Номер провадження: 22-ц/813/2876/23
Головуючий у першій інстанції Бондар В. Я.
Доповідач Громік Р. Д.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.03.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого - Громіка Р.Д.,

суддів - Драгомерецького М.М., Дришлюка А.І.,

за участю секретаря - Сидоренко А.О.,

розглянувши у спрощеному порядку за відсутністю учасників справи апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02 лютого 2022 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участі третьої особи: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Калінюк О.Б., про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу квартири в частині покупця та переведення права покупця,

ВСТАНОВИВ:

1. ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовної заяви.

ОСОБА_1 звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в якому просить визнати частково недійсним договір купівлі-продажу квартири за адресою АДРЕСА_1 у частині покупця, укладений 01 жовтня 2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Калінюк О.Б. за реєстровим № 536, перевівши право покупця за цим договором на ОСОБА_1 .

Позовні вимоги вмотивовані тим, що 01 жовтня 2014 року між ОСОБА_3 (за договором продавець) та ОСОБА_2 (за договором покупець), було укладено договір купівлі- продажу квартири, відповідно до якого продавець передав у власність покупцю, а покупець прийняла від продавця (купила) чотирьохкімнатну квартиру за адресою АДРЕСА_1 . Однак, саме ОСОБА_1 виступав покупцем квартири за адресою вказаною у договорі, сплативши при цьому кошти в розмірі, які визнані продавцем достатніми щодо вартості квартири, а ОСОБА_2 лише формально була вписана в договір як покупець (тобто є фіктивним покупцем).

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 02 лютого 2022 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участі третьої особи: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Калінюк О.Б., про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу квартири в частині покупця та переведення права покупця залишено без задоволення.

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги повністю, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції не в повному обсязі досліджено матеріали справи та зроблено помилкові висновки про відмову у задоволенні позовної заяви.

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 .

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги повністю та застосувати строк позовної давності, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції не прийнято до уваги застосування строків позовної давності.

Сповіщення сторін.

Про судове засідання, призначене на 15 березня 2023 року, сторони були належним чином сповіщені про дату, час та місце слухання справи.

Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Згідно із ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Відповідно до ч. 7 ст. 268 ЦПК України рішення суду (повне або скорочене) підписується всім складом суду у день його складення і додається до справи.

Повний текст судового рішення виготовлено 27 березня 2023 року.

2. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши доповідача, розглянувши матеріали справи і доводи, викладені в апеляційних скаргах, судова колегія вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню за таких підстав.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до припису ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно із ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що 01 жовтня 2014 року між ОСОБА_3 (за договором - продавець) та ОСОБА_2 (за договором - покупець), було укладено Договір купівлі-продажу квартири (далі - Договір), посвідчений приватним нотаріусом ОМНО Калінюком О.Б,, реєстр. № 536, відповідно до якого продавець передав у власність покупцю (продав), а покупець прийняла від продавця (купила) чотирьохкімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 72,8 кв.м., житловою - 57,3 кв.м.

Відповідно до п.3 Договору продаж квартири здійснено за 599600 грн., які продавець отримав до підписання Договору згідно із квитанцій від 30.09.2014 року, 26.09.2014 року та 25.09.2014 року.

Право власності ОСОБА_2 на вказану квартиру зареєстроване 01.10.2014 року, реєстраційний № 01, номер запису про право власності 7192415.

ОСОБА_1 посилається на те, що саме він виступив покупцем, вказаної в Договорі квартири, сплативши при цьому кошти в розмірі, які визнані продавцем як достатніми щодо вартості квартири, а ОСОБА_2 була лише формально вписана в договір як покупець, а тому є фіктивним покупцем.

Суд першої інстанції правильно критично оцінив пояснення свідків з боку обох сторін щодо джерел фінансування придбання квартири, оскільки ці пояснення є суперечливими щодо обставин справи.

Крім того, суд першої інстанції вмотивовано врахував те, що своєю заявою від 16 серпня 2020 року ОСОБА_3 підтвердив, що розрахунок за об`єкт нерухомості за адресою АДРЕСА_1 , проведено ОСОБА_1 (т.2 с.с. 34).

При цьому, суд першої інстанції правильно прийняв до уваги те, що необхідність зазначення ОСОБА_2 в Договорі покупцем квартири була обумовлена, як зазначає позивач, тим, що на момент укладання Договору, ОСОБА_1 знаходився в зареєстрованому шлюбі з першою дружиною ОСОБА_4 , з якою проте фактично не проживав та не вів спільне господарство ще з 2011 року. Отже, на переконання позивача, він, уклавши договір купівлі-продажу від свого імені, зафіксував би за придбаним майном статус спільної сумісної власності подружжя, що потягло б за собою необхідність поділу цієї квартири у разі розірвання шлюбу, який було розірвано 24 липня 2015 року.

Факт перебування ОСОБА_1 та ОСОБА_4 у зареєстрованому шлюбі в період з 26.10.1986 року по 24.07.2015 року підтверджено рішенням Тарутинського районного суду Одеської області від 24 липня 2015 року справа №514/539/15-ц.

Крім того, як зазначає позивач, на момент укладення Договору, його цивільна (друга) дружина ОСОБА_5 , продовжувала перебувати в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6 , який розірвано 07.12.2017 року, а отже зазначення її покупцем квартири, автоматично створювало б необхідність її поділу як спільного майна подружжя.

У зв`язку з чим, як зазначає позивач, він прийняв рішення придбати квартиру, оформивши її на матір цивільної (другої) дружини ОСОБА_5 - ОСОБА_2 , для уникнення майнових претензій першої дружини ОСОБА_4 щодо нажитого в шлюбі майна.

Позивач також посилається на те, що згідно їх спільної домовленості, ОСОБА_2 взяла на себе зобов`язання на першу вимогу ОСОБА_1 здійснити дії щодо переоформлення (відчуження) вищевказаної квартири на користь позивача, однак внаслідок погіршення шлюбних відносин позивача з другою дружиною ОСОБА_5 , її мати ОСОБА_2 відмовляється здійснити дії щодо переоформлення (відчуження) вищевказаної квартири на користь ОСОБА_1 .

Відповідно до ч 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч.1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно із ч.1, 2 ст. 632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ч.1 ст. 691 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу.?

Отже, за своєю суттю договір купівлі-продажу передбачає для однієї сторони право отримання предмета купівлі-продажу у власність та зобов`язання сплатити його покупну ціну, а для другої сторони право на отримання ціни та обов`язок передати предмет договору наступному власнику. За звичаями ділового обороту презюмується, що предмет договору належить продавцю та переходить у власність покупця, якщо інше не передбачено домовленістю сторін, та покупець має сплатити ціну за власний рахунок.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ч.1, 3 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Положеннями ст. 217 ЦК України визначено, що недійсність окремої частини правочину не має наслідків недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був вчинений без включення до нього недійсної частини.

Положеннями ст. 234 ЦК України визначено, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Суд першої інстанції правильно зазначив, що однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п.6 ч.1 ст.3 ЦК України). Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними.

Згідно зі ст.13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

У зв`язку з цим добросовісність при правовому регулюванні цивільних відносин повинна розглядатися як відповідність реальної поведінки учасників таких відносин вимогам загальносоціальних уявлень про честь і совість. Іншими словами, щоб бути добросовісним, дії та вчинки учасників цивільних відносин мають здійснюватися таким чином, щоб вони викликали схвальну оцінку з боку суспільної моралі, зокрема в аспекті відповідності застосованих засобів правового регулювання тим цілям, які перед ним ставляться. І, навпаки, реалізація правового регулювання цивільних відносин буде недобросовісною, якщо соціальна свідомість відторгає її як таку, що не відповідає задекларованій меті.

Цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, яка відповідатиме зазначеним критеріям і уявленням про честь та совість.

Відповідно до ч.3 ст.16 ЦК України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень чч. 2-5 ст.13 цього кодексу.

Аналізуючи ч.2 ст.13 ЦК можна дійти висновку, що недобросовісна поведінка особи, яка полягає у вчиненні дій, які можуть у майбутньому порушити права інших осіб, є формою зловживання правом.

Сутність зловживання правом полягає у вчиненні уповноваженою особою дій, які складають зміст відповідного суб`єктивного цивільного права, недобросовісно, в тому числі всупереч меті такого права.

Термін «зловживання правом» свідчить про те, що ця категорія стосується саме здійснення суб`єктивних цивільних прав, а не виконання обов`язків. Обов`язковою умовою кваліфікації дій особи як зловживання правом є встановлення факту вчинення дій, спрямованих на здійснення належного відповідній особі суб`єктивного цивільного права.

Заборона зловживання правом по суті випливає з якості рівнозваженості, закладеної такою засадою, як юридична рівність учасників цивільних правовідносин. Ця формула виражає втілення в цивільному праві принципів пропорційності, еквівалентності, справедливості під час реалізації суб`єктивних цивільних прав і виконання юридичних обов`язків.

Здійснення суб`єктивних цивільних прав повинно відбуватись у суворій відповідності до принципів правомірності здійснення суб`єктивних цивільних прав, автономії волі, принципів розумності і добросовісності. Їх сукупність є обов`язковою для застосування при здійсненні всіх без винятку суб`єктивних цивільних прав.

Розглядаючи поняття розумності та добросовісності як принципів здійснення суб`єктивних цивільних прав необхідно враховувати, що розумною є поведінка особи, яка діє у межах, не заборонених їй договором або актами цивільного законодавства. Виходячи з аналізу норм, закріплених у ЦК, поняття «добросовісність» ототожнюється із поняттям «безвинність» і навпаки, «недобросовісність» із «виною». Такий висновок випливає із того, що за діяння, якими заподіяно шкоду внаслідок недобросовісної поведінки, може наступати відповідальність (наприклад ч.3 ст.39 ЦК України), а оскільки обов`язковим елементом настання відповідальності, за загальним правилом, є вина, то такі діяння є винними.

Дослідження питання про здійснення особою належного їй суб`єктивного матеріального права відповідно до його мети тісно пов`язане з аналізом фактичних дій суб`єкта на предмет дотримання вимоги добросовісності.

Обґрунтовуючи свій позов, ОСОБА_1 посилається на те, що ОСОБА_2 є фіктивним покупцем спірного Договору, оскільки її волевиявлення як покупця не відповідало її внутрішній волі, оскільки фактичним покупцем квартири був ОСОБА_1 , який надав грошові кошти на придбання квартири, однак ухилився від оформлення квартири на своє ім`я через наміри унеможливити майбутні претензії своєї законної дружини щодо поділу спільного майна подружжя.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тобто, наявність у кожного з подружжя права на частку у спільній власності встановлюється законом.

Отже, посилаючись на укладення спірного правочину саме таким чином, ОСОБА_1 переслідував мету уникнути у майбутньому претензій своєї законної дружини щодо її права на частку в спільній власності подружжя, що не заперечується позивачем.

На переконання суду, такі умисні дії позивача необхідно оцінити як недобросовісні, що свідчить про наявність обставин, визначених ч.2 ст.13 ЦК України.

Суд першої інстанції вмотивовано виходив з того, що неправомірна мета та недобросовісна поведінка позбавляють сторону права посилатися на такі обставини, як на підстави та умови надання захисту судом.

Так, суд першої інстанції правильно врахував конкретні обставини цієї справи щодо наявності обставин, визначених чч. 2, 3 ст.13 ЦК України, застосував загальні засади цивільного права - принцип справедливості, добросовісності та розумності, а також керується однією з аксіом цивільного судочинства: «Placuit in omnibus rebus praecipuum esse iustitiae aequitatisque quam stricti iuris rationem», що означає: «У всіх юридичних справах правосуддя й справедливість мають перевагу перед строгим розумінням права».

З урахуванням викладеного, суд першої інстанції правильно вважав за необхідне та доцільне застосувати положення ч.3 ст.16 ЦК та відмовити ОСОБА_1 у захисті цивільного права та інтересу, яким особа зловживала.

При цьому суд першої інстанції доцільно наголосив, що застосовуваний спосіб захисту цивільних прав та інтересів позивача має відповідати критерію ефективності відновлення порушеного права, що є неприпустимим у разі запровадження істотного дисбалансу між правами та інтересами особи, яка просить застосувати такий спосіб захисту, та правами й інтересами іншої особи, стосовно якої такі примусові заходи належить застосувати. У разі встановлення істотного дисбалансу між правами й інтересами сторін спору, що матиме місце у спірних правовідносинах у разі задоволення поданого позову, суд встановлює порушення меж здійснення цивільних прав, оскільки в діях позивача наявні ознаки зловживання своїм правом.

Аналогічний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду від 01 грудня 2021 року по справі №204/3949/17.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку в необхідності залишити позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участі третьої особи: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Калінюк О.Б., про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу квартири в частині покупця та переведення права покупця без задоволення.

Щодо застосування позовної давності, то суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто перш ніж застосувати позовну давність суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє в позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем.

Такі правові висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц; від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц; від 7 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц; від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункт 73); від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 80); від 5 грудня 2018 року у справах № 522/2202/15-ц (пункт 61); № 522/2201/15-ц (пункт 62) та № 522/2110/15-ц (пункт 61); від 7 серпня 2019 року у справі № 2004/1979/12 (пункт 71); від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18 (пункт 134); від 16 червня 2020 року у справі № 372/266/15-ц (пункт 51).

Доводи апеляційних скарг не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Скаржники не довели обставини, на які посилались як на підставу своїх апеляційних скарг, жодного належного та допустимого доказу на спростування висновків суду першої інстанції не надали.

Наведені в апеляційних скаргах доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Твердження скаржників в апеляційних скаргах про те, що судом першої інстанції порушено норми процесуального закону, не є такими, що порушують розгляд справи по суті.

Крім того судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Справа розглянута по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції немає.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційних скарг його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційні скарги необхідно залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02 лютого 2022 року залишити без змін..

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 27 березня 2023 року.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді: М.М. Драгомерецький

А.І. Дришлюк