Справа № 459/3075/17 Головуючий у 1 інстанції: Новосад М.Д.
Провадження № 22-ц/811/1484/22 Доповідач в 2-й інстанції: Мікуш Ю. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2023 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Мікуш Ю.Р.

Суддів:Приколоти Т.І.,Савуляка Р.В.

Секретар: Салата Я.І.

З участю: представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Огорілко Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу № 458/3075/22 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 18 травня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , третя особа без самостійних вимог: відділ у справах дітей Червоноградської міської ради Львівської області про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом виселення відповідачів з будинку АДРЕСА_1 без надання іншого житла

в с т а н о в и в :

10 листопада 2017 року представник позивача ОСОБА_2 -адвокат Бурко О.Й. звернувся до суду з позовом, в якому просить усунути перешкоди в користуванні та розпорядженні власністю шляхом виселення відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 з будинку АДРЕСА_1 без надання іншого житла.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що позивачу ОСОБА_2 належить будинок АДРЕСА_1 на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 06.04.2012 року. Позивач також є власником земельної ділянки за вказаною адресою. Проте останній не може в повній мірі розпоряджатись належним йому майном, так як у зазначеному будинку проживають відповідачі, які заборонили позивачу та членам його сім`ї відвідувати даний будинок та користуватись ним. Крім того вказав, що відповідачі неправомірно заволоділи правовстановлюючими документами на вказане майно. Зазначає, що відповідачі зареєстровані у квартирі по АДРЕСА_2 , яка належить на праві спільної часткової власності позивачу та відповідачам: 1/2 - ОСОБА_3 , 1/4 - ОСОБА_1 , та 1/4 позивачу. Наведене свідчить про те, що відповідачі мають інше житло. Тому просить виселити відповідачів із належного йому будинку.

Під час слухання справи відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 добровільно виселилися із спірного житлового будинку, тому позовні вимоги стосуються відповідачки ОСОБА_1 .

Рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 18 травня 2022 року позов задоволено частково.

Усунуто ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ) перешкоди в користуванні та розпорядженні власністю шляхом виселення ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ) з будинку АДРЕСА_1 без надання іншого житла

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання судових витрат.

Рішення суду оскаржила відповідач ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі зазначає, що вважає рішення суду незаконним, ухваленим з порушенням норм матеріального і процесуального права. Зазначає, що будинок по АДРЕСА_1 був придбаний нею спільно з чоловіком у 2001 році і фактично подарований позивачу, хоча й оформлено договором купівлі-продажу. При придбанні незавершеного будівництвом будинку, позивачу виповнилося 18 років. Вона з чоловіком закінчували будівництво будинку, яке було завершене в 2016 році. На цей період часу позивач був студентом, участі у будівництві будинку не брав ні фізично, ні матеріально. Всі вони жили як одна сім`я та будинок, хоч і був оформлений документально на позивача ОСОБА_2 , однак був придбаний для проживання їхньої сім`ї.

Зазначає, що хоча і має частку в квартирі по АДРЕСА_2 , однак в такій не проживає, оскільки там проживає позивач з своєю сім`єю. Її син ОСОБА_2 не пускає нікого в дану квартиру та чинить перешкоди в доступі до неї. Отже, в разі виселення її з спірного будинку, вона не буде мати де проживати, тому такий крайній захід, як виселення не може бути застосований в даному випадку.

Просить рішення суду скасувати та відмовити в задоволені позовних вимог.

Відзив на апеляційну скаргу суду не надано.

Позивач по справі та його представник в судове засідання не з`явилися, хоч належним чином були повідомлені про день і час слухання справи.

Відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Згідно ч.1ст.367 ЦПК суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши пояснення представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Огорілко Ю.В. на підтримання доводів апеляційної скарги, вивчивши матеріали цивільної справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення.

Відповідно до ч.1ст.4 Цивільногро процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. (ч.1ст.5 ЦПК).

За приписами ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Права і свободи людини, їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Матеріалами справи та судом встановлено, що сторонами по справі є: позивач ОСОБА_2 ,який є сином відповідачки та відповідач ОСОБА_1 -мати позивача.

У 2001 році батьки позивача ОСОБА_2 , маючи намір забезпечити своїх дітей у майбутньому житлом, придбали незавершений будівництвом житловий будинок з господарськими будівлями у АДРЕСА_1 . Готовність житлового будинку становила 12 відсотків. На цей період часу позивачу ОСОБА_2 виповнилося 18 років. В подальшому такий був студентом платного навчання інституту, молодим спеціалістом, одружився.

У 2012 році придбаний батьками незавершений будівництвом житловий будинок, який розбудовано до площі 247,5 кв.м, оздоблений по сучасній технології, зданий в експлуатацію, що підтверджується рішенням виконкому Червоноградської міської ради №54 від 29.03.2012 року, Реєстраційним посвідченням та Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. (а.с.4,5).

Згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку площею 0,0434 га серія ЯИ№ 244504 від 25.11.2009 року в АДРЕСА_1 її власником значиться позивач ОСОБА_2 (а.с.6).

На час придбання незавершеного будівництвом будинку та здачу його в експлуатацію родина ОСОБА_5 проживала однією сім`єю за адресою АДРЕСА_2 .

Відповідно до ст..156 Житлового кодексу (далі по тексту ЖК) члени сім`ї власника житлового будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені у частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

За змістом ст.157 ЖК членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 про виселення ОСОБА_1 із житлового будинку по АДРЕСА_1 , суд першої інстанції виходив із вимог ст.ст. 317,319 Цивільного кодексу України, які регламентують права власника.

З висновками суду першої інстанції апеляційний суд не погоджується із вище наведеного, оскільки відповідач ОСОБА_1 та її діти: ОСОБА_2 , ОСОБА_6 проживали однією сім`єю, були членами однієї сім`ї, батьки викінчували спірний житловий будинок свою працею та коштами, незважаючи на те, що оформлення права власності було на сина, позивача по справі. Позивач ОСОБА_2 надалі зареєстрований та залишився проживати у квартирі на АДРЕСА_3 , незважаючи на те, що його частка у праві власності становить 1/4, в той час коли він є власником цілого будинковолодіння та члена своєї сім`ї- маму ОСОБА_1 намагається виселити із житлового будинку, мотивуючи тим, що йому чиняться перешкоди через її проживання.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 року, справа № 569/4373/16 прописано наступне: «Велика Палата Верховного Суду вважає, що не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ.

У справі, що розглядається, виселення відповідача в контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням порушення права останнього на житло на недобросовісності дій сторін договору міни, внаслідок яких особа-2 може втратити не лише право на користування житлом, а позбутися такого права взагалі та стати безхатченком.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду вважає, що права членів сім`ї власника житла також підлягають захисту і позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача.

Отже, сам факт переходу права власності на квартиру до іншої особи не є безумовною підставою для виселення членів сім`ї власника цього нерухомого майна, у тому числі колишніх.

Законність виселення, яке по факту є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання.

У справі, що розглядається, позивач, придбавши житло, знав про проживання в ньому відповідача-члена сім`ї колишнього власника цього житла, який є особою з інвалідністю ІІ групи, іншого житла не має та набув охоронюване законом право на мирне володіння майном у законний спосіб, але тим не менше, не виявив розумну дбайливість про інтереси відповідача, не з`ясував, чи відмовляється відповідач від свого права користування жилим приміщенням, то апеляційний суд обґрунтовано відмовив у задоволенні позову про виселення відповідача, оскільки ні у ЦК України, ні у ЖК УРСР не передбачена можливість виселення члена сім`ї колишнього власника без надання іншого жилого приміщення (Стаття 116 ЖК та стаття 405 ЦК України).

Разом з тим, Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне зазначити, що відповідач не є таким, що самоправно вселився у жиле приміщення, тому підстави, передбачені у тому числі й статтею 116 ЖК для його виселення відсутні.

Висновок Великої Палати Верховного Суду у вищезазначеній справі має безпосереднє узгодження із справою за позовом ОСОБА_2 , яка розглядається та, крім захисту права власності останнього, суд першої інстанції відійшов від норм Сімейного права, де сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані між собою, незважаючи на вік дітей, де має бути мораль, сімейні домовленості, добропорядність, християнські принципи життя родини.

Ухвалюючи рішення, суд проявив надмірний формалізм та не врахував, що статтею 116 ЖК передбачені виключні випадки виселення із житлового приміщення, які не узгоджуються із позовними вимогами ОСОБА_2 .

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатися у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року 3у справі «Садов`як проти України» прописано, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява № 8863/06) ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року встановив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Встановлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть, якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення ( пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо ій не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно ( рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року ( заява № 43768/07).

Згідно ч.1ст.374 ЦПК суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: п.2 скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч.1 п.п.3,4 ст.376 ЦПК підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: п.3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

п.4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

При постановленні рішення, суд відповідно до ст.141 ЦПК проводить розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 374 ч.1п.2; 376 ч.1п.п.3,4; 383; 384; 389-391 ЦПК України, -суд апеляційної інстанції

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 18 травня 2022 року в частині задоволення позовних вимог до ОСОБА_1 скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення.

Відмовити ОСОБА_2 у задоволенні його позовних вимог до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом виселення з будинку АДРЕСА_1 без надання іншого житла.

Скасувати рішення в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 640,00 грн. судового збору.

Стягнути з ОСОБА_2 ( РНОКПП НОМЕР_1 ) в дохід держави судовий збір в розмірі 960,00 грн.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в порядку, визначеному ст. ст. 389-391 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 30 березня 2023 року.

Головуючий Ю.Р.Мікуш

Судді: Т.І.Приколота

Р.В.Савуляк