Номер провадження: 22-ц/813/1824/23
Головуючий у першій інстанції Чернявська Л. М.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.04.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Громіка Р.Д.,

Драгомерецького М.М.,

за участю секретаря Хухрова С.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження, у відсутність учасників справи, апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Гузь Григорія Васильовича на рішення Приморського районного суду м.Одеси від 19 липня 2021 року, ухваленого під головуванням судді Чернявської Л.М., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Департаменту комунальної власності Одеської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Одеська міська рада, про визнання права власності,

встановив:

29.12.2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Департаменту комунальної власності Одеської міської ради (далі - ДКВ ОМР) про визнання права власності на нежитлове приміщення загальною площею 53,8 кв.м., що було в комунальній власності та розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги були вмотивовані тим, що чоловік позивачки ОСОБА_2 на підставі Розпорядження Центральної районної адміністрації Виконавчого комітету Одеської міської ради від 19.04.2001 року №376 «Про затвердження протоколу №15 від 02.10.2000 року районної оціночної комісії та укладення угоди купівлі-продажу нежитлового приміщення, площею 53,8 кв.м, що було в комунальній власності та розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , з громадянином ОСОБА_2 », останній у 2001 році придбав в комунальній власності вказане нежитлове приміщення, сплативши повну суму визначених вищевказаним Розпорядженням грошових коштів.

Після смерті ОСОБА_2 у 2013 році, його дружина позивачка ОСОБА_1 звернулася до нотаріуса з приводу оформлення права на спадщину на вказані нежитлові приміщення, однак їй в цьому було відмовлено, так як право власності на вказане нежитлове приміщення за ОСОБА_2 зареєстроване не було.

В подальшому ОСОБА_1 зверталася до суду з приводу отримання права власності на вказане майно в порядку набувальної давності, однак отримала відмову.

Позивач ОСОБА_1 зазначила, що вона, наразі, користується цим приміщенням на протязі вже 20 років, проти чого ніхто не заперечує. Однак, оформити право власності на це нежитлове приміщення не може, оскільки Одеська міська рада в особі Департаменту комунальної власності, відмовляється укласти з нею договір купівлі-продажу, незважаючи на те, що сторони виконали усі необхідні умови для укладення договору купівлі-продажу, приміщення передано, кошти сплачені, Розпорядження Центральної районної адміністрації Виконавчого комітету Одеської міської ради від 19.04.2001 року №376 не скасовано.

Посилаючись на зазначені обставини, позивачка просила її позовні вимоги задовольнити.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 19.07.2021 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 було відмовлено (а.с.105-106).

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Гузь Г.В. просить рішення Приморського районного суду м. Одеси від 19.07.2021 року скасувати, прийняти постанову, якою позовні вимоги задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права (а.с.112-114).

Вирішуючи питання про слухання справи в прядку спрощеного позовного провадження, у відсутність учасників справи, колегія суддів виходить із того, що учасники справи належним чином повідомлені про час і місце судового засіання (а.с.152-156).

Слід також зазначити, що у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Таким чином, розгляд даної справи здійснений 22.03.2023 року в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами, у відсутність учасників справи, оскільки останні повідомлені про час і місце судового засідання належним чином, про що вказано вище. Повний текст судового рішення складений 03.04.2023 року.

Крім того, відповідно до ст. 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» у період воєнного стану не можуть бути припинені повноваження Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, а також судів, органів прокуратури України, органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, та органів, підрозділи яких здійснюють контррозвідувальну діяльність. Згідно зі ст. 12-2 вказаного Закону в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені. Згідно зі ст. 26 вказаного Закону правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється. Явка сторони до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою, а тому перешкоди для розгляду справи в даному випадку відсутні.

Враховуючи вищенаведене, а також те, що дана справа перебуває на розгляді суду апеляційної інстанції фактично півтора року (а.с. 119), від учасників справи не надходило заяв або клопотань про відкладення слухання справи, колегія суддів вирішила дану справу розглядати судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження за наявними матеріалами, у відсутність учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог,суд першої інстанції виходив із того, що постановою Одеського апеляційного суду від 18 червня 2019 року по справі №522/19519/17 за позовом ОСОБА_1 до ДКВ ОМР, за участю третьої особи: ОМР, про визнання права власності за набувальною давністю, було залишено без змін рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04 грудня 2018 року, яким було відмовлено у задоволенні позову (а.с.24-25, 42-43).

При цьому, суд посилався на вимоги ч.4 ст.82 ЦПК України, згідно якої обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Однак, судом не було враховано, що звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 не заперечувала проти обставин, що встановлені рішенням суду по справі №522/19519/17, однак наполягала на тому, що у цих справах зовсім різні обгрунтування позовних вимог.

Так, звертаючись за даним позовом, позивач ОСОБА_1 посилалась на те, що згідно Розпорядження Центральної районної адміністрації Виконавчого комітету Одеської міської ради від 19 квітня 2001 року №376 «Про затвердження протоколу №15 від 02 жовтня 2000 року районної оціночної комісії та укладення угоди купівлі-продажу нежитлового приміщення з громадянином ОСОБА_2 », був затверджений протокол від 03 жовтня 2000 року №15 районної оціночної комісії по відчуженню об`єктів комунальної власності для подальшого використання під підсобне приміщення громадянином ОСОБА_2 (а.с.19).

Вказаним Розпорядженням Центральна районна адміністрація Виконавчого комітету Одеської міської ради зобов`язала укласти з громадянином ОСОБА_2 угоду купівлі-продажу нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 ; а громадянина ОСОБА_2 - перерахувати вартість об`єкту продажу на розрахунковий рахунок, укласти договір з ЖЕО щодо утримання нежитлового приміщення у належному стані, та своєчасно вносити плату по ВЕВ. Після укладення договору купівлі-продажу - зареєструвати його в ОМБТІ та РОН.

В цьому Розпорядженні, яке на даний час є дійсним і ніким не скасовано, зазначено нормативні документи, на підставі яких це Розпорядження прийнято (а.с.19).

Оскільки позивач ОСОБА_1 користується вказаним приміщення, починаючи з 2001 року по теперішній час, проти чого не заперечують ні сусіди (а.с.7, ні ОМР, позивач просила її вимоги задовольнити.

Заперечуючи проти позовних вимог, представник ДКВ ОМР надав суду відзив (а.с.35-39), в якому посилався на Положення №946-ХХІІІ «Про механізм відчуження об`єктів комунальної власності» (далі - Положення №946), затверджене рішенням ОМР від 28.04.2000 року, та Положення «Про механізм відчуження об`єктів комунальної власності районними адміністраціями виконавчого комітету Одеської міської ради», затверджене рішенням Одеської міської ради від 17 квітня 2001 року №2160-ХХІІІ (далі - Положення №2160) та просив суд відмовити в задоволенні позову, посилаючись також на те, що вказане нежитлове приміщення не було продано ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 та йому не передавалось.

Крім того, представник ДКВ ОМР послався на те, що після смерті ОСОБА_2 позивач ОСОБА_1 , як його дружина, успадкувала спадкове майно, до якого не входило спірне нежитлове приміщення, а тому воно не може бути успадковано.

Також представник ДКВ ОМР просив застосувати до спірних правовідносин строки позовної давності, так як 05.11.2015 року позивач ОСОБА_1 дізналась про те, що ДКВ ОМР не буде з нею укладати договір купівлі-продажу нежитлового приміщення, яке розташовано за адресо: АДРЕСА_1 , тобто у дворі будинку, в якому знаходиться квартира АДРЕСА_2 , яка належить на праві приватної власності позивачу ОСОБА_1 .

Крім того, представник ДКВ ОМР зазначив, що позивач ОСОБА_1 ніколи не була власником вищевказаного нежитлового приміщення, а тому її вимоги не можуть бути задоволені на підставі ст. 392 ЦК України.

Також представник ДКВ ОМР посилався на те, що ОСОБА_1 вже зверталась до Приморського районного суду м. Одеси з позовом про ДКВ ОМР про виконання Розпорядження Центральної районної адміністрації Виконавчого комітету ОМР та про зобов`язання укласти з нею договір купівлі-продажу вказаного нежитлового приміщення, однак її позовна заява була залишена без розгляду.

В подальшому позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ДКВ ОМР, третя особа: ОМР, про визнання права власності за набувальною давністю на вказане нежитлове приміщення. Однак, як було зазначено вище, в задоволенні позовних вимог їй було відмовлено.

Вирішуючи даний спір, колегія суддів виходить із того, щозгідно п.2.8. Положення №946-ХХІІІ та Положення №2160-ХХІІІправо власності на об`єкт купівлі-продажу переходить до покупця з моменту передачі об`єкта продажу, про що видається свідоцтво про право власності.

При цьому слід зазначити, що матеріали справи не містять копій даних Положень і суд першої інстанції їх не досліджував.

Разом з тим, з матеріалів справи, вбачається, що ні ОСОБА_2 , ні Центральна районна адміністрація виконавчого комітету Одеської міської ради, акту прийому-передачі майна не підписали, чим суд і обгрунтовував оскаржуване судове рішення від 19 липня 2021.

В свою чергу, судом не було враховано, що ОСОБА_2 виконав свої обов`язки згідно Розпорядження Центральної районної адміністрації від 19 квітня 2001 року №376: сплатив в повному обсязі плату за нежитлове приміщення (загальна сума 13000 грн.) (а.с.16-17), при оцінці об`єкту нерухомого майна 8500 грн.; прийняв зазначене нежитлове приміщення; утримував його вналежному стані; своєчасно сплачував комунальні послуги. Крім цього, ОСОБА_2 провів капітальний ремонт приміщення за свій рахунок, що підтверджується Технічним висновком станом на 1999 рік та Звітом № 05/41, станом на 2018 рік (а.с.8-10, 26).

Також, як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 сплатив на розвиток району 1000 грн. (а.с.18).

Зазначені обставини свідчать про те, що відповідно до п.2.8. Положення №946 ОСОБА_2 фактично став власником нежитлового приміщення, оскільки воно йому передано належним органом і він повністю виконав вищевказане Розпорядження № 376.

При цьому, слід зазначити, що в даному випадку позивач ОСОБА_1 мала довести, що у її спадкодавця чи у неї вже існує право власності на спірне майно, яке лише оспорюється чи не визнається відповідачем.

На думку колегії суддів, позивач ОСОБА_1 є власником нежитлового приміщення, оскільки на час придбання нежитлового приміщення діяв ЦК УРСР, згідно ст.128 якого, право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором.

Такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з того, що позивач по даній справі ОСОБА_1 на час сплати грошових коштів ОСОБА_2 на підставі Розпорядження № 376, тобто 19 квітня 2001 року, перебувала з ним у шлюбі, а тому відповідно до ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України (далі - КпШС України), який був чинним на той час, та у відповідності до ст.ст. 60, 70 СК України, який розпочав свою дію з 01.01.2004 року і діє до теперішнього часу, має право на 1/2 частину вказаного нежитлового приміщення.

Лише з 01.01.2004 року, коли був введений в дію ЦК України, право власності на нерухоме майно виникає з моменту його державної реєстрації.

З цих підстав, та оскільки ОСОБА_2 отримав право власності в 2001 році, то до спірних правовідносин необхідно застосовувати норми ст.128 ЦК УРСР. Отримання права власності підтверджується також Положенням №946.

Таким чином, враховуючи викладене, а також те, що оскільки відповідно до ст.392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а воно дійсно не визнається представником відповідача, позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню.

При цьому, колегія суддів враховує, що спірне нежитлове приміщення було передано сім`ї ОСОБА_3 в 2001 році, після чого були укладені договори з відповідними організаціями на його обслуговування.

Саме у зв`язку з цими обставинами сім`я ОСОБА_3 набула право власності на спірне нежитлове приміщення у 2001 році, а у подальшому, після смерті ОСОБА_2 право власності на це приміщення має бути оформлено на позивача ОСОБА_1 в порядку спадкування.

Ухвалюючи оскаржуване судове рішення, суд першої інстанції не спростовує доводи ОСОБА_1 про те, що вона, як спадкоємець ОСОБА_2 є власником спірного нежитлового приміщення. А це є головним питанням для правильного вирішення справи, оскільки від цього залежить правильне застосування норм матеріального права до спірних правовідносин.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, Одеська міська рада в особі Департаменту комунальної власності не визнає право власності ОСОБА_1 на це приміщення, оскільки не укладає з нею договір купівлі-продажу нежитлового приміщення, незважаючи на те, що ОСОБА_1 вже фактично отримала право власності на нього.

При цьому, заперечуючи проти позовних вимог, ДКВ ОМР посилається на те, що вже не існує Центральної районної адміністрації Виконавчого комітету Одеської міської ради, документи не збереглися, позивачем надані не належні квитанції про оплату та інше, що необгрунтовано взято до уваги судом першої інстанції.

Що стосується строків позовної давності, про застосування яких просив представник ДКВ ОМР, то колегія суддів вважає їх непропущеними, з огляду на наступні обставини.

Відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа дізналася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Так, ОСОБА_4 звернулася з заявою до виконавчого комітету ОМР 25 червня 2015 року, в якій просила виконати Розпорядження від 19 квітня 2001 року №376 шляхом укладення договору купівлі-продажу нежитлового приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , зі спадкоємцем ОСОБА_2 за законом - ОСОБА_1 .

Проте, на початку серпня 2015 року поштою ОСОБА_4 отримала лист від 21 липня 2015 року №01- 06/51 з ДКВ ОМР, згідно якого їй відмовлено в укладенні договору купівлі-продажу, пославшись на те, що вона не надала жодних документальних підтверджень наявності правонаступництва за нею після смерті ОСОБА_2 .

Однак, як вбачається з матеріалів справи, звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 просила визнати за нею право власності на спірне нежитлове приміщення, яким вона постійно користується, починаючи з 2021 року по теперішній час, тобто порушення її прав на користування спірним приміщенням порушено не було, а тому підстави вважати, що строки позовної давності порушені, в матеріалах справи відсутні.

Так, як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 раніше дійсно зверталася до суду з позовом до ДКВ ОМР, у якому просила зобов`язати ДКВ ОМР виконати Розпорядження Центральної районної адміністрації Виконавчого комітету Одеської міської ради від 19 квітня 2001 року №376 «Про затвердження протоколу №15 від 02 жовтня 2000 року районної оціночної комісії та укладення угоди купівлі-продажу нежитлового приміщення з громадянином ОСОБА_2 », шляхом укладення договору купівлі-продажу нежитлового приміщення загальною площею 53,8 кв. м, що було в комунальній власності та розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , з ОСОБА_1 . Цей її позов був залишений без розгляду.

В подальшому ОСОБА_1 зверталась до суду з позовом про визнання права власності на спірне нежитлове приміщення за набувальною давністю, в порядку ст. 344 ЦК України.

В задоволенні цих позовних вимог їй було відмовлено через відсутність правових підстав для цього.

Разом з тим, звертаючись до суду з даним позовом, позивач ОСОБА_1 просила визнати за нею право власності на спірне нежитлове приміщення на підставі ст. 128 ЦК УРСР, ст.ст. 328, 392 ЦК України.

Зазначені обставини свідчать про те, що підстави для звернення до суду позивачем ОСОБА_1 різні, а тому суд першої інстанції обгрунтовано не закрив провадження у даній справі.

В заяві про застосування строків позовної давності до спірних правовідносин, представник ДКВ ОМР фактично визнав правомірність користування сім`ї ОСОБА_3 нежитловим приміщенням більше 10 років (а.с.51-53).

Таким, чином враховуючи викладені обставини, а також те, що ДКВ ОМР не заперечує проти того, що ОСОБА_2 разом з ОСОБА_1 з 2001 року по 2013 рік добросовісно володіли нежитловим приміщенням і позивач ОСОБА_1 продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном і в подальшому, до теперішнього часу, то позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню.

При цьому, як було вказано вище, сплативши за спірне нежитлове приміщення грошові кошти із сімейного бюджету ОСОБА_3 у 2001 році, позивач ОСОБА_1 у відповідності до ст. 22 КпШС України стала власником 1/2 частини спірного нежитлового приміщення, а іншу 1/2 його частину успадкувала після смерті свого чоловіка - ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.20).

Оскільки позивач ОСОБА_1 не послалась на ст. 22 КпШС України, однак обгрунтовувала свої позовні вимоги саме зазначеними обставинами, то колегія суддів вважає за необхідне в даному випадку застосувати принцип "jura novit curia" ("суд знає закони"), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus).

Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При вирішенні цивільного спору суд у межах своїх процесуальних повноважень та в межах позовних вимог, встановлює зміст (правову природу, права та обов`язки) правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин. Законодавець вказує саме на "норму права", що є значно конкретизованим, а ніж закон. Більш того, виходячи з положень ЦПК України така функціональність суду носить імперативний характер. Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходить своє відображення в судовому рішенні, зокрема в його мотивувальній і резолютивній частинах.

З підстав викладеного, слід дійти висновку про те, що обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу jura novit curia. При цьому незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови в позові, оскільки згідно з принципом jura novit curia неправильна юридична кваліфікація позивачем і відповідачами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм. Тобто суд, з`ясувавши під час розгляду справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну їх правову кваліфікацію та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

Такі правові позиції викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2021 року по справі № 662/397/15-ц (провадження № 14-20цс21).

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги надав суду достатні, належні і допустимі докази існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог, заперечень проти оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

При цьому, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 підлягає задоволенню, рішення Приморського районного суду м.Одеси від 19.07.2021 року - скасуванню, з прийняттям постанови про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ДКВ ОМР, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ОМР, про визнання права власності.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Гузь Г.В. також ставить питання про стягнення з відповідача на користь позивача ОСОБА_1 судових витрат на правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачка ОСОБА_1 за надання правової (правничої) допомоги сплатила адвокату Гузь Г.В. 10 000,00 грн., що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордера № 26 від 26.12.2019 року (а.с. 27).

Відповідно до ч. ч. 1,2,3 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до ч. 1, п.п.1-3 ч.2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Так, враховуючи, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі з відповідача - ДКВ ОМР на користь ОСОБА_1 слід стягнути судовий збір за розгляд справи у суді першої інстанції у розмірі 2750,30 грн., сплачений судовий збір при подачі апеляційної скарги у розмірі 4125,45 грн., а також витрати, пов`язані з наданням правничої допомоги у розмірі 10 000,00 грн., а всього у загальному розмірі 16 875,75 грн. (а.с.1, 27, 116).

Керуючись ст.ст. 141, 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, п. 4 ч.1 ст. 376, ст.ст. 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Гузь Григорія Васильовича задовольнити.

Рішення Приморського районного суду м.Одеси від 19 липня 2021 року скасувати.

Прийняти постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 до Департаменту комунальної власності Одеської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Одеська міська рада, про визнання права власності, задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , право власності на нежитлове приміщення, загальною площею 53,8 кв.м., що було в її користуванні з 2001 року, однак у власності Одеської територіальної громади, в особі Одеської міської ради, та розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з Департаменту комунальної власності Одеської міської ради, , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , судові витрати у загальному розмірі 16 875,75 (шістнадцять тисяч вісімсот сімдесят п`ять грн. 75 копійок).

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 03.04.2023 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Р.Д. Громік

М.М. Драгомерецький