ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2023 року

м. Харків

справа № 630/661/18

провадження № 22-ц/818/533/23

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Тичкової О.Ю.,

суддів Маміної О.В., Пилипчук Н.П.

секретаря судового засідання Гармаш К.В.

сторони справи:

позивач- ОСОБА_1

відповідачі - ОСОБА_2

третя особа приватний нотаріус Харківського районного нотаріального округу Харківської області Омельницька Наталя Валентинівна

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харків апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Люботинського міського суду Харківської області від 19 грудня 2022 року ухвалене у складі судді Малихіна О.О. ,-

УСТАНОВИВ:

В листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом про визнання недійсним з моменту укладення договору довічного утримання (догляду) № 755 від 10 жовтня 2018 року, укладеного між ОСОБА_3 і ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Омельницькою Наталею Валентинівною, та застосування наслідків недійсності правочину, передбачені ст. 216 ЦК України,

В обґрунтування заявленого позову, до обставин якого були внесені зміни у відповідності до заяви від 30 січня 2019 року, ОСОБА_1 вказала, що за адресою: АДРЕСА_1 , разом з нею проживала її мати ОСОБА_3 , її син ОСОБА_4 , її донька ОСОБА_2 та онук ОСОБА_5 . Її мати ОСОБА_3 з 2002 року хворіла на цукровий діабет та була інсулінозалежною людиною протягом семи років. З часом стосунки в родині між нею та її сином з одного боку та ОСОБА_3 з іншого боку істотно погіршились, через що мати спілкувалась лише зі своєю онукою ОСОБА_2 , яка є відповідачем в справі. 10 жовтня 2018 року між ОСОБА_3 і ОСОБА_2 був укладений договір довічного утримання. Але вже ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла внаслідок ненадання їй відповідачем ОСОБА_2 належного піклування та своєчасної медичної допомоги. Припускаючи, що дії ОСОБА_2 , яка припинила робити її матері ОСОБА_3 ін`єкції інсуліну, та через які її матір була поставлена у небезпечний для життя стан, були умисними та призвели до її смерті, вона, ОСОБА_1 звернулась 18 жовтня 2018 року до поліції. Зазначала, що її матір в останній місяць свого життя перебувала у надзвичайно тяжкому фізичному стані здоров`я, не вставала з ліжка, мала проблеми з зором. В той же час ОСОБА_2 , як набувач за договором довічного утримання, систематично не виконувала своїх обов`язків за договором, а саме не робила ОСОБА_3 ін`єкції інсуліну, що підтверджується наявністю у холодильнику великої кількості невикористаного препарату, а також великим рівнем цукру в крові ОСОБА_3 , понад 24 одиниці, про що було вказано у медичній документації. Таким чином її мати ОСОБА_3 , перебуваючи у тяжкому фізичному стані, і діючи з метою усунення та зменшення тяжких для себе обставин, уклала з ОСОБА_2 договір довічного утримання на вкрай невигідних для себе умовах, сподіваючись на отримання від ОСОБА_2 належного утримання та матеріального забезпечення з огляду на свою старість та хворобу. На те, що ОСОБА_3 уклала договір довічного утримання на вкрай невигідних для себе умовах вказує та обставина, що вона як власник житлового будинку раніше склала заповіт на користь ОСОБА_2 , за яким остання мала отримати у свою власність житловий будинок. До того ж ОСОБА_3 згодилась укласти договір довічного утримання ще до того, як були усунені чи зменшені такі тяжкі обставини як тяжка хвороба та тяжкий стан здоров`я, чим й скористалась ОСОБА_2 , адже її головною метою було отримання житлового будинку у власність.

Рішенням Люботинського міського суду Харківської області в задоволенні позову ОСОБА_6 відмовлено в повному обсязі.

Рішення мотивовано тим, що позивачем не представлено суду належних і допустимих доказів на підтвердження того, що наявні у ОСОБА_3 тяжкі хронічні захворювання мали суттєвий вплив на неї, адже вона отримувала допомогу від членів сім`ї, та що, укладаючи договір довічного утримання вона опинилась у невигідних для себе умовах. Ті обставини, які позивач поклав в основу позову, як тяжкі обставини не були доведені належними та допустимими доказами.

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права просила рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В апеляційній скарзі скаржник посилається на ті ж обставини, що зазначені в позовній заяві. Також зазначає, що судом першої інстанції не законно не прийнято до уваги покази свідків, а покази ОСОБА_2 нічим не підтверджені.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги межах позовних вимог, заявлених в суді першої інстанції, вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - залишити без змін.

Відповідно до ст. 375 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає.

Як установлено судом та підтверджується матеріалами справи між ОСОБА_3 і ОСОБА_2 10 жовтня 2018 року був укладений договір довічного утримання, посвідчений приватний нотаріус Харківського районного нотаріального округу Омельницькою Н.В. 10 жовтня 2018 року за реєстр. № 755. За цим договором ОСОБА_3 передала у власність ОСОБА_2 житловий будинок загальною площею 79,50 кв.м, в тому числі житловою площею 49,00 кв.м., з надвірними будівлями, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яким вона володіла на підставі свідоцтва про право власності та свідоцтва про право на спадщину за законом, виданих Другою Харківського району державною нотаріальною конторою 03 червня 1988 року за реєстр. №№ 1162 та 1164 відповідно. Натомість ОСОБА_2 , як набувач за вищевказаним договором, зобов`язувалася довічно утримувати та доглядати ОСОБА_3 у визначені в договорі способи: забезпечення житлом шляхом права безоплатного довічного проживання у відчужуваному житловому будинку, забезпечення продуктами харчування і медичними препаратами, здійснення догляду та надання необхідної допомоги, надання побутових послуг. Вартість матеріального забезпечення та необхідної допомоги сторони встановили в розмірі не менше однієї мінімальної пенсії, встановленої діями законодавством, щомісячно.

В укладеному договорі наявний запис про те, що ОСОБА_3 має слабкий зір, у зв`язку з чим текст цього договору прочитаний їй нотаріусом вголос, та нею ОСОБА_3 погоджений, остання також підтвердила, що договір відповідає її дійсним намірам та волевиявленню.

Позивач ОСОБА_1 являється донькою ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження НОМЕР_1 , виданим 04 жовтня 1955 року Люботинським міським бюро ЗАГС, та свідоцтвом про укладення шлюбу НОМЕР_2 , виданим 21 серпня 1976 року Люботинською міською радою Харківського району.

ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть НОМЕР_3 , виданим 26 жовтня 2018 року відділом державної РАЦС по Харківському району та місту Люботину Головного територіального управління юстиції у Харківській області.

У лікарському свідоцтві про смерть № 3 від 19 жовтня 2018 року, виданого КНП «Люботинська міська лікарня» Люботинської міської ради, вказано, що померла ОСОБА_3 на час смерті постійно проживала за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач ОСОБА_1 згідно із відміткою в її національному паспорті громадянина України НОМЕР_4 зареєстрована та постійно проживає за адресою: АДРЕСА_1 , з травня 1977 року. Отже на час смерті ОСОБА_3 з нею за однією адресою постійно проживала її донька ОСОБА_1 , яка відповідно до ст. 1261 ЦК України є спадкоємцем за законом першої черги на майно спадкодавця.

Згідно з висновком комісійної експертизи № 08-222/19/пп від 08 липня 2020 року, наданим на виконання ухвали суду від 10 вересня 2019 року, у ОСОБА_3 , як це випливає з медичної документації, мали місце такі захворювання: ішемічна хвороба серця, дифузний атеросклеротичний та постінфарктний атеросклероз, атеросклероз аорти та вінцевих артерій серця; гіпертонічна хвороба ІІ ст., стан після ішемічного інсульту; цукровий діабет ІІ тип, тяжка форма, інсулінозалежний. Також у ОСОБА_3 мав місце закритий перелам лівої стегнової кістки. Причиною смерті ОСОБА_3 за результатами патологоанатомічного дослідження було встановлено «постінфарктний кардіосклероз» та про причинний зв`язок між смертю та високим рівнем цукру в крові не йдеться. Відповідно до супровідних листків ШМД дослідження рівня цукру у ОСОБА_3 проводились бригадами ШМД 01 вересня 2018 року, 07 жовтня 2018 року, 15 жовтня 2018 року та 18 жовтня 2018 року відповідно. Отримані результати рівня глюкози в крові свідчать, що в період до 15 жовтня 2018 року включно у ОСОБА_3 неодноразово мав місце гіпоглікемічний стан надмірне й небезпечне зниження рівня цукру в крові. В той же час, записи у супровідних листках ШМД свідчать, що навіть не зважаючи на наднизький та надвисокий рівень цукру, ОСОБА_3 під час огляду медичними працівниками у період з 01 вересня 2018 року і до 18 жовтня 2018 року постійно знаходилась у свідомості із збереженням функції мови.

Статтею 744 ЦК України визначено, що за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Статтею 745 ЦК України передбачено, що договір довічного утримання (догляду) укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до статті 748 ЦК України набувач стає власником майна, переданого йому за договором довічного утримання (догляду), відповідно до статті 334 цього Кодексу.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Частиною першою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою, третьою, п`ятою, шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована сторона заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний) правочин (частини друга, третя статті 215 ЦК України).

Згідно з положеннями частини першої статті 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено, що правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житла чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин.

Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки.

Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Правочин, про визнання якого недійсним заявлені вимоги з підстав, визначених статтею 233 ЦК України, характеризується тим, що особа вчиняє його добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена вчинити правочин у зв`язку з тяжкими для неї обставинами і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і таким, що відповідає її внутрішній волі.

Підставами визнання правочину недійсним згідно зі статтею 233 ЦК України, які визначають предмет доказування у справі, є: 1) наявність тяжкої обставини, в якій перебувала особа, що змусила її вчинити правочин; 2) правочин було вчинено на вкрай невигідних умовах.

Наявність тяжкої обставини, що змусила особу вчинити правочин, має довести сторона, яка такий правочин оспорює. Предметом доказування також є той факт, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було би вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Тяжкі обставини мають вплинути на особу таким чином, що спонукають її вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах. Умови мають бути очевидно невигідними для особи, яка уклала цей правочин, і бути наявними саме в момент вчинення правочину.

Такі правочини мають дефекти волі і здійснюються за обставин, коли особа змушена вчинити правочин на вкрай невигідних для себе умовах.

Виходячи із системного аналізу наведених норм, визнання правочину недійсним на підставі приписів статті 233 ЦК України пов`язане із доведеністю наявності чи відсутності власного волевиявлення в особи на його вчинення на тих умовах, за яких був укладений правочин.

Статтею 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц (провадження №14-203цс19) зазначено, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів.

Суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позовних вимог, дійшов правильного висновку про відсутність підстав для визнання недійсним договору довічного утримання, оскільки позивач не довела та судом не встановлено обставин, на які вона посилалась як на підставу позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з висновком суду про не доведення позивачкою підстав для визнання оспорюваного договору недійсним на підставі статті 233 ЦК України.

Оскільки внаслідок укладення договору довічного утримання ОСОБА_3 зберегла право довічного проживання у квартирі. ОСОБА_2 , як набувач за договором, зобов`язувалася довічно утримувати та доглядати ОСОБА_3 у визначені в договорі способи: забезпечення продуктами харчування і медичними препаратами, здійснення догляді та надання необхідної допомоги, надання побутових послуг. Вартість матеріального забезпечення та необхідної допомоги сторони встановили в розмірі не менше однієї мінімальної пенсії, встановленої діями законодавством, щомісячно.

Зазначене свідчить про те, що оспорюваний договір довічного утримання не є таким, що укладений на вкрай невигідних для ОСОБА_3 умовах.

Колегія суддів також погоджується з висновками суду першої інстанції стосовно того, що позивачем не надано належних і допустимих доказів на підтвердження того, що наявні у ОСОБА_3 тяжкі хронічні захворювання мали суттєвий вплив на неї. Ті обставини, які позивач поклав в основу позову, як тяжкі обставини не були доведені належними та допустимими доказами.

З експертного висновку, вбачається наявність у ОСОБА_3 низки тяжких захворювань, які були тривалими у часі, але які не перешкоджали її здатності усвідомлювати свої дії та керувати ними, що в свою чергу спростовує доводи позивача, про нездатність ОСОБА_3 розуміти значення своїх дій та діяти свідомо під час укладання договору довічного утримання.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують в державах - учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень (Проніна проти України, № 63566/00, пр. 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 р.).

Інші доводи апеляційної скарги висновів суду не спростовують. При вирішенні справи суд правильно визначив характер правовідносин між сторонами та застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідив матеріали справи та надав належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

За викладених обставин колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до приписів статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, питання щодо перерозподілу судових витрат відповідно до статті 141 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір» не вирішувалося.

Керуючись ст. ст. 367, п. 1 ч. 1 ст.374, ст.375, ст. ст. 381 - 384, 389 ЦПК України

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Люботинського міського суду Харківської області від 19 грудня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови безпосередньо до Верховного Суду, у порядку передбаченому ст.389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 04 квітня 2023 року.

Головуючий О.Ю. Тичкова

Судді О.В.Маміна

Н.П.Пилипчук