ПЕТРИКІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 187/159/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" квітня 2023 р.

Петриківський районний суд Дніпропетровської області

у складі головуючого судді Соловйова І.М.,

за участі секретаря судового засідання Столяренко Н.П.,

розглянувши в смт Петриківка в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу

за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4

про усунення перешкод у користуванні майном шляхом зобов`язання звільнити житлове приміщення,-

ВСТАНОВИВ:

07.02.2023 до Петриківського районного суду Дніпропетровської області звернувся ОСОБА_1 (далі позивач) з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (далі відповідачі), в якому просить суд:

- зобов`язати відповідачів усунути перешкоди у користуванні належним йому на праві приватної власності будинком АДРЕСА_1 шляхом солідарно звільнити житлове приміщення.

Також, просить стягнути солідарно з відповідачів судові витрати по справі.

В своїй заяві позивач посилається на те, що 18.03.2005 між ним та його матір`ю було укладено договір дарування житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . В даному будинку прописані і фактично проживають його колишня дружина - ОСОБА_2 , та доньки - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Наразі шлюб розірвано. Конфліктні ситуації, які були ще до розлучення, посилилися і він вимушений покинути місце свого постійного проживання. На його адресу постійно надходять погрози, з ним вчиняються скандали. Посилаючись на ч. 4 ст. 41 Конституції України та ст.391 ЦК України та враховуючи, що відповідачі своїми протиправними діями порушують його право на вільне користування приватною власністю просить задовольнити позов.

Ухвалою суду від 16.02.2023 відкрито провадження у справі, призначено справу до судового розгляду по суті за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи. Ухвала отримана відповідачами 24.02.2023.

17.03.2023 від відповідачів надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого вони просять у задоволенні позову відмовити повністю. Зазначили, що відповідач №1 ОСОБА_2 перебувала у шлюбі з позивачем, який наразі розірвано. Від спільного подружнього життя мають двох повнолітніх дітей (відповідачі № 2 та № 3, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відповідно). У травні 2004 року мати позивача- ОСОБА_5 передала їм у користування житловий будинок АДРЕСА_1 . 18.05.2004 вони зареєструвалися в цьому будинку на правах членів сім`ї власниці житла ОСОБА_5 18.03.2005 даний будинок вона подарувала своєму синові - її чоловікові (батькові) - ОСОБА_1 . З цього часу вони (відповідачі) користувались та проживали на правах членів сім`ї позивача за його згодою. З того часу коли вони почали проживати в даному будинку, всі сімейні кошти вкладали в його ремонт та будівництво. З часом відносини з позивачем погіршилися, і шлюб було розірвано. Протягом 2022 позивач неодноразово намагався позбавити їх житла, вони ж в свою чергу будь-яких перешкод у користуванні житлом позивачу не створювали. На даний час вони сплачують всі витрати по утриманню житла, підтримують порядок як у будинку, так і на прилеглій території, обробляють присадибну ділянку, у зв`язку з чим просять відмовити у задоволенні позовних вимог.

Ухвалою суду від 03.04.2023 поновлено строк для подання відзиву на позовну заяву.

Позивач правом на подання відповіді на відзив не скористався.

Дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, суд виходить з такого.

З 22.10.1994 позивач ОСОБА_1 перебував з відповідачем 1 ОСОБА_2 в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 12.04.2022.

Від спільного подружнього життя мають двох повнолітніх дітей (відповідачі 2 та 3, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відповідно).

На підставі договору дарування від 18.03.2005, позивач є власником будинку розташованого за адресою АДРЕСА_1 , що також підтверджується довідкою №1647 від 12.12.2022 виданою Комунальним підприємством «Кам`янське регіональне Бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради та копією Технічного паспорта.

Відповідно до довідки № 171 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, за адресою АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Згідно до Витягу з реєстру територіальної громади від 09.03.2023 ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 з 18.05.2004.

Відповідно до довідки № 332 від вересня 2022 року виданої Петриківською селищною радою, ОСОБА_4 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 з 18.05.2004.

Згідно копії паспорта ОСОБА_3 , виданого 23.11.2012 Петриківським РС ГУ ДМС України в Дніпропетровській області, остання зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 23.11.2012.

Відповідно до відомостей з Державного Реєстру речових прав на нерухоме майно, будь-яких відомостей про наявність нерухомого майна у ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відсутні.

Відповідно до глави 23 ЦК України громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд.

Відповідно до ст. 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї та інших осіб.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Частиною 4 ст. 41 Конституції України встановлено принцип непорушності приватної власності.

За положеннями ч. 1 ст. 317 та ч. 1 ст. 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном і він реалізовує їх на власний розсуд.

Згідно із ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Частиною 1 ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Стаття 379 ЦК України вказує, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

Глава 28 ЦК України визначає житло об`єктом права приватної власності.

Права власника житлового будинку визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Статтею 391 ЦК України передбачено право власника майна при наявності дій осіб, спрямованих на перешкоджання вільного користування та розпорядження власником своїм майном, вимагати усунення таких перешкод.

Згідно ст. 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України).

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна.

Верховним Судом у своїй постанові від 16.12.2020 у справі № 182/7347/18 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення, сформовано позицію, згідно з якою застосуванню у таких справах підлягають положення статей 391, та глави 32 «Право користування чужим майном» ЦК, оскільки застосування до регулювання житлових відносин положень ЖК, прийнятого 30.06.1983 не відповідає реаліям сьогодення та змісту нинішніх суспільних відносин. Натомість ЦК України є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше, а тому темпоральна колізія норм права має вирішуватися саме на користь норм ЦК України.

Отже, враховуючи зазначений висновок, у випадку виникнення протиріч між нормами вказаних законів, що регулюють одній ті самі правовідносини, застосуванню підлягають норми ЦК.

Велика Палата Верховного Суду, розглянувши справу № 447/455/17, у своїй постанові від 13.10.2020 зробила висновок, що питання про визнання припиненим права користування житлом та зобов`язання відповідача звільнити житло у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням обставин щодо об`єкта нерухомого майна та установлених статтею 50 ЖК УРСР вимог, що ставляться до жилих приміщень, а також наявності чи відсутності іншого житла.

Також ВП ВС зазначила, що необхідно дослідити питання дотримання балансу між захистом права власності позивачки, та захистом права відповідача як колишнього члена її сім`ї на користування будинком.

ВП ВС врахувала вимоги позивача про визнання припиненим права користування спірним будинком на предмет пропорційності переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та зробила висновок, що припинення права користування відповідача спірним житлом відповідає такій пропорційності. Законодавець, приймаючи ЦК України, не визначив особливостей застосування норм ЦК України до житлових правовідносин в цілому, разом з тим, відносини, які регулюються ЖК України, у своїй більшості є цивільно-правовими та мають регулюватися саме нормами ЦК України.

Частиною 1 ст. 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Згідно ч.1 ст. 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна ( будівлі, споруди тощо).

За положенням ст. 406 ЦК України сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

Отже, при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суд бере до уваги як формальні підстави, передбачені ст. 406 ЦК України, так і зважає на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє його права користування займаним приміщенням, та вирішує спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.

Положення ст. 406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав: сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак, встановлення такого сервітуту презюмується на підставі ст. 402, ч.1 ст. 405 ЦК України.

Дійсна сутність відповідних позовних вимог оцінюється судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві та висловлених у судовому засіданні, а не лише з формулювань прохальної частини первісного позову.

Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

У справі, що розглядається, припинення права користування відповідачами спірним житлом не відповідає пропорційності в розумінні положень ст. 8 Конвенції.

Позивач стверджує, що конфліктні ситуації, які були ще до розлучення, посилилися і він вимушений покинути місце свого постійного проживання. На його адресу постійно надходять погрози, з ним вчиняються скандали; відповідачі своїми протиправними діями порушують його право на вільне користування приватною власністю. Однак, доказів на підтвердження конфліктних ситуацій чи погроз з боку відповідачів матеріали справи не містять.

Навпаки, як вбачається з матеріалів справи, щодо позивача 06.03.2017 було прийнято постанову про притягнення до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП (Вчинення домашнього насильства, насильства за ознакою статі, невиконання термінового заборонного припису або неповідомлення про місце свого тимчасового перебування) про вчинення домашнього насильства стосовно ОСОБА_3 (відповідач 2) (справа №187/198/17). Також щодо позивача було складено терміновий заборонний припис стосовно кривдника від 17.01.2022 серія АА №197969 у зв`язку зі скоєнням домашнього насильства стосовно постраждалих осіб - ОСОБА_2 (відповідач 1) та ОСОБА_4 (відповідач 2).

Позивачем також не спростовано понесення витрат з боку відповідачів на утримання будинку, а саме щодо сплати земельного податку та покупку садових дерев.

Суд враховує також те, що у відповідачів , окрім спірного житлового будинку, іншого житла немає.

Згідно із частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Суд звертає увагу, що у постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 та від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 зроблено правовий висновок про те, що посилання суду в рішенні на інші норми права, ніж зазначені в позовній заяві, не може розумітися як вихід суду за межі позовних вимог. У зв`язку із цим суд, з`ясувавши при розгляді справи, що позивач послався не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує в рішенні саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Положеннями ст. 13 ЦПК України, передбачено що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з вимогами ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими, а отже в задоволенні позову слід відмовити.

Щодо розподілу судових витрат.

При поданні позову позивачем сплачено судовий збір в розмірі 1073,60 грн.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки в позові відмовлено розподіл судових витрат понесених позивачем не здійснюється.

Щодо розподілу витрат понесених відповідачами.

Відповідачами подано заяву про стягнення з позивача судових витрат в розмірі 10000 грн, розрахунок яких буде подано протягом п`яти днів з дня ухвалення рішення суду.

Керуючись статтями 4, 12, 81, 89, 133, 141, 258-259, 263-265, 268 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні майном шляхом зобов`язання звільнити житлове приміщення - відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

Повне найменування сторін та інших учасників справи:

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання: АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач 1 - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання: АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_2 .

Відповідач 2 - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання: АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_3 .

Відповідач 3 - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ; зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання: АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_4 .

Повне судове рішення складено 04.04.2023.

Суддя І.М. Соловйов