Справа № 541/307/23
Номер провадження 2/541/259/2023
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

03 квітня 2023 року м.Миргород

Миргородський міськрайонний суд Полтавської області в складі головуючої судді Шатілової Л.Г., за участю секретаря судового засідання Гуриної В.М., позивача ОСОБА_1 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Миргород цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про звільнення від сплати заборгованості по аліментам,

встановив:

В лютому 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Миргородського міськрайонного суду Полтавської області з позовом до ОСОБА_2 в якому просив звільнити його від сплати заборгованості по аліментам на користь ОСОБА_3 на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за період з 26 березня 2022 по 31 грудня 2022 року в сумі 30959,22 грн. В обґрунтування позовних вимог вказав, що він з відповідачем по справі мають спільну дитину сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 29 серпня 2012 року по справі №1620/2157/2012 з нього на користь відповідача стягнуто аліменти на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму встановленого держави для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 24 липня 2012 року і до досягнення дитиною повноліття. Після набрання рішенням законної сили змінилися фактичні обставини, що впливають на сплату ним аліментів з січня 2022 року по серпень 2022 р. син фактично проживав з ним за адресою : АДРЕСА_1 ї знаходився на його утриманні. З 29 серпня 2022 року ОСОБА_4 навчається у Військовому інституті телекомунікації та інформатизації імені Героїв Крут, знаходиться на речовому, продовольчому , фінансовому та медичному забезпеченні, форма навчання денна, термін навчання в інституті 4 роки. Зазначив, що в період навчання він продовжує надавати сину матеріальну і грошову допомогу. Згідно розрахунку за підписом начальника Шишацького відділу ДВС у Миргородському районі Гордієнко А.М. від 10 січня 2023 йому нараховано заборгованість по сплаті аліментів за період з 26.03.2022 по 31.12.2022 в сумі 30959,22 грн. Позивач просить звільнити від сплати заборгованості по аліментам.

Відповідач надала відзив на позовну заяву в якому позовні вимога ОСОБА_1 не визнала. Зазначила, що твердження позивача про те, що син проживав разом з ним з 26 березня 2022 року не відповідає дійсності, оскільки син ОСОБА_4 з березня 2022 по серпень 2022 роки проживав з нею, а до батька ходив ночувати, також ночував і в своєї бабусі. Заперечувала той факт що син ОСОБА_4 був повністю на утриманні позивача. Суду надала товарні чеки про придбання речей та одягу для сина, крім того вказала що купувала ліки, продукти харчування, крім того відправляє кошти для потреб сина. Вважала сумнівним наданий позивачем акт на підтвердження місця проживання особи, оскільки останній складений з порушенням. Просила суд відмовити в задоволенні позовних вимог.

В судовому засідання позивач позовні вимоги підтримав, просив задовольнити їх з підстав, вказаних у позовній заяві. Суду пояснив, що перебував в шлюбі з відповідачем до 2012 року. Від цього шлюбу маються спільного сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Аліменти сплачував по рішенню суду. З лютого 2022 року син проживав у нього по АДРЕСА_1 до 29.08.2022 року ,поки не поїхав на навчання у Київський військовий інститут. До лютого 2022 дитина проживала і у нього і у відповідача. Коли почалася війна, син перейшов жити до нього. Речі дитини є і у нього у квартирі і у відповідача.

03.04.2023 в судове засідання позивач не з`явився, до суду подав заяву, в якій свої позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити, а справу розглянути за його відсутності (а.с. 72).

Відповідач в судове засідання не з`явилася, до суду подала заяву, в якій просила відмовити у задоволенні позову, справу просила розглянути за її відсутності (а.с.54).

Суд, вислухавши позивача, допитавши свідків , дослідивши докази у справі, встановив наступні обставини справи та відповідні правовідносини.

Згідно рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 29.08.2012 року з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на користь ОСОБА_6 стягнуто на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти в розмірі частини всіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше 30% прожиткового мінімуму, встановленого державою для дитини відповідного віку щомісячно починаючи з 24 липня 2012 року і до досягнення дитиною повноліття (а.с.6). Згідно копії розрахунку заборгованості зі сплати аліментів за ОСОБА_1 рахується заборгованість зі сплати аліментів по виконавчому листу №2/1620/815/2012 за період з березня 2022 по грудень 2022 у розмірі 30959,22 грн (а.с.8). Згідно акту про підтвердження фактичного місця проживання особи від 16.01.2023, ОСОБА_5 фактично проживав з січня 2022 по серпень 2022 за адресою АДРЕСА_1 (а.с.7).

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789ХІІ (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини.

Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до статей 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття.

За ч. 3 ст.181, ст.183 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

За змістом наведених правових норм аліменти присуджуються з метою утримання дитини на користь того з батьків, з ким проживає дитина, і який здійснює утримання цієї дитини.

Аналіз частини другої статті 181 СК України свідчить про те, що право на отримання аліментів на дитину має той з батьків, з ким проживає дитина, а відповідний обов`язок сплачувати аліменти на дитину той з батьків, хто проживає окремо від неї.

Таке тлумачення цієї норми міститься також в п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 р. № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів».

Відповідно до ст.160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Згідно із нормами ч. 4 статті 19 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) сторони зобов`язані невідкладно, не пізніше наступного робочого дня після настання відповідних обставин, письмово повідомити виконавцю про повне чи часткове самостійне виконання рішення боржником, а також про виникнення обставин, що обумовлюють обов`язкове зупинення вчинення виконавчих дій, про встановлення відстрочки або розстрочки виконання, зміну способу і порядку виконання рішення, зміну місця проживання чи перебування (у тому числі зміну їх реєстрації) або місцезнаходження, а боржник - фізична особа - також про зміну місця роботи. Боржник зобов`язаний: утримуватися від вчинення дій, які унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення; за рішеннями майнового характеру подати виконавцю протягом п`яти робочих днів з дня відкриття виконавчого провадження декларацію про доходи та майно боржника, зокрема, про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки в банках чи інших фінансових установах, про майно, що перебуває в заставі (іпотеці) або в інших осіб, чи про кошти та майно, належні йому від інших осіб, за формою, встановленою Міністерством юстиції України, надавати пояснення за фактами невиконання рішень або законних вимог виконавця.

Особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобов`язані сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій.

Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_7 пояснив, що він з позивачем працював разом на машині, підтвердив, що син проживав з батьком, оскільки зустрічав його постійно за місцем проживання позивача ОСОБА_1 у 8 ранку, останній постійно телефонував сину і питав чи той прокинувся чи поїв. На даний час він навчається і приїздить до батька.

Свідок ОСОБА_8 суду пояснив, що він товаришує з позивачем ОСОБА_1 і повідомив, що його відомо, що син позивача - ОСОБА_4 проживав з ОСОБА_1 поки не поїхав навчатися.

Свідок ОСОБА_9 суду пояснила, що вона є подругою відповідача ОСОБА_2 .. Зазначила, що вона є волонтером і з ОСОБА_2 кожного ранку в будинку у останньої консервували, для передачі продуктів на передову. Повідомила, що коли вона зранку приходила о 07 годині 30 хвилин ОСОБА_4 міг ще спати, прокинувшись, збирався і їхав до батька годувати собаку, міг ночувати у бабусі. Син відповідача ОСОБА_4 проживав і з матір`ю і з батьком і з бабусею, де йому було зручно. В літку 2022 року в червні-липні ОСОБА_2 їздила з ОСОБА_4 до Києва, де ОСОБА_4 поступав в інститут. Аліменти, які сплачував позивач, вона складала на депозит дитині, потів ці кошти використовувала для потреб останнього.

Свідок ОСОБА_10 суду пояснила, що є матір`ю ОСОБА_2 . В лютому 2022 року, коли почалася війна, дочка з онуком ОСОБА_4 переїхали жити до позивача до середини квітня, після чого дочка повернулася до себе, а ОСОБА_4 залишився з батьком. Додому ОСОБА_4 приходив, дочка готувала їсти, збирала їжу сину з собою. З червня ОСОБА_4 ходив до батька годувати собаку. Поступати до Києва з ним їздила мати, жили там приблизно тиждень. ОСОБА_2 придбала комп`ютер для ОСОБА_4 , а той відвіз його до батька, бо у останнього не має телевізора. Коли жив у матері навчався по телефону.

Свідок ОСОБА_11 суду пояснив, що ОСОБА_12 є його рідним племінником. Зазначив, що ОСОБА_4 проживав за адресою: АДРЕСА_2 , у матері, навчався в коледжі дистанційно по телефону, бо комп`ютер, який придбала йому його мати, він відвіз до батька. Влітку ОСОБА_4 жив і у батька і у матері.

Допитаний в судовому засіданні в якості свідка син сторін по справі ОСОБА_5 суду пояснив, що з лютого 2022 по 29 серпня 2022 року проживав разом з батьком по АДРЕСА_1 , знаходився там постійно. Іжу готував батько, також ходив брати їжу і у матері, речі були у батька. Іноді ночував в будинку у матері. Суду повідомив, що йому краще жити у батька.

Згідно акту підтвердження фактичного місця проживання особи від 10.02.2023 року наданого відповідачем ОСОБА_2 , її сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , фактично дійсно проживав завжди за адресою АДРЕСА_2 (а.с.39).

Згідно з частиною другою статті 197 СК України, за позовом платника аліментів суд може звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення.

Вказана правова норма не встановлює конкретного, вичерпного переліку обставин, які можуть бути підставою для звільнення (повного або часткового) від сплати заборгованості за аліментами. Питання про те, чи мають обставини, на які посилається платник аліментів, істотне значення, у кожному конкретному випадку вирішує суд. Повне або часткове звільнення платника аліментів від сплати заборгованості за аліментами можливе лише за його позовом. За наявності встановлених судом обставин, що мають істотне значення, платник аліментів може бути повністю або частково звільнений від сплати заборгованості за ними на підставі судового рішення.

Згідно з роз`ясненнями, викладеними у пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», суд може зменшити розмір неустойки з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів, а за передбачених статтею 197 СК України умов - повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості.

Відповідно до частин першої, другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789ХІІ (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно із статтею восьмою Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Позивач посилався як на обставину, яка має істотне значення для звільнення його від сплати заборгованості за аліментами, на те, що син ОСОБА_4 з січня 2022 по серпень 2022 р. фактично проживав з ним за адресою : АДРЕСА_1 і знаходився на його утриманні. Враховуючи, що в судовому засіданні не доведено належними , допустимими та об`єктивними доказами що місцем постійного проживання ОСОБА_5 було місце проживання його батька- ОСОБА_1 , за адресою: АДРЕСА_1 у період з 26 березня 2022 по 31 грудня 2022 , а також, позивачем не надано доказів, які витрати та на яку суму ним понесено на утримання та забезпечення дитини, під час її проживання разом з ним у вказаний період, у задоволені позову слід відмовити.

Суд не бере до уваги акти про місце проживання дитини надані сторонами справі, оскільки в акті від 16.01.2023 наданого позивачем , не зазначено повне ім`я, по-батькові так званих свідків спільного проживання, як і не зазначено особу, її повне ім`я, по-батькові, посаду та місце роботи особи, яка склала цей акт, крім того не зазначено статус проживання дитини (постійно чи тимчасово),при цьому, позивач не просить викликати та допитати особу, яка склала цей акт як свідка, тому вказаний доказ є недопустимим; в акті про підтвердження фактичного проживання особи від 10.02.2023 ,надано відповідачем, не зазначено особу, її повне ім`я, по-батькові, посаду та місце роботи особи, яка склала та підписала цей акт, що є недопустимим.

Також суд критично відноситься до показів ОСОБА_5 , наданих в судовому засіданні в режимі відеоконференції, з яких встановлено, що останній проживав (ночував) як за місцем проживання батька, так і за місцем проживання матері; що готовою їжею його також забезпечували обоє батьків. Аналогічні пояснення надали допитані в судовому засіданні свідки, які засвідчили про те, що ОСОБА_12 проживав і з матір`ю і з батьком, також міг залишитися ночувати у бабусі з дідусем. Тобто всі ці свідчення не дають суду можливість встановити конкретне постійне місце проживання ОСОБА_13 . Для спростування вказаних обставин суду не надано рішення про встановлення місця проживання дитини, а навпаки, наявність рішення про стягнення аліментів на користь ОСОБА_2 на утримання ОСОБА_13 свідчить про те, що місце проживання останнього було з матір`ю.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати у зв`язку із відмовою у позові слід покласти на позивача.

Керуючись ст.ст. 15 ЦК України, ст.ст. 141,150, 155, 160, 180, 181, 183, 197 СК України, ст.ст. 2, 12, 76-78, 80, 81, 89, 141, 258, 259, 263-265, 352 ЦПК України, суд

вирішив:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про звільнення від сплати заборгованості по аліментам - відмовити.

Рішення може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення через Миргородський міськрайонний суд до Полтавського апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Із повним текстом рішення суду можна ознайомитися у Єдиному державному реєстрі судових рішень за адресою: http://www.reyestr.court.gov.ua.

Відомості про сторін у справі:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрований проживаючим в АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрована АДРЕСА_3 .

Суддя: Л. Г. Шатілова