Провадження № 2/161/109/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 березня 2023 року Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого судді Олексюка А.В.,

при секретарі судових засідань Гичці М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Луцьку справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася до Луцького міськрайонного суду Волинської області з позовом про поділ спільного майна подружжя.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі до дня його розірвання за рішенням суду від 17.10.2022.

ОСОБА_2 є власником земельної ділянки площею 0,10 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер :03:001:4998, що розташована в с. Великий Омеляник, Луцького району, Волинської області. Було розпочато будівництво житлового будинку на вказаній земельній ділянці, однак будинок не введений в експлуатацію, право власності на нього не зареєстроване.

Просить суд, визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 житловий будинок у с. Великий Омеляник Луцького району та земельну ділянку площею 0,10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель споруд (присадибна земельна ділянка), кадастровий номер - :03:001:4998, що знаходиться у с. Великий Омеляник Луцького району, визнати за ОСОБА_1 право власності на частку житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами загальною площею з господарськими будівлями і спорудами , що розташований за адресою: с. Великий Омеляник, Луцького району; визнати за ОСОБА_1 право власності на частку земельної ділянки площею 0,10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер :03:001:4998, що знаходиться у с. Великий Омеляник Луцького району.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду від 31.10.2022позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито загальне позовне провадження у справі.

Протокольною ухвалою суду 14.02.2023 підготовче провадження у справі завершено, справу призначено до судового розгляду.

24.03.2023 від позивача на адресу суду надійшла заява про зменшення позовних вимог, відповідно до якої позивач просила визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна земельна ділянка), кадастровий номер :03:001:4998, що знаходиться у с. Великий Омеляник Луцького району Волинської області; визнати за мною, ОСОБА_1 право власності на частку земельної ділянки площею 0,10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер :03:001:4998, що знаходиться у с. Великий Омеляник Луцького району Волинської області.

Від відповідача на адресу суду надійшла заява про визнання позову, згідно до уточнених позовних вимог.

Позивач подала заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги, відповідно до уточнених підтримує, просить задовольнити.

Відповідач подав заяву про розгляд справи у його відсутності, уточнені позовні вимоги визнає.

Заслухавши учасників судового розгляду, дослідивши та оцінивши наявні в матеріалах справи письмові докази суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до вимог ст.206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. До ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. У разі відмови позивача від позову суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Суд не приймає відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем у справі, в якій особу представляє її законний представник, якщо його дії суперечать інтересам особи, яку він представляє.

Оцінюючи законність заявлених позовних вимог, суд зазначає наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі з 02.09.207 до його розірвання рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17.10.2022 у справі №161/12429/22 (провадження №2/161/3998/22) (а.с.5-6).

За час перебування у шлюбі, відповідачем ОСОБА_2 на підставі рішення органу місцевого самоврядування рішення сесії Заборольської сільської ради 18.06.2010 48/5 набуто у приватну власність земельну ділянку площею 0,10 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер :03:001:4998, що розташована в с. Великий Омеляник, Луцького району, Волинської області (а.с.8-9).

Із матеріалів справи вбачається та не заперечується учасниками справи фактичні обставини, що спірне нерухоме майно, земельна ділянка, набута сторонами по справі під час шлюбу.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, серед іншого: примусове виконання обов`язку в натурі. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (ч. 1, п. 5, абзац 11 ч. 2 ст. 16 ЦК України).

Статтею 41 Конституції України закріплено право кожного володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Аналогічне законодавче положення закріплено статтею 321 ЦК України.

Статтею 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав (ч. 1, ч. 2, ч. 3 ст. 319 ЦК України).

Статтею 321 ЦК України закріплено конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України, відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Стаття 60 СК України, стаття 368 ЦК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вказані висновки, викладені у постанові Верховного Суду України від 24 травня2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц та від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.

Статтями 69, 70 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (ч. 2 ст. 372 ЦК України).

Частиною першою статті 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Частинами першою та другою статті 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Згідно статей 60, 61 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку доходу. Кожна річ набута під час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 69 СК України дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У відповідності до ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засад рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

У разі придбання майна на особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної власності подружжя, а є приватною власністю того, на кошти якого воно придбане. Про це йдеться в Постанові Судової палати у цивільних справах ВСУ від 7 вересня 2016 року №6-801цс16.

В ухвалі ВССУ від 15.02.2017 (справа №554/1847/14-ц) акцентована увага на критеріях віднесення майна до спільної сумісної власності. Зокрема, зауважено, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, а й спільною участю коштами або працею в набутті. Отже, застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не лише факт набуття майна під час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. ВСУ визначає критерії, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності. Такими є: час набуття майна; кошти, за які воно було набуте (джерело набуття); мета придбання, яка дозволяє надати майну правовий статус спільної власності подружжя.

Зважаючи на те, що спірна квартира була придбана подружжям за спільні кошти, що сторонами не заперечується, під час шлюбу в інтересах сім`ї, зворотнього матеріалами справи не доводиться, кожен із подружжя в порядку поділу спільного майна має право на рівну частку у такому спільному майні.

Таким чином, враховуючи вищенаведене, суд приймає визнання відповідачем позовних вимог, та приходить до висновку про те, що слід визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 земельну ділянку, що знаходиться у с. Великий Омеляник, Луцького району, Волинської області та визнати за позивачем право власності на частку вищевказаної земельної ділянки.

При зверненні до суду з позовом позивач понесла судові витрати по сплаті судового збору за вимогу про поділ спільного майна подружжя у розмірі 992,40 грн, що підтверджується квитанцією № 0.0.272300571.1 від 28.10.2022 (а.с.1).

Згідно з положеннями статті 141 ЦПК України, судові витрати розподіляються пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Частиною 1 ст. 142 ЦПК України передбачено, що у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Оскільки відповідач визнав позовні вимоги, суд розподіляє судові витрати, відповідно до положень статей 141, 142 ЦПК України, та дійшов до висновку про повернення позивачу з державного бюджету 50% судового збору, що становить 496,20 грн та про стягнення з відповідача на користь позивача 50% сплаченого нею судового збору, що становить 496,20 грн.

Керуючись ст.ст. 60, 61, 63, 68 Сімейного Кодексу України, ст.ст. 316, 317, 368, 369 ЦК України, ст. ст. 13, 19, 76-82, 133, 141, 258-265, 268 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя - задовольнити.

Визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна земельна ділянка), кадастровий номер :03:001:4998, що знаходиться у с. Великий Омеляник Луцького району Волинської області.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на частку земельної ділянки площею 0,10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер :03:001:4998, що знаходиться у с. Великий Омеляник Луцького району Волинської області.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 496 (чотириста дев`яносто шість) гривень 20 коп.

Повернути ОСОБА_1 з державного бюджету 50% судового збору в сумі 496 (чотириста дев`яносто шість) гривень 20 коп, сплаченого при поданні позову згідно квитанції № 0.0.272300571.1 від 28.10.2022.

Рішення суду може бути оскаржено до Волинського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , адреса: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Повний текст рішення складений 28.03.2023.

Суддя Луцького міськрайонного суду А.В. Олексюк