ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 541/1115/22 Номер провадження 22-ц/814/2701/23Головуючий у 1-й інстанції Шатілова Л.Г. Доповідач ап. інст. Абрамов П. С.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2023 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Абрамова П.С.,

Суддів: Панченка О.О., Пікуля В.П.,

за участю секретаря судового засідання - Сальної Н.О.,

представника відповідача, АТ «Державний ощадний банк України», - адвоката Склярова Д.М., розглянувши в порядку спрощеного провадження з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу представника відповідача, Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», на рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 02 грудня 2022 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до Миргородського відділу державної виконавчої служби у Миргородському районі Полтавської області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми), Приватного нотаріуса Миргородського міського нотаріального округу Полтавської області Гіля Дмитра Володимировича, Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», ОСОБА_2 про визнання права власності на майно, визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на житловий будинок, визнання незаконним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень про реєстрацію права власності на житловий будинок

УСТАНОВИВ:

короткого змісту позовних вимог;

У червні 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду з даним позовом, в якому просила поновити пропущений строк для подання позову, як такий, що пропущений з поважних причин;

визнати право спільної часткової власності ОСОБА_1 на 1/2 частку житлового будинку, господарських будівель і споруд, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 з одночасним припиненням права власності Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;

визнати недійсним та скасувати свідоцтво про належність Публічному акціонерному товариству «Державний ощадний банк України» на праві власності житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , видане приватним нотаріусом Миргородського міського нотаріального округу Гілем Д.В. 18 вересня 2018 року, зареєстроване в реєстрі за № 1983;

визнати незаконним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер 43055155 від 18.09.2018 про реєстрацію права власності за ПАТ «Державний ощадний банк України» на житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , винесене приватним нотаріусом Миргородського міського нотаріального округу Гілем Дмитром Володимировичем.

В обґрунтування позову зазначено, що з 09 вересня 1979 року вона перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 .

Під час шлюбу ними було побудовано житловий будинок, загальною площею 97,6 кв.м, з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Під час реєстрації права власності на вказане домоволодіння, відповідно до існуючої на той час практики, свідоцтво про право особистої власності на забудову від 14 лютого 1997 року було видане на ім`я чоловіка - ОСОБА_2 . Вказане свідоцтво було зареєстроване в Лубенському міжміському бюро технічної інвентаризації 18.08.1997 в реєстровій книзі № 46, номер запису 280.

У грудні 2018 року вона дізналася від свого чоловіка, відповідно до постанови головного державного виконавця Миргородського МРВ ДВС ГТУЮ в Полтавській області Солодовник О.О. від 21.06.2018 ВП № 53577405 та Акту цього ж виконавця про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу від 21.06.2018, що їх спільний будинок з господарськими будівлями і спорудами переданий у власність стягувачу, ПАТ «Державний ощадний банк України», в рахунок погашення заборгованості за виконавчим листом № 2-665 від 06.10.2009, що видав Миргородський міськрайонний суд, за ціною 299 460,00 грн, на підставі чого приватним нотаріусом Миргородського міського нотаріального округу Гілем Д.В. 18 вересня 2018 року на ім`я ПАТ «Державний ощадний банк України» видане свідоцтво про право власності на житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 97,6 кв.м, а також прийняте рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 43055155 від 18.09.2018 про реєстрацію права власності на цей житловий будинок за ПАТ «Державний ощадний банк України» та внесений до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про право власності № 27970583 від 18.09.2018. Про проведення вказаних дій її ніхто не повідомляв.

У грудні 2018 року, через три дні після того, як вона дізналася від свого чоловіка про указані вище обставини, до Миргородського міськрайонного суду Полтавської області нею було подано позов до Миргородського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області, Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», приватного нотаріуса Миргородського міського нотаріального округу Полтавської області Гіля Дмитра Володимировича, ОСОБА_2 про визнання неправомірною та скасування постанови головного державного виконавця Миргородського МРВ ДВС ГТУЮ в Полтавській області, про визнання недійсним та скасування акту головного державного виконавця Миргородського МРВ ДВС ГТУЮ в Полтавській області, про визнання недійсним та скасування свідоцтва про належність на праві власності житлового будинку, про визнання незаконним та скасування Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, про скасування запису у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - ОСОБА_3 .

21 грудня 2018 року Миргородським міськрайонним судом Полтавської області прийнято до розгляду указану позовну заяву та відкрито провадження у справі № 541/2851/18.

15 січня 2020 року рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області позовні вимоги у справі № 541/2851/18 задоволено.

19 травня 2020 року постановою Полтавського апеляційного суду рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 15 січня 2020 року у справі № 541/2851/18 скасовано. Провадження у справі закрито у зв`язку із тим, що даний спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства із посиланням на постанову Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 826/14603/17.

У зв`язку з указаними вище обставинами вона вимушена була подати позов до Полтавського окружного адміністративного суду.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 20 липня 2020 року у справі № 440/2778/20 її позов задоволено.

Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 06 жовтня 2020 року у справі № 440/2778/20 апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» задоволено та рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 20 липня 2020 року по справі № 440/2778/20 скасовано. Провадження в адміністративній справі № 440/2778/20 за позовом ОСОБА_1 до Миргородського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства Юстиції (м.Суми), треті особи: Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України», ОСОБА_2 про визнання неправомірними та скасування постанови і акту - закрито, роз`яснено, що справа підлягає розгляду місцевим загальним судом за правилами цивільного судочинства, в зв`язку з чим, вона має право звернутися протягом 10 днів з дня отримання відповідної постанови до Другого апеляційного адміністративного суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.

Ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду від 30 листопада 2020 року у справі № 440/2778/20 справу передано до Миргородського міськрайонного суду Полтавської області.

У Миргородському міськрайонному суді Полтавської області, змінивши позовні вимоги, вона просила:

визнати неправомірною та скасувати постанову головного державного виконавця Миргородського МРВ ДВС ГТУЮ в Полтавській області Солодовник О.О. від 21.06.2018 ВП № 53577405 про передачу стягувачу ПАТ «Державний ощадний банк України» житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, загальною площею 97,6 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;

визнати недійсним та скасувати Акт головного державного виконавця Миргородського МРВ ДВС ГТУЮ в Полтавській області Солодовник О.О. від 21.06.2018 ВП № 53577405 про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу;

визнати недійсним та скасувати свідоцтво про належність Публічному акціонерному товариству «Державний ощадний банк України» на праві власності житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , виданого приватним нотаріусом Миргородського міського нотаріального округу Гілем Д.В. 18 вересня 2018 року, зареєстроване в реєстрі за № 1983;

скасувати запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно № 27970583 від 18.09.2018 про реєстрацію права власності на житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , за Публічним акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» з одночасним припиненням речових прав.

05 листопада 2021 року рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області позовні вимоги у справі № 440/2778/20 задоволено частково.

Визнано неправомірною та скасовано постанову головного державного виконавця Миргородського МРВ ДВС ГТУЮ в Полтавській області Солодовник О.О. від 21.06.2018 ВП № 53577405 про передачу стягувачу ПАТ «Державний ощадний банк України» житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, загальною площею 97,6 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнано недійсним та скасовано Акт головного державного виконавця Миргородського МРВ ДВС ГТУЮ в Полтавській області Солодовник О.О. від 21.06.2018 ВП № 53577405 про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу.

В задоволенні інших позовних вимог - відмовлено.

04 квітня 2022 року постановою Полтавського апеляційного суду рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 05 листопада 2021 року у справі № 440/2778/20 скасовано в частині задоволених позовних вимог, ухвалене нове рішення: відмовлено у задоволенні позовних вимог про визнання неправомірними та скасування постанови та акту головного державного виконавця Миргородського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Полтавській області Солодовник О.О. від 21.06.2018 про передачу майна стягувачу, ПАТ «Державний ощадний банк України», в іншій частині рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 05 листопада 2021 року - залишено без змін.

Підставою для звернення до суду з цим позовом стало те, що при арешті та реалізації майна, належного боржнику, державний виконавець, всупереч вимогам статті 48 Закону України «Про виконавче провадження», не врахував, що таке майно є спільною сумісною власністю її та боржника, як набуте у шлюбі. З метою захисту своїх прав, вона була змушена звернутися до суду.

коротко змісту рішення суду першої інстанції;

Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 02 грудня 2022 року позовну заяву ОСОБА_1 до Миргородського відділу державної виконавчої служби у Миргородському районі Полтавської області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми), Приватного нотаріуса Миргородського міського нотаріального округу Полтавської області Гіля Дмитра Володимировича, Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», ОСОБА_2 про визнання права власності на майно, визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на житловий будинок, визнання незаконним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень про реєстрацію права власності на житловий будинок - задоволено.

Визнано право спільної часткової власності ОСОБА_1 на 1/2 частку житлового будинку, господарських будівель і споруд, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , припинивши право власності Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнано недійсним та скасовано свідоцтво про належність Публічному акціонерному товариству «Державний ощадний банк України» на праві власності житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , виданого приватним нотаріусом Миргородського міського нотаріального округу Гілем Д.В. 18 вересня 2018 року, зареєстроване в реєстрі за № 1983.

Визнано незаконним та скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер 43055155 від 18.09.2018 про реєстрацію права власності за ПАТ «Державний ощадний банк України» на житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , винесене приватним нотаріусом Миргородського міського нотаріального округу Гілем Дмитром Володимировичем, припинивши право власності Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

короткого змісту вимог апеляційної скарги; узагальнених доводів особи, яка подала апеляційну скаргу;

В апеляційній скарзі представник відповідача, ПАТ «Державний ощадний банк України» (наразі - АТ «Державний ощадний банк України»), прохав рішення суду першої інстанції скасувати та закрити провадження у справі.

Вказував, що позивач дізналась про порушення її прав у грудні 2018 року, однак суд своєю ухвалою від 27.06.2022 поновив процесуальний строк для подання позовної заяви. Вважає, що відсутні поважні причини пропуску строку позовної давності. Вказана ухвала окремо від рішення суду оскарженню не підлягає. Вважає, що поновлення строку позовної давності судом першої інстанції здійснено всупереч вимогам закону, а тому прохав застосувати строк позовної давності.

В апеляційній скарзі також зазначено, що місцевий суд без врахування правових позицій Верховного Суду України у справі № 6-399цс17 від 05.04.2017 безпідставно дійшов висновку, що житловий будинок у АДРЕСА_1 ; є спільною сумісною власністю подружжя.

В рішенні суду не розмежовано відповідальність кожного з відповідачів у справі та в якій частині.

узагальнених доводів та заперечень інших учасників справи;

Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив.

щодо можливості розгляду справи апеляційним судом за відсутності учасників справи, що у судове засідання не з`явились.

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Якщо сторони, представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

З матеріалів справи вбачається, що учасники справи були належним чином повідомлені апеляційним судом про дату, час і місце розгляду справи 28.03.2023, однак у судове засідання не з`явились, про причини неявки суд не повідомляли.

Судова повістка-повідомлення, разом із ухвалою про відкриття апеляційного провадження та копією апеляційної скарги була направлена апеляційним судом на адресу реєстрації позивача ОСОБА_1 : АДРЕСА_1 , вказаною у позовні заяві, рекомендованим листом з повідомленням № 351, який повернувся до суду без вручення з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». Інформація від позивача про зміну адреси місця проживання (перебування, знаходження) чи адреси, на яку йому слід направляти повідомлення щодо розгляду її позову, до суду не надходила.

Відповідно до п. 3 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є, зокрема, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.

Також, апеляційний судом додатково вживались заходи повідомлення ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_4 , що представляв інтереси останньої у суді першої інстанції, про судове засідання 28.03.2023 альтернативними засобами зв`язку (шляхом надіслання СМС-повідомлення на зазначений позивачкою номер мобільного телефону НОМЕР_1 , зазначеного у позовній заяві, однак СМС-повідомлення не доставлено з підстави «Абонент тимчасово недоступний», про що до матеріалів справи долучено відповідну довідку; про повідомлення адвоката складено телефонограму).

Треті особи також були належним чином повідомленні апеляційним судом про дату, час і місце розгляду справи, однак у судове засідання не з`явились, про причини неявки суд не повідомляли.

Так, Миргородський відділ державної виконавчої служби у Миргородському районі Полтавської області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми), Приватний нотаріус Миргородського міського нотаріального округу Полтавської області Гіля Д.В. повідомлені про судове засідання шляхом надіслання судових повісток-повідомлень разом із ухвалою про відкриття апеляційного провадження та копією апеляційної скарги на електронні адреси, про що в матеріалах справи наявні довідки про доставку електронних документів до електронних скриньок.

Судова повістка-повідомлення, ухвала про відкриття апеляційного провадження разом із копією апеляційної скарги направлена апеляційним судом на адресу реєстрації третьої особи, ОСОБА_2 , - АДРЕСА_1 , - рекомендованим листом з повідомленням, який отримано адресатом 16.03.2023, про що в матеріалах справи наявне рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення № 343.

З урахуванням вищевикладеного, апеляційний суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи, наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду апеляційної скарги за даною явкою учасників справи.

встановлених судом першої інстанції та неоспорених обставин, а також обставин, встановлених судом апеляційної інстанції, і визначених відповідно до них правовідносин; доводів, за якими суд апеляційної інстанції погодився або не погодився з висновками суду першої інстанції; мотивів прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу;

Судом установлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали шлюб 09 вересня 1979 року (а.с. 21). Згідно з копією свідоцтва № НОМЕР_2 про право особистої власності на забудову від 14.02.1997, власником будинку за адресою АДРЕСА_1 - є ОСОБА_2 .

Право власності на цей будинок було зареєстровано в Лубенському міжрайонному бюро технічної інвентаризації (а.с. 20). Згідно з копією технічного паспорту даний житловий будинок було побудовано у 1989 році. (а.с. 22-25)

Тобто, житловий будинок побудований у період перебування ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у шлюбі та є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Постановою та Актом від 21.06.2018 головного державного виконавця Миргородського ВДВС Головного територіального управління юстиції в Полтавській області Солодовник О.О. стягувачу, ПАТ «Державний ощадний банк України», в рахунок погашення заборгованості за виконавчим листом №2-665 від 06.10.2009 року, виданого Миргородським міськрайонним судом Полтавської області про стягнення з ОСОБА_2 2 002 000 грн майнової шкоди, передано житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , вартістю за ціною третіх електронних торгів 299 460 грн (а.с. 26-28). На підставі вказаного акту приватним нотаріусом Миргородського міськрайонного нотаріального округу Полтавської області Гіль В.Д. посвідчено право власності ПАТ «Державний ощадний банк України» та видано свідоцтво від 18.09.2018 та проведено державну реєстрацію речових прав на вказаний житловий будинок, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 . (а.с. 29-31)

Як встановлено в судовому засіданні судом першої інстанції, позивач дізналася в грудні 2018 року від свого чоловіка ОСОБА_2 про те, що їхній будинок належить АТ «Державний ощадний банк України».

Зважаючи, що позивач про порушення її права, як власника спірного майна, дізналася у грудні 2018 року, і з того часу доводила свою позицію в судах різних інстанцій, місцевий суд своєю ухвалою від 27.06.2022 за клопотанням позивача поновив пропущений строк пред`явлення позовної заяви, як такий, що пропущений з поважних причин.

Встановивши вказані обставини, суд першої інстанції дійшов висновку, що видача свідоцтва про право власності ПАТ «Державний ощадний банк України» та внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно обмежує права позивача, як власника, щодо вільного розпорядження належною їй часткою у спірному будинку.

Частиною першою статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

З матеріалів справи вбачається, що при переданні ПАТ «Державний ощадний банк України» житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , в рахунок погашення заборгованості за виконавчим листом №2-665 від 06.10.2009 про стягнення з ОСОБА_2 2 002 000 грн майнової шкоди, державний виконавець всупереч вимогам статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» не врахував, що житловий будинок є спільною сумісною власністю боржника та ОСОБА_1 , набутого у шлюбі, та прийняв відповідну постанову та акт від 21.06.2018.

На підставі вищевказаного акту приватним нотаріусом Миргородського міськрайонного нотаріального округу Полтавської області Гіль В.Д. посвідчено право власності ПАТ «Державний ощадний банк України» та видано свідоцтво від 18.09.2018 і проведено державну реєстрацію речових прав на вказаний житловий будинок, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 за відсутності законних підстав, що призвело до порушення прав позивача, ОСОБА_1 , як власника 1/2 частини спірного домоволодіння.

З огляду на встановленні обставини, місцевий суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення місцевого суду в межах доводів і вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Місцевий суд вірно встановив, що в період перебування позивача, ОСОБА_1 , та відповідача, ОСОБА_2 , з 09 вересня 1979 року у зареєстрованому шлюбі на ім`я ОСОБА_2 було видано свідоцтво № НОМЕР_2 про право особистої власності на забудову від 14.02.1997, згідно з яким у відповідності з рішенням виконкому № 35 від 22.01.1997 власником будинку за адресою АДРЕСА_1 є ОСОБА_2 (а.с. 20)

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно з пунктом 1 розділу VІІ «Прикінцеві положення» СК України цей Кодекс набрав чинності з 1 січня 2004 року.

На час виникнення спірних правовідносин право власності регулювалося положеннями ЦК УРСР 1960 року та нормами Кодексу про шлюб та сім`ю.

Статтею 22 КпШС України визначено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_2 визнавав позов. (а.с. 109)

Таким чином, право власності ОСОБА_1 на частину спірного будинку виникло в силу закону. Та обставина, що у свідоцтві № НОМЕР_2 про право особистої власності на забудову від 14.02.1997 власником зазначено лише ОСОБА_2 не свідчить про відсутність у ОСОБА_1 права власності на частину вказаного будинку.

Посилання в апеляційній скарзі на постанову Верховного Суду України № 6-399цс17 від 05.04.2017 не свідчить про зворотнє, оскільки вказаною постановою визначено лише критерії віднесення майна до спільної сумісної власності подружжя.

В ході розгляду справи місцевим та апеляційним судом відповідачем, АТ «Державний ощадний банк України», як новим власником спірного будинку, не надано жодного доказу, на спростування презумпції «спільності майна подружжя», зокрема, не надано жодного доказу про те, що спірний будинок будувався не за спільні кошти подружжя.

З матеріалів справи також вбачається, що позивач ОСОБА_1 не є стороною виконавчого провадження, в межах якого реалізовувався спірний будинок.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (постанови Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі №338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі №569/17272/15-ц, від 2 липня 2019 року у справі № 48/340, від 19 травня 2020 року у справі №916/1608/18).

При цьому, належними є такі способи захисту прав, застосування яких призводить до набуття позивачем володіння нерухомим майном, наприклад, віндикаційний позов (стаття 387 ЦК України); позов про примусове виконання обов`язку в натурі (пункт 5 частини другої статті 16 ЦК України), зокрема позов про витребування нерухомої речі у продавця, який відмовився передати річ (частина друга статті 665, частина перша статті 620 ЦК України); позов про повернення нерухомої речі, переданої на виконання недійсного правочину, тобто нікчемного або визнаного судом недійсним оспорюваного правочину (абзац другий частини першої статті 216, частина перша, пункт 1 частини третьої статті 1212, частина перша статті 1213 ЦК України); позов про повернення нерухомої речі, переданої на виконання неукладеного правочину, чи в інших випадках набуття нерухомого майна без достатньої правової підстави або на підставі, яка згодом відпала (частина перша статті 1212, частина перша статті 1213 ЦК України). Зазначені способи захисту прав опосередковуються вимогами про витребування, повернення або стягнення нерухомого майна. Судове рішення про задоволення таких вимог є підставою для державної реєстрації права власності за позивачем, але за умови, що на час вчинення реєстраційної дії право власності зареєстроване за відповідачем, а не за іншою особою.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач, ПАТ «Державний ощадний банк України», набув право власності на житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , у процесі здійснення примусового виконання в межах виконавчого провадження № 53577405 за виконавчим листом № 2-665, виданим Миргородським міськрайонним судом Полтавської області про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» 2 002 000 грн майнової шкоди.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що власник майна з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Тому не є ефективним способом захисту права власника для витребування ним свого майна із чужого незаконного володіння оспорювання не тільки відповідних рішень компетентних органів, але й договорів, інших правочинів щодо спірного майна та документів, що посвідчують відповідне право (зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, від 16 червня 2020 року у справі № 372/266/15-ц).

Видача нотаріусом свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів є окремою нотаріальною дією, передбаченою статтеюп.6 ч.1 34 Закону України «Про нотаріат», спрямованою на посвідчення відповідного права покупця, тобто юридичним оформленням факту, що відбувся на підставі правочину.

За змістом глави 12 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, на відміну від дій з нотаріального посвідчення правочинів, нотаріус, який вчиняє нотаріальну дію з видачі свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів, не встановлює дійсні наміри кожної зі сторін до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину, а перевіряє тільки факт набуття права власності на нерухоме майно саме цим набувачем та підтвердження цього права внаслідок проведення прилюдних торгів. Близьких за змістом висновків Велика Палата Верховного Суду дійшла у постановах від 2 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (пункти 6.21, 6.22) і від 6 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (пункт 42).

Тому, визнання недійсним свідоцтва, як документа, який видав нотаріус для підтвердження права власності переможця аукціону (покупця), не захистить право та інтерес заявниці, яка стверджує про те, що є власником спірного майна. Цей документ не зумовлює переходу права власності на нерухоме майно від боржника до покупця та не породжує в останнього жодного права.

Таким чином, позовна вимога про визнання недійсним свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів, в тому числі набуття стягувачем права власності внаслідок залишення за собою нереалізованого на торгах майна, не відповідає належному способу захисту у цій справі. Близьких за змістом висновків щодо неналежності позовної вимоги про визнання недійсним свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів Велика Палата Верховного Суду дійшла у постановах від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункт 76), від 6 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (пункт 43).

Не відповідає належному способу і вимоги про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер 43055155 від 18.09.2018 про реєстрацію права власності за ПАТ «Державний ощадний банк України» на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 .

Не відповідає ефективному способу захисту також і вимога про визнання права власності позивачки на 1/2 спірного майна, як спільного майна подружжя. Як зазначено вище, належним та ефективним способом захисту є вимога про витребування майна (1/2 його частини) з чужого володіння, в ході розгляду якої суд повинен встановити обставини, що спірне майно було спільним майном подружжя, вибуло з володіння позивача поза його волею та чи наявні підстави для витребування такого майна у останнього власника.

Зазначені висновки відповідають стабільній судовій практиці Верховного Суду, яка існувала на час звернення позивача до суду з даним позовом.

Апеляційний суд зазначає, що місцевий суд, визнавши за позивачкою право власності на 1/2 частину майна, припинив право власності відповідача на весь житловий будинок, взагалі не навівши аргументів припинення права власності за ПАТ «Державний ощадний банк України» на весь житловий будинок.

За таких обставин, обраний позивачкою спосіб юридичного захисту порушеного права у спірних правовідносинах не є належним та ефективним.

Щодо строку позовної давності

Як вбачається з матеріалів справи 23.06.2022 ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про поновлення процесуального строку визначеного законом для подання позову, зазначаючи, що він пропущений з поважних причин. Вказувала, що дізналася про своє порушене право 21 грудня 2018 року та неодноразово зверталася до судів з відповідними позовами. Так, у справі № 541/2851/18 провадження було закрито у зв`язку з порушенням правил юрисдикції; у справі № 440/2778/20 суд відмовив у задоволенні її позовних вимог вказуючи, що обрано неефективний спосіб юридичного захисту.

Посилаючись на правові висновки Верховного суду України у справі № 6-895 цс 15, та Верховного Суду у справі № 908/828/17, позивач прохала визнати поважними причини пропуску строку звернення до суду із вказаним позовом та захистити її порушене право. (а.с.16-19)

Ухвалою судді Миргородського міськрайонного суду від 27 червня 2022 року було поновлено ОСОБА_1 процесуальний строк для подання позовної заяви. Цією ж ухвалою справу прийнято до провадження та призначено підготовче засідання.

В мотивувальній частині ухвали місцевий суд зазначив, що вважає обґрунтованими та поважними наведені причини пропуску позивачем строку позовної давності, і, з метою недопущення порушення права на доступ до правосуддя, дійшов висновку про його поновлення. (а.с. 4-50)

20.09.2022 представником АТ «Ощадбанк» до місцевого суду подано заяву про безпідставність поновлення судом строку позовної давності та зазначено про відсутність поважних причин для його поновлення. (а.с. 77)

З мотивувальної частини рішення Миргородського міськрайонного суду від 02.12.2022 вбачається, що суд зазначив: «зважаючи, що позивач дізналася про порушення свого права в грудні 2018 року і з того часу доводила свої позиції в судах різних інстанцій, суд своєю ухвалою від 27.06.2022 за клопотанням позивача поновив пропущений строк пред`явлення позову, як пропущений з поважних причин».

Апеляційний суд вважає, що ухвала місцевого суду від 27.06.2022 в зазначеній частині є явно незаконною.

Строк позовної давності та наслідки його пропущення, визначені Главою 19 ЦК України, за своєю суттю не є процесуальним строком, тому вимоги статті 127 ЦПК України (щодо поновлення процесуальних строків, встановлених законом) щодо правових наслідків пропущення строку позовної давності не застосовуються.

Питання строку позовної давності (встановлення факту його пропуску, поновлення такого строку) вирішується судом за наявності відповідної заяви сторони відповідача про його застосування у нарадчій кімнаті при ухваленні рішення суду по суті спору, а не при відкритті провадження у справі за клопотанням позивача.

Доводи апеляційної скарги в цій частині щодо порушення місцевим судом норм процесуального права є обґрунтованими.

Як зазначено вище, позивачем обрано неефективний спосіб захисту, що є окремою підставою для відмови у позові, у зв`язку із чим апеляційний суд не надає оцінку обставинам щодо строку позовної давності.

Щодо підстав для закриття провадження у справі

Перелік підстав для закриття провадження у справі, встановлений ст. 255 ЦПК України, та є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає.

Так, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо: 1) справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства; 2) відсутній предмет спору; 3) набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами; 4) позивач відмовився від позову і відмова прийнята судом; 5) сторони уклали мирову угоду і вона затверджена судом; 6) суд встановить обставини, які є підставою для відмови у відкритті провадження у справі відповідно до пунктів 4, 5 частини першої статті 186 цього Кодексу; 7) настала смерть фізичної особи або оголошено її померлою чи припинено юридичну особу, які були однією із сторін у справі, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва; 8) після відкриття провадження у справі між сторонами укладено угоду про передачу спору на вирішення до третейського суду, якщо тільки суд не визнає, що така угода є недійсною, втратила чинність або не може бути виконана.

Закриття провадження у справі відповідно до пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України допускається за умови, що рішення, яке набрало законної сили, є тотожним позову, який розглядається.

Відповідно до наведеної норми позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.

У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення.

Визначаючи підстави позову як елементу його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону позивач просить про захист свого права.

Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав, ґрунтується на правових наслідках дії законної сили судового рішення.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдинг» проти України», а також з рішенням Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судом практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Відповідно до пунктів 33, 34 рішення Європейського суду з прав людини від 19 лютого 2009 року у справі «Христов проти України» одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів (справа «Брумареску проти Румунії», пункт 61). Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі.

З матеріалів справи вбачається, що дійсно в провадженні судів перебували справи № 541/2851/18 та № 440/2778/20, однак сторони, підстави та предмет позову в цих справах є відмінним від справи, яка наразі переглядається, що виключає закриття провадження у справі відповідно до пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України.

У даній справі №541/1115/22, що переглядається ОСОБА_1 звернулась до відповідачів: Миргородського ВДВС у Миргородському районі Полтавської області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми), Приватного нотаріуса Миргородського міського нотаріального округу Полтавської області Гіля Д.В., ПАТ «Державний ощадний банк України», ОСОБА_2 . Предметом позову є: визнання за позивачкою права власності на майно (частину житлового будинку), визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на житловий будинок за ПАТ «Державний ощадний банк України», визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на житловий будинок за ПАТ «Державний ощадний банк України».

У справі № 541/2851/18 ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до відповідачів: Миргородського міськрайонного ВДВС Головного територіального управління юстиції у Полтавській області, АТ «Державний ощадний банк України», приватного нотаріуса Миргородського міського нотаріального округу Гіля Д.В., ОСОБА_2 ; третя особа - ОСОБА_3 . Предмет позову: визнання неправомірною та скасування постанови державного виконавця про передачу стягувачу спірного житлового будинку, визнання незаконним та скасування акту державного виконавця про передачу майна стягувачу; визнання незаконним та скасування свідоцтва про належність ПАТ «Державний ощадний банк України» житлового будинку; про визнання незаконним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності на житловий будинок за ПАТ «Державний ощадний банк України». Провадження у вказаній справі було закрито постановою Полтавського апеляційного суду від 19.05.2020, у зв`язку із тим, що даний спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

У справі № 440/2778/20 ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до відповідачів: Миргородського міськрайонного ВДВС Головного територіального управління юстиції у Полтавській області, приватного нотаріуса Миргородського міського нотаріального округу Гіля Д.В.; треті особи - АТ «Державний ощадний банк України», ОСОБА_2 . Предмет позову: визнання неправомірною та скасування постанови державного виконавця про передачу стягувачу спірного житлового будинку; визнання недійсним та скасування акту державного виконавця про передачу майна стягувачу; визнання недійсним та скасування свідоцтва про належність ПАТ «Державний ощадний банк України» житлового будинку; скасування запису про державну реєстрацію права власності ПАТ «Державний ощадний банк України» на спірний житловий будинок. Провадження у вказаній справі було закрито постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 06 жовтня 2020 року провадження закрито, роз`яснено, що справа підлягає розгляду місцевим загальним судом за правилами цивільного судочинства та ухвалою від 30 листопада 2020 року справу передано до Миргородського міськрайонного суду Полтавської області. Постановою Полтавського апеляційного суду від 04.04.2022 у вказаній справі за результатом апеляційного перегляду рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області було відмовлено у позові у зв`язку із обранням позивачкою неефективного способу захисту свого права.

У жодній із вказаних справ спір по суті не вирішувався та позови у справах не є тотожними.

Отже, підстав для закриття провадження у справі не встановлено апеляційним судом.

висновків за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції;

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи вищезазначені висновки апеляційного суду, рішення місцевого суду підлягає скасуванню з ухваленням у справі нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог з вищевикладених мотивів, отже, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Щодо розподілу судових витрат у справі.

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки за результатом апеляційного перегляду у позові відмовлено в повному обсязі, судовий збір у сумі 5 227,50 грн, сплачений відповідачем за подачу апеляційної скарги, підлягає відшкодуванню за рахунок позивача у повному обсязі.

Керуючись п. 2 ч. 1 ст. 374, п. п. 3, 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381, 382, 383, 384 ЦПК України

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» - задовольнити частково.

Рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 02 грудня 2022 року - скасувати.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» судовий збір за подачу апеляційної скарги в сумі 5 227, 50 грн.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції, яким є Верховний Суд.

У разі оголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, строк на касаційне оскарження обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 03 квітня 2023 року.

Головуючий суддя П.С. Абрамов

Судді О.О. Панченко

В.П. Пікуль