент внесення відомостей про координати поворотних точок земельних ділянок вони не відповідали нормам та правилам, технічним регламентам -картографічній основі Державного земельного кадастру, у тому числі системі координат.

Пославшись на вказані обставини, ОСОБА_1 просила визнати незаконним рішення Гніванської міської ради Тиврівського району Вінницької області 9 сесії 6 скликання від 12 липня 2011 року №229 в частині затвердження технічної документації та передачі у приватну власність ОСОБА_3 земельної ділянки площею 0,0464 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , а також визнати недійсним державний акт на право власності на дану земельну ділянку серії ЯК №086731, виданий 27 грудня 2011 року. Крім того, просила стягнути на свою користь понесені судові витрати.

Рішенням Тиврівського районного суду Вінницької області від 07 лютого 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

10 лютого 2023 року представником відповідача була надіслано заяву про стягнення судових витрат, а саме витрат на оплату правничої допомоги, яка мотивована тим, що в зв`язку із відмовою позивачу у задоволенні позову у повному обсязі, з позивача підлягають стягненню судові витрати в сумі 6 445 грн., які поніс відповідач в результаті розгляду справи.

Додатковим рішенням Тиврівського районного суду Вінницької області від 01 березня 2023 року дану заяву задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на корить ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу в розмірі 6 445 грн.

Не погодившись з ухваленими рішеннями ОСОБА_1 , діючи через свого представника - адвоката Шикунову А.О., посилаючись на порушення норм процесуального права, в апеляційній скарзі просить оскаржувані рішення скасувати, ухвалити нове рішення, якими позов залишити без розгляду, а у задоволенні заяви про стягнення судових витрат відмовити.

У поданому на апеляційну скаргу відзиві представник відповідача зазначив, що оскаржувані рішення вважає законними та обґрунтованими, а тому просить апеляційний суд залишити їх без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Апеляційний суд відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, перевіривши законність і обґрунтованість судових рішень суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення та додаткове рішення суду першої інстанції - без змін з огляду на таке.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувані судові рішення відповідають цим вимогам.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Положеннями ст. ст. 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З матеріалів справи вбачається, що згідно рішення Гніванської міської ради 2 сесії 22 скликання від 28 жовтня 1994 року ОСОБА_3 у приватну власність була передана земельна ділянка площею 0,0500 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 (а. с. 102, зворот, том 1).

Право власності на земельну ділянку площею 0, 1266 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 набула на підставі договору купівлі-продажу від 24 січня 2001 року, посвідченого приватним нотаріусом Тиврівського районного нотаріального округу Вінницької області Максименко Л.А. (а. с. 16, том 1).

25 лютого 2011 року ОСОБА_3 було замовлено у ТОВ «Вінницька експертна компанія» розробку технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку (а. с. 103, том 1).

При виготовлені технічної документації ОСОБА_3 з усіма суміжними землевласниками та землекористувачами було погоджено межі земельної ділянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , в тому числі в точках від «Б» до «В» погоджено межі із ОСОБА_4 , яка була на той час власником будинку та користувачем земельної ділянки, що розташована за адресою: по АДРЕСА_1 , про що свідчить абрис зовнішніх меж земельної ділянки та протокол погодження (встановлення) та закріплення меж від 25 лютого 2011 року (а. с. 105-106, том 1).

Висновком Відділу містобудування та архітектури Держкомзему у Тиврівському районі від 10 червня 2011 року №1005 визнано за можливе погодити технічну документацію з відділом містобудування та архітектури райдержадміністрації та подати на розгляд чергової сесії органу місцевого самоврядування (а. с. 104, том 1).

Дану технічну документацію затверджено рішенням 9 сесії 6 скликання Гніванської міської ради від 12 липня 2011 року №229 (а. с. 22, том 1).

На підставі вказаного рішення ОСОБА_3 19 жовтня 2011 року було видано державний акт серії ЯК №086731 на право власності на земельну ділянку площею 0,0464 га, кадастровий номер №0:01:005:0091, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 (а. с. 113, том 1).

З метою відновлення меж вищезгаданих земельних ділянок ОСОБА_3 у рамках цивільної справи №145/559/16-ц звернулась до Тиврівського районного суду Вінницької області з позовом до ОСОБА_5 про відновлення становища, яке існувало до порушення, а саме до закладення фундаменту під нову огорожу.

У вказаній справі була проведена експертиза, за наслідками якої експертом Вінницької торгово-промислової палати було складено висновок від 11 липня 2018 року за №ОС-294, з якого вбачається, що при співставленні розмірів та конфігурації земельних ділянок домоволодінь АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 було встановлено, що земельна ділянка площею 0,0008 га, яка згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯК №086731 від 27 грудня 2011 року належить ОСОБА_3 , на дату проведення дослідження перебуває у користуванні ОСОБА_1 . Земельна ділянка площею 0, 0004 га, яка згідно договору купівлі-продажу від 24 січня 2001 року належить на праві власності ОСОБА_1 , на дату проведення дослідження знаходиться у користуванні ОСОБА_3 (а. с. 114-122, том 1).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла, а її спадкоємцем підставі свідоцтв про право на спадщину за законом та за заповітом від 25 вересня 2019 року є її дочка - ОСОБА_2 (а. с. 125, 127, том 1).

Згідно витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень від 25 вересня 2019 року за ОСОБА_2 того ж дня було зареєстровано право власності на земельну ділянку площею 0,0464 га, кадастровий номер №0:01:005:0091, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , а також на житловий будинок з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами, що розташований за цією ж адресою (а. с. 126, 128, том 1).

Рішенням цього ж суду від 10 березня 2021 року у справі №145/559/16-ц у задоволенні позову відмовлено (а. с. 15-26, том 1).

Постановою Вінницького апеляційного суду від 18 травня 2021 року дане рішення суду скасоване, позов задоволено. Зобов`язано ОСОБА_1 відновити межу між земельними ділянками, розташованими по АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , яка існувала до порушення згідно земельно-кадастрової документації та державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯК №086731 від 27 грудня 2011 року (а. с. 27-31, том 1).

З відповідей директора ДП «Вінницький науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» від 18 серпня 2021 року №3413 та 04 жовтня 2021 року №3832 вбачається, що в ході виконання робіт щодо відновлення та закріплення в натурі (на місцевості) меж земельних ділянок з кадастровими номерами :01:005:0117; :01:005:0118 виявлено невідповідність координат поворотних точок земельних ділянок згідно даних Державного земельного кадастру та фактичних меж цих земельних ділянок на місцевості, а також те, що окремі частини існуючих меж суміжних земельних ділянок проходять по огорожі, яка встановлена раніше (до оформлення попередньої документації із землеустрою). При виконанні геодезичних робіт з відновлення меж земельних ділянок у єдиній державній системі координат виявлено, що до відомостей Державного земельного кадастру координати всіх поворотних точок меж земельних ділянок внесено в іншу систему координат. За існуючими відомостями Державного земельного кадастру неможливо на місцевості відновити межі як однієї, так і іншої земельної ділянки. На момент внесення відомостей про координати поворотних точок земельних ділянок вони не відповідали нормам та правилам, технічним регламентам - картографічній основі Державного земельного кадастру, у тому числі системі координат (а. с. 9, 24, том 1).

Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ч.1 та 2 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно ст. 90 ЗК порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.

Ч. 1 ст. 91 ЗК України передбачає, що власники земельних ділянок зобов`язані забезпечувати використання їх за цільовим призначенням, додержуватися вимог законодавства про охорону довкілля, не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів, дотримуватися правил добросусідства.

Відповідно до положень ч. ч. 1, 2 ст. 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Частиною 3 даної норми також передбачено, що захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання цих прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. Зазначений перелік способів захисту у земельних спорах не є вичерпним.

Згідно положень ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів),що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1)письмовими, речовими і електронними доказами; 2)висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтею 79 ЦПК України передбачено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно норм ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 6, 7 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Встановивши, що позивач не надала жодних належних та допустимих доказів того, що площа та конфігурація земельних ділянок, які позивач придбала на підставі договору купівлі-продажу, суміщаються із площею та конфігурацією земельної ділянки відповідача, визначеною технічною документацією, яка затверджена рішенням 9 сесії 6 скликання Гніванської міської ради від 12 липня 2011 року №229 і на яку було видано державний акт серії ЯК №086731 від 27 грудня 2011 року, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Такий висновок суду сторонами не оспорюється. Натомість у апеляційній скарзі представник позивача просить рішення суду першої інстанції скасувати, оскільки належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи позивач повторно не з`явився в судове засідання, тому суд першої інстанції на мав жодних правових підстав для того, щоб розглядати спір по суті, а був зобов`язаний залишити позов без розгляду на підставі п. 3 ч. 1 ст. 257 ЦПК України.

З матеріалів справи слідує, що 19 жовтня 2022 року від представника позивача - адвоката Шикунової А.О. надійшла заява про відкладення розгляду справи, призначеного на 19 жовтня 2022 року о 09 год. 30 хв. (а. с. 214, том 1).

Розгляд справи було відкладено на 23 грудня 2022 року о 10 год. 00 хв., однак цього ж дня представник позивача - адвокат Шикунова А.О. знову подала заяву про відкладення розгляду справи, призначеного на дану дату (а. с. 239, том 1).

Розгляд справи було відкладено на 16 січня 2023 року об 11 год. 00 хв. Натомість цього ж дня представник позивача - адвокат Шикунова А.О. вже втретє подала заяву про відкладення розгляду справи, призначеного на вказану дату (а. с. 5, том 2).

Розгляд справи було відкладено на 07 лютого 2023 року о 13 год. 10 хв., однак у дане судове засідання позивач та його представник не з`явились, жодних заяв чи клопотань не подали.

Згідно з ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

На осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. При цьому під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків у межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборона зловживати наданими правами.

В свою чергу, явка сторони в судове засідання є суб`єктивним процесуальним правом, і як кожне суб`єктивне право це гарантовані законом вид і міра можливої або дозволеної поведінки особи і реалізація суб`єктивного права залежить від розсуду, бажання і волі уповноваженої особи.

Згідно ч. 5 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки позивача в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки суд залишає позовну заяву без розгляду, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, і його нез`явлення не перешкоджає вирішенню спору.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо належним чином повідомлений позивач повторно не з`явився в судове засідання або не повідомив про причини неявки, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності і його нез`явлення не перешкоджає розгляду справи.

Колегія суддів Верховного Суду у постанові від 25 січня 2023 року у справі № 465/4571/17 вказала, що заява учасника справи про відкладення розгляду справи в контексті забезпечення права особи на доступ до правосуддя є підтвердженням того, що особа є належним чином повідомленою про дату, час та місце судового засідання.

Згідно з ч. 5 ст. 130 ЦПК України вручення судової повістки представникові учасника справи вважається врученням повістки і цій особі.

Незважаючи на те, що представник позивача та позивач, будучи належним чином повідомленими про час і місце розгляду справи, повторно не з`явились в судове засідання, суд першої інстанції правильно оцінив їх процесуальну поведінку та врахував, що з огляду на предмет та підстави позову, наявні в матеріалах справи докази, неявка позивача та його представника не перешкоджає вирішенню спору, тому обґрунтовано розглянув справу в судовому засіданні 07 лютого 2023 року, ухваливши рішення про відмову у задоволенні позову через недоведеність вимог ОСОБА_1 .

Доводи апеляційної скарги про те, що встановивши, що належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи позивач повторно не з`явився у судове засідання, суд першої інстанції не мав правових підстав розглядати спір по суті, а зобов`язаний був залишити позов без розгляду, не можна визнати обґрунтованими з огляду на таке. Позивач в апеляційному порядку оскаржує рішення суду від 07 лютого 2023 року виключно з підстав порушення норм процесуального права (ч. 5 ст. 223 та п. 3 ч. 1 ст. 257 ЦПК України), наполягаючи на тому, що суд мав залишити її позов без розгляду через повторну її неявку. Очевидно, що таке оскарження спрямовано виключно на отримання можливості повторного звернення до суду для вирішення того ж самого спору між тими ж сторонами, але із наданням нових доказів. Залишення позову без розгляду через повторну неявку позивача в судове засідання є негативним наслідком саме для позивача, оскільки змушує його повторно вчиняти дії з метою захисту своїх порушених, невизнаних чи оспорюваних прав, свобод чи інтересів. В той же час, наведене не може використовуватися на шкоду інтересам відповідача, який належним чином виконав покладений на нього обов`язок щодо доведення обставин, які мають значення для справи і на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти позову, через що справа може бути розглянута по суті.

Верховний Суд у постанові від 24 травня 2023 року у справі № 285/2961/21 дійшов висновку, що суд першої інстанції може розглянути справу по суті за відсутності позивача, який будучи належним чином повідомлений про розгляд справи, повторно не з`явився в судове засідання або не повідомив про причини своєї неявки та не подав заяву про розгляд справи без його участі, за сукупності таких умов: а) неявка позивача не перешкоджає вирішенню спору; б) таке вирішення, з урахуванням обставин справи, наявних в матеріалах справи доказів і процесуальної поведінки сторін відповідатиме завданню цивільного судочинства та його основним засадам (принципам); в) відповідач не заперечує проти розгляду справи за відсутності позивача.

За таких обставин судом не допущено порушень положень ч. 5 ст. 223 та п. 3 ч. 1 ст. 257 ЦПК України. У будь-якому разі, навіть якби суд порушив вказані норми процесуального права, ці порушення відповідно до положень ч. 3 ст. 376 ЦПК України могли б бути обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення лише у разі, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи, чого у даній справі не встановлено.

Таким чином, суд першої інстанції розглянув дану справу дотримавшись принципу диспозитивності цивільного судочинства, який передбачено ст. 13 ЦПК України, та вирішив спір в межах заявлених позовних вимог і на підставі наявних доказів.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Апелянт просить скасувати додаткове рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 01 березня 2023 року лише з однієї підстави - як наслідок скасування рішення суду першої інстанції по суті позовних вимог. Оскільки апеляційний суд визнає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, то, відповідно і додаткове рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Розмір витрат на правничу допомогу скаржник не оспорює, а тому, в силу вимог ст. 367 ЦПК України, він апеляційним судом не перевіряється.

Оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не дають підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість оскаржуваних рішень, тому відповідно до положень ст. 375 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а дані рішення суду першої інстанції - без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 - 384, 389 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану її представником - адвокатом Шикуновою Аліною Олександрівною, залишити без задоволення, а рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 07 лютого 2023 року та додаткове рішення цього ж суду від 01 березня 2023 року - без змін.

Постанова набирає законної сили із дня її прийняття.

Касаційна скарга на постанову може бути подана до Верховного Суду протягом тридцяти днів із дня складання повного тексту постанови.

Головуючий О. В. Ковальчук

Судді : Т. Б. Сало

М. М. Якименко