Провадження № 22-ц/4808/447/23
Головуючий у 1 інстанції Татарінова О. А.
Суддя-доповідач Пнівчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2023 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої Пнівчук О.В.

суддів: Бойчука І.В., Томин О.О.

з участю секретаря Шандалович В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу начальника відділу ДВС у місті Івано-Франківську Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Ростислава Пахоліка на ухвалу Івано-Франківського міського суду від 24 лютого 2023 року в справі за поданням заступника начальника відділу ДВС у місті Івано-Франківську Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Кузика І. про примусове проникнення до житла,

в с т а н о в и в:

У лютому 2023 року заступник начальника відділу ДВС у м. Івано-Франківську Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Кузик І. звернувся до суду із поданням про примусове проникнення до житлового будинку з господарськими спорудами за адресою по АДРЕСА_1 для перевірки майнового стану боржника ОСОБА_1 .

Подання обґрунтовано тим, що на виконанні у відділі ДВС перебуває зведене виконавче провадження № 63258268 з виконання: виконавчого листа № 344/16496/17 від 16.03.2020 року, виданого Івано-Франківським міським судом, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Леверідж» заборгованості в розмірі 4 943 402,69 грн.; виконавчого листа № 344/16496/17 від 16.03.2020 року виданого Івано-Франківським міським судом, про стягнения з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Леверідж» 185 365 грн. сплаченого судового збору.

08.10.2020 року державним виконавцем винесено постанови про відкриття виконавчого провадження, які направлена сторонам до виконання та відома.

Згідно інформації наданої стягувачем та перевіреної державними виконавцями, боржник систематично проживає у житловому будинку з господарськими спорудами за адресою: АДРЕСА_1 . При численних виходах за вказаною адресою для перевірки майнового стану боржника встановлено, що ворота на територію житлового будинку зачинені, а на дзвінок ніхто не відчиняє. Житловий будинок з господарськими спорудами належить ОСОБА_2 , який являться батьком боржника.

03 лютого 2023 року при виході за адресою АДРЕСА_2 актом державного виконавця встановлено, що ОСОБА_2 , який являється батьком боржника проживає за адресою АДРЕСА_2 .

Зазначивши, що іншої законної підстави потрапити до житлового будинку з господарськими спорудами за адресою АДРЕСА_1 для виконання виконавчого документу не має, просив суд надати дозвіл на примусове проникнення до житлового будинку з господарськими спорудами за адресою АДРЕСА_1 , для перевірки майнового стану боржника.

Враховуючи викладене, заступник начальника відділу ДВС у м. Івано-Франківську Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Кузик І. просив суд на підставі ст. 439 ЦПК України постановити ухвалу про примусове проникнення до житла боржника ОСОБА_1 .

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 24 лютого 2023 року у задоволенні подання заступника начальника відділу ДВС у м. Івано-Франківську Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Кузик І. про примусове проникнення до житла боржника відмовлено.

Не погоджуючись з ухвалою суду, начальник відділу ДВС у м. Івано-Франківську Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Ростислав Пахолік подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив ухвалу скасувати та ухвалити по справі нове рішення, яким подання задовольнити та надати дозвіл на примусове проникнення до житла ОСОБА_1 , а саме: в будинковолодіння за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування скарги, зазначив, що судом не взято до уваги той факт, що даний будинок в минулому належав боржникові ОСОБА_1 , який в подальшому перейшов у власність його батька ОСОБА_2 , а тому на думку представника апелянта є ймовірність що в даному будинку наявне майно божника ОСОБА_1 .

Апелянт вказав також що судом не взято до уваги той факт, що при перевірці майнового стану боржника за адресою реєстрації, а саме АДРЕСА_2 не виявлено речей боржника, які б свідчили про його проживання за вказаною адресою.

Зазначив, що іншої законної підстави потрапити до житлового будинку з господарськими спорудами за адресою: АДРЕСА_1 . немає, відтак є необхідність у примусовому проникненні до житла для перевірки майнового стану боржника.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 адвокат Красніков Т.В. зазначив, що суд відмовляючи у задоволенні подання відділу ДВС правильно зазначив про те, що державним виконавцем не подано будь-яких доказів того, що в житловому будинку по АДРЕСА_1 , належному на праві власності ОСОБА_2 знаходиться майно боржника чи майно та кошти , належні останньому від інших осіб.

Вказаних висновків суду апелянтом не спростовано. Представник боржника просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду без зміни.

У судовому засіданні апеляційного суду представник апелянта відділу держаної виконавчої служби у м. Івано-Франківську Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Кузик І.І. та представник стягувача ТзОВ «Фінансова компанія «Леверідж» - Деренько З.М. підтримали доводи апеляційної скарги з наведених у ній мотивів.

Представники боржника ОСОБА_1 - адвокати Красніков Т.В. та Кобрин О.М. заперечили доводи апеляційної скарги, посилаючись на її необґрунтованість.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку про залишення скарги без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Постановлена ухвала суду зазначеним вимогам закону відповідає.

Відмовляючи у задоволенні подання виконавця про примусове проникнення до житла боржника ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що дане будинковолодіння належить на праві приватної власності ОСОБА_2 , який не є боржником у даному виконавчому провадженні. В матеріалах справи відсутні будь які докази того, що у зазначеному житловому будинку знаходиться майно чи кошти боржника ОСОБА_1 . Факт наявності майна боржника у даному приміщенні належно не обґрунтований, та належні докази до подання не додані.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що на виконанні у відділі ДВС Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції перебуває зведене виконавче провадження № 63258268 з виконання: виконавчого листа №344/16496/17 від 16.03.2020 року виданого Івано-Франківським міським судом, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Леверідж» заборгованості в розмірі 4 943 402,69 грн; виконавчого листа № 344/16496/17 від 16.03.2020 року виданого Івано-Франківським міським судом, про стягнення з ОСОБА_3 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Леверідж» 185 365 грн сплаченого судового збору.

Начальником Відділу державної виконавчої служби у місті Івано-Франківську Пахолік Р.В. 01.02.2023 року винесено постанову про утворення виконавчої групи з примусового виконання виконавчого листа Івано-Франківського міського суду №344/16496/17 від 16.03.2020 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Леверідж» заборгованості в розмірі 4943402,69 грн.

03.02.2023 року головним державним виконавцем Відділу ДВС у місті Івано-Франківську Матієшин Н.Д. винесено постанову про опис та арешт майна боржника ОСОБА_1 .

Згідно акту державного виконавця від 03.02.2023 року, за участю понятих та у присутності ОСОБА_2 при примусовому виконанні виконавчого листа 344/16496/17 від 16.03.2020 року, при виході за адресою: АДРЕСА_2 , виявлено, що за даною адресою знаходився батько боржника, який надав дозвіл для опису майна за даною адресою. При описі майна не виявлено дорогоцінного каміння, металів, антикваріату, напівдорогоцінного каміння, предметів мистецтва, колекціонування.

Як вбачається із запиту державного виконавця від 08.02.2023 року №3507, заступником начальника відділу державної виконавчої служби у місті Івано-Франківську Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Кузиком І.І. було надіслано запит боржнику ОСОБА_1 про термінове надання вичерпної інформації стосовно ненадання інформації про право власності на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_2 , з наданням документів про право власності та надання вичерпної інформації стосовно його систематичного проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

10.02.2023 року ОСОБА_1 на запит державного виконавця від 08.02.2023 р. №3507 надав інформацію згідно якої він зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_2 . Про те, що частка в розмірі 1/4 квартири належить йому на праві власності, він довідався в вересні 2021 року. Дана інформація відображена ним в уточнюючій декларації в межах цієї справи. Будинок за адресою АДРЕСА_1 належить батьку ОСОБА_4 , він у вказаному будинку не проживає.

Із актів старшого державного виконавця Грейди Б.І. від 03.02.2023 року, від 06.02.2023 року, від 16.02.2023 року при примусовому виконанні ЗВП №63258268, вбачається, що при виході на місце виконання за адресою: Нескорених 2А у м. Івано-Франківську ворота домоволодіння були зачинені, при візуальному огляді встановлено, що в будинку перебувають люди, однак на сигнал у вуличний дзвінок вони не відреагували.

Із облікової картки на зведене виконавче провадження №63258268 про стягнення грошових коштів з боржника ОСОБА_1 вбачається, що залишок, який підлягає стягненню, становить 5 115 522,03 грн.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язанні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з ч.1 ст.5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Статтею 10 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що заходами примусового виконання рішень є, зокрема, звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами.

Згідно з ч.1, п.1 ч. 2 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Виконавець під час здійснення виконавчого провадження, зокрема, має право звертатися до суду з поданням про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника - фізичної або іншої особи, в якої перебуває майно боржника чи майно та кошти, що належать боржникові від інших осіб (п. 13 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження»).

За змістом ч.1 ст.48 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову.

Стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах (частина друга статті 48 Закону України «Про виконавче провадження»).

Згідно з ч.5 ст.48 Закону України «Про виконавче провадження» у разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, крім майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника. Боржник має право запропонувати види майна чи предмети, які необхідно реалізувати в першу чергу. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається виконавцем.

Відповідно до положень ч.1 с. 439 ЦПК України, питання про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника - фізичної особи або особи, у якої знаходиться майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб, або дитина, щодо якої є виконавчий документ про її відібрання, при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням житла чи іншого володіння особи або судом, який ухвалив рішення за поданням державного виконавця, приватного виконавця.

Згідно копії інформаційної довідки 21.02.2023 року житловий будинок з господарськими спорудами, за адресою, АДРЕСА_1 та земельна ділянка :01:011:0147, площею 0,2426 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: АДРЕСА_1 на праві приватної власності належать батькові ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , право власності на які, зареєстровано 09 березня 2017 року.

Статтею 30 Конституції України кожному гарантується недоторканність житла. Не допускається проникнення до житла чи до іншого володіння особи, проведення в них огляду чи обшуку інакше як за вмотивованим рішенням суду.

Також положеннями частин 1,2 статті 311 ЦК України передбачено, що житло фізичної особи є недоторканним. Проникнення до житла чи до іншого володіння фізичної особи, проведення в ньому огляду чи обшуку може відбутися лише за вмотивованим рішенням суду.

Відповідно до статті 12 Загальної декларації прав людини 1948 року, статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, пункту 1 статті 17 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року, ніхто не може зазнавати безпідставного посягання на недоторканність свого житла.

Відповідно до пункту 2 статті 29 Загальної декларації прав людини 1948 року, статті 18 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, при здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати тільки таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання та поваги до прав і свобод інших та забезпечення справедливих вимог моралі, громадського порядку і загального добробуту в демократичному суспільстві.

Конституційна гарантія недоторканності житла не поширюється на випадки, коли суспільні інтереси вимагають правомірного обмеження прав людини, зокрема для захисту прав і законних інтересів інших членів суспільства. Обмеження права особи на недоторканність житла, яке визначено в Конституції України і міжнародно-правових актах, визнається легітимним втручанням держави у права людини з метою забезпечення загального блага.

Одним із судових рішень, що допускає проникнення до житла чи до іншого володіння особи, є ухвала суду про примусове проникнення до житла під час виконання судових рішень у цивільних справах та рішень інших органів (посадових осіб).

Таким чином, рішення суду про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника-фізичної особи має бути вмотивованим і ґрунтуватися на доказах, які підтверджують перешкоджання боржника вільному доступу державного виконавця до цього житла чи іншого володіння особи та ухилення його від виконання судового рішення.

Аналіз положень Закону України Про виконавче провадження та процесуальних норм дає підстави для висновку, що законодавець збалансував права як особи, що ініціює питання звернення з поданням до суду про примусове проникнення до житла, так і особи, щодо якої такі заходи застосовано. При цьому питання про примусове проникнення до житла вирішується не інакше як шляхом прийняття вмотивованої ухвали суду з додержанням принципу верховенства права.

Отже, за змістом наведених норм національного та міжнародного законодавства, проникнення у житло чи іншого володіння боржника, як обмеження конституційного права особи на недоторканність житла, має виступати виключним засобом забезпечення примусового виконання судового рішення та бути виправданим.

Рішення суду про проникнення в житло боржника має бути вмотивоване. Це свідчить про те, що суду мають бути надані переконливі докази, які б свідчили про те, що державний виконавець (приватний виконавець) вичерпав всі можливості виконати рішення без примусового проникнення до житла чи іншого володіння боржника, проте це не дало результатів.

Наведені положення також свідчить про те, що законодавець передбачає можливість примусового проникнення до житла чи іншого володіння не тільки боржника, а й іншої особи, що можливо у випадку коли у володінні такої особи знаходиться майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб. При цьому, факт наявності майна боржника у іншої особи має бути належно обґрунтованим, а до подання додані належні докази.

Юридично важливою обставиною при розгляді подання про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника є не лише факт невиконання рішення та неможливість виконавця потрапити до приміщення боржника для проведення опису й арешту його майна, а саме перешкоджання виконавцю у вчиненні таких дій.

Аналогічний правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду від 12.03.2020 у справі № 757/41727/19-ц.

Таким чином проникнення у житло, як обмеження конституційного права особи на недоторканість житла має виступати виключним засобом забезпечення примусового виконання рішення суду та бути виправданим.

Оскільки подання державного виконавця не містить даних про те, що у житловому будинку, належному ОСОБА_2 знаходиться майно боржника ОСОБА_1 , чи майно та кошти належні йому від інших осіб, то суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення подання державного виконавця.

Не заслуговують на увагу посилання апелянта на те, що житловий будинок по АДРЕСА_1 раніше належав боржнику, оскільки з 2017 року вказаний будинок йому не належить, доказів того що в даному будинку знаходиться майно боржника, матеріали справи не містять.

За наведених обставин, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні подання державного виконавця про проникнення до житла боржника ОСОБА_1 є обґрунтованим.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення, та зводяться до переоцінки доказів і незгоди державного виконавця з висновками суду щодо їх оцінки. При цьому, докази та обставини, на які посилається апелянт у апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, і доводи апеляційної скарги цього не спростовують, колегія суддів дійшла висновку про залишення судового рішення без змін, а скарги державного виконавця без задоволення.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 383, 389, 390 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу начальника відділу ДВС у місті Івано-Франківську Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Ростислава Пахоліка залишити без задоволення, аухвалу Івано-Франківського міського суду від 24 лютого 2023 року без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 04 квітня 2023 року.

Головуюча О.В. Пнівчук

Судді: І.В. Бойчук

О.О. Томин