Справа № 463/3401/22 Головуючий у 1 інстанції: Головатий Р.Я.
Провадження № 22-ц/811/2377/22 Доповідач в 2-й інстанції: Мікуш Ю. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2023 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Мікуш Ю.Р.

Суддів:Приколоти Т.І.,Савуляка Р.В.

Секретар:Салата Я.І.

З участю:представника відповідача Онищака М.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу №463/3401/22за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 09 вересня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м.Львові, про стягнення моральної шкоди,-

в с т а н о в и в :

12 травня 2022 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до відповідача, просить стягнути з Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м.Львові, на його, ОСОБА_1 , користь кошти в сумі 1000000 грн. на відшкодування моральної шкоди, завданої в результаті незаконних дій начальника Першого слідчого відділу (Відділ з розслідування злочинів у сфері службової діяльності та корупції) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м.Львові, Ніколайчуком Г.А. при розгляді заяви про вчинене кримінальне правопорушення за вих. №30 від 22.04.2020, що спричинило приниження честі, гідності, ділової репутації.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що 22.04.2020 на адресу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м.Львові скерував заяву про кримінальне правопорушення, у якій зазначив про вчинення злочинів в.о. прокурора Сокальського району Ільницьким М.М., однак листом начальника Першого слідчого відділу слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м.Львові Ніколайчука Г. від 27.04.2020 повідомлено про відсутність підстав для вжиття заходів, передбачених ст.214 КПК України, тобто відмовив у внесенні відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань, мотивуючи тим, що у заяві не наведено обставин, які б свідчили про вчинення кримінального правопорушення. Таку відмову позивач оскаржив в порядку, передбаченому КПК України і ухвалою слідчого судді Личаківського районного суду м.Львова від 30.04.2020 у справі №463/3772/20 зобов`язано уповноважену особу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м.Львові невідкладно внести відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань, які містяться у заяві про вчинення кримінального правопорушення.

Рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 09 вересня 2022 року в позові відмовлено.

В задоволенні клопотання ОСОБА_1 про звернення до Конституційного Суду України із поданням щодо тлумачення статті 56 Конституції України відмовлено.

Рішення оскаржив ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі зазначає, що вважає рішення суду незаконним і необґрунтованим. Судом першої інстанції неповно з`ясовані обставини, що мають значення для справи. Вказує, що позовну заяву ним підписано, як представником фермерського господарства,оскільки він є не лише представником, а й членом даного господарства. Вважає, що він чітко надав докази підтвердження факту заподіяння моральної шкоди відповідачем,яка полягала у принижені ділової репутації,моральних переживаннях у зв`язку з діями відповідача. Суд першої інстанції зобов`язаний був застосувати норми Конституції України,як норми прямої дії. Просить скасувати рішення суду та ухвалити нове,яким позовні вимоги задовольнити.

Представник відповідача ТУ ДБР, розташоване у м.Львові Михайло Онищак подав відзив на апеляційну скаргу. У відзиві зазначає, що доводи апеляційної скарги є безпідставними та необґрунтованими, а рішення суду законним. Звертає увагу, що при зверненні до суду позивач по суті використав просту послідовність подій та жодним чином не довів факту заподіяння йому шкоди і причинно наслідкового зв`язку між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Зазначає, що з заявою про вчинення кримінальних правопорушень звертався не особисто позивач, а Фермерське господарство «Бурка В.В.», а головою ФГ є Бурка Віталій Володимирович, тоді як позивачем у даній справі є ОСОБА_1 . Просить рішення суду залишити без змін.

Позивач в судове засідання не з`явився, хоч належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, що стверджується довідкою про доставку електронного листа.

Відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ТУ ДБР розташованого у м.Львові Онищака М.П. на заперечення доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає.

Судом встановлено такі обставини.

22.04.2020 року представником ФГ ОСОБА_2 - ОСОБА_1 до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м.Львові скеровано заяву про вчинення кримінальних правопорушень в.о. прокурора Ільницьким М.М. (а.с.5-11).

Листом від 27.04.2020 року ТУ ДБР, розташованого у м.Львові за підписом Г . Ніколайчука, Фермерському господарству відмовлено у внесенні відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань (а.с.12).

Вказана відмова була оскаржена в порядку, передбаченому главою 26 КПК України та ухвалою слідчого судді Личаківського районного суду м.Львова від 30.04.2020 року зобов`язано уповноважену особу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м.Львові невідкладно внести відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань, які містяться в заяві про вчинення кримінального правопорушення.

На виконання ухвали Личаківського районного суду м.Львова від 30 квітня 2020 року, 08 травня 2020 року внесено відомості до ЄРДР, що стверджується витягом (а.с.15).

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд виходив з того, що незгода позивача із діями начальника Першого слідчого відділу слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м.Львові, при розгляді заяви Фермерського господарства «Бурки Віталія Володимировича» про вчинене кримінальне правопорушення, які були оскаржені в порядку, передбаченому КПК України, та покладення ухвалою слідчого судді на уповноважену особу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м.Львові, обов`язку невідкладно внести відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань, які містяться в заяві про вчинення кримінального правопорушення, самі по собі не свідчать про завдання позивачу як члену фермерського господарства шкоди та відповідно не є достатньою правовою підставою для її відшкодування, а свідчить про реалізацію Фермерським господарством передбаченого КПК України права на оскарження рішень, дій та бездіяльності органу досудового розслідування та не є безумовним та безспірним доказом заподіяння позивачу шкоди.

Крім цього, суд дійшов висновку, що підстави для задоволення позову відсутні, оскільки до суду із позовною заявою про відшкодування моральної шкоди позивач звернувся у своїх інтересах як фізична особа, а не як представник, тобто не в інтересах Фермерського господарства «Бурки Віталя Володимировича». Позивачем не доведено факту завдання йому моральної шкоди, наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача і шкодою.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 1173 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

У частині першій статті 1174 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 (провадження № 12-208гс18) вказано, що «застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 березня 2021 року у справі № 227/3052/19 (провадження № 61-22337св19) зроблено висновок, що «суд, здійснюючи нагляд за дотриманням верховенства права та законності у процесуальній діяльності слідчого та прокурора, забезпечує дотримання основних прав та інтересів особи та реалізує відповідний судовий контроль за їх діяльністю, що має на меті усунути недоліки у такій діяльності. Наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої й, відповідно, не може бути підставою для безумовного відшкодування моральної шкоди. При цьому не будь-яке рішення слідчого судді свідчить про протиправність дій державних органів, а мають значення конкретні обставини, встановлені таким рішенням. При встановленні в порядку судового контролю слідчим суддею протиправності дій чи бездіяльності слідчих органів для вирішення питання про відшкодування шкоди необхідним є доведення заподіяння такими діями (бездіяльністю) моральної шкоди та, відповідно, наявність причинно-наслідкового зв`язку між такими діями (бездіяльністю) та заподіяною шкодою».

Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає : у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

У частині третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що позивачем не надано належних і допустимих доказів того, що відповідачем внаслідок відмови внести відомості до ЄРДР за заявою Фермерського господарства про вчинення злочину, представником якого він є, йому як члену цього господарства заподіяно моральну шкоду чи спричинено приниження його честі і гідності чи діловій репутації.

Сам по собі факт, що ухвалою слідчого судді зобов`язано слідчого внести відомості в ЄРДР за заявою про вчинення кримінального правопорушення також не свідчить про заподіяння моральної шкоди позивачу чи приниження його честі та гідності.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову.

Крім цього, у справі яка розглядається відповідачем є лише Територіальне Управління Державного бюро розслідувань розташованого у м.Львові .

У постанові від 27.11.2019 р. у справі № 242/4741/16-ц Велика Палата Верховного Суду вказала, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав (п. 43 постанови).

Однак як вбачається з позовної заяви, позивач не заявляв позову до держави.

З приводу клопотання скаржника щодо вирішення питання щодо звернення до Конституційного Суду України з поданням про тлумачення ст. 56 Конституції України , колегія суддів не знаходить підстав для такого звернення, оскільки, розглядаючи апеляційну скаргу, в колегії суддів не виникло необхідності в тлумаченні норм Конституції України.

Згідно норм ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Керуючись ст.ст.374 ч.1 п.1,375, 383,384,389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції , -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Личаківського районного суду м.Львова від 09 вересня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в порядку, визначеному ст. ст. 389-391 ЦПК України.

Повний текст постанови складний 05 квітня 2023 року.

Головуючий Ю.Р.Мікуш

Судді: Т.І.Приколота

Р.В.Савуляк