Постанова

Іменем України

03 квітня 2023 року

м. Київ

справа № 185/5260/20-ц

провадження № 61-1568св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Погрібного С. О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - приватний нотаріус Павлоградського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Іщик Микола Васильович,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадженнякасаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01 вересня 2021 року у складі судді Врони А. О. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 20 липня 2022 року у складі колегії суддів: Петешенкової М. Ю., Городничої В. С., Лаченкової О. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів попередніх інстанцій

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Павлоградського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Іщик М. В., про визнання дійсною угоди (договору) про припинення договору довічного утримання.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 15 червня 2015 року її батько ОСОБА_3 уклав договір довічного утримання з ОСОБА_4 , за умовами якого передав у власність ОСОБА_4 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , а остання зобов`язувалася надавати ОСОБА_3 довічний догляд.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла, спадкоємцем, який прийняв обов`язки набувача після її смерті є ОСОБА_2

ІНФОРМАЦІЯ_2 її батько ОСОБА_3 надіслав ОСОБА_2 повідомлення про необхідність виконання умов договору довічного утримання від 15 червня 2015 року, оскільки остання є спадкоємцем після померлої ОСОБА_4

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 надіслала листа в якому повідомила, що обов`язки набувача за договором довічного утримання до неї не перейшли, вона відмовляється від прийняття 1/2 частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 , після смерті ОСОБА_4 .

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 листопада 2019 року ОСОБА_3 визнано недієздатним, її призначено опікуном.

Будучи опікуном в інтересах батька вона звернулася до нотаріуса із заявою щодо нотаріального оформлення припинення договору довічного утримання, проте отримала відмову у зв`язку з небажанням ОСОБА_2 посвідчувати нотаріально угоду про розірвання договору довічного утримання.

Враховуючи викладене, позивачка, з урахуванням уточнених вимог, просила визнати дійсною угоду (договір) про припинення 17 липня 2018 року договору довічного утримання від 15 червня 2015 року № 612, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідченого приватним нотаріусом Павлоградського міського нотаріального округу Іщиком М. В.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01 вересня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не надано суду доказів досягнення згоди або укладення договору між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про припинення 17 серпня 2018 року договору довічного утримання від 15 червня 2015 року № 612, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 20 липня 2022 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходив із того, що обраний позивачем спосіб захисту не призведе до ефективного захисту прав позивача, оскільки законодавець передбачає смерть відчужувача, як підставу для припинення договору довічного утримання, а не смерть набувача.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги

У січні 2023 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01 вересня 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 20 липня 2022 року, в якій просить скасувати зазначені судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права. У касаційній скарзі зазначає, що суди в оскаржуваних судових рішеннях не врахували висновки щодо застосування норми права, викладені у постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі № 727/898/19.

Також у касаційній скарзі як на підставу оскарження судових рішень міститься послання на пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України (відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах). Заявниця зазначає про відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, а саме: частини третьої статті 651 ЦК України щодо припинення договору довічного утримання у зв`язку з відмовою спадкоємця від прийняття спадщини, висловлену за життя відчужувача майна у письмовій, але не нотаріальній формі; статті 757 ЦК України щодо припинення договору довічного утримання у зв`язку з відмовою спадкоємця від прийняття спадщини за життя набувача та набуття відчужувачем права власності на майно; статті 4 ЦПК України щодо відсутності права звернення до суду з позовом про визнання дійсною угоди (договору) про припинення договору довічного утримання після смерті відчужувача майна його нащадком.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просила призначити у справі судово-почеркознавчу експертизу, на вирішення якої поставити питання: ким, ОСОБА_2 , чи іншою особою виконано підпис від її імені на листі від її імені від 17 липня 2018 року?; ким, ОСОБА_2 , чи іншою особою виконано записи на поштовому конверті від її імені на адресу: АДРЕСА_1 ?

Якщо для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо, судом може бути призначена експертиза або відповідні висновки експертів можуть надаватися суду сторонами (стороною) у разі підготовлення їх на замовлення такого учасника справи (статті 102, 103 ЦПК України).

Верховний Суд, діючи у межах повноважень та порядку, визначених частиною першою статті 400 ЦПК України, не може встановлювати обставини справи, збирати й перевіряти докази та надавати їм оцінку.

Враховуючи викладене, виходячи із повноважень суду касаційної інстанції, який не може встановлювати нові обставини, які не були встановлені судами, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у задоволенні клопотання ОСОБА_1 , оскільки призначення експертиз не входить до повноважень суду касаційної інстанції.

Позиція Верховного Суду

Статтею 400 ЦПК України встановлено межі розгляду справи судом касаційної інстанції. Так, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи має бути проведений протягом п`яти днів після складення доповіді суддею-доповідачем колегією у складі трьох суддів у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

За змістом частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставами для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, аоскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій відповідають вимогам ЦПК України щодо законності та обґрунтованості.

Обставини, встановлені судами

15 червня 2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладений договір довічного утримання, посвідчений приватним нотаріусом Павлоградського міського нотаріального округу Іщиком М. В., за реєстровим номером № 614.

Відповідно до пункту 1 договору ОСОБА_3 передає у власність, а набувач ОСОБА_4 отримує у власність 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , взамін чого, набувач зобов`язується надавати відчужувачу довічно матеріальне забезпечення, а також догляд.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 , після смерті якої спадщину за заповітом прийняла ОСОБА_2 .

У липні 2018 року ОСОБА_3 надіслав листа спадкоємиці ОСОБА_6 - ОСОБА_2 про те, що до неї перейшли обов`язки за договором довічного утримання, за умовами якого тепер вона як спадкоємець зобов`язана забезпечувати його всіма видами матеріального забезпечення, а також усіма видами догляду, що визначені у договорі.

Листом від 17 липня 2018 року ОСОБА_2 повідомила ОСОБА_3 , що в порядку частини другої статті 757 ЦК України вона відмовляється від прийняття 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , яка перейшла до ОСОБА_4 за договором довічного утримання, укладеним із ОСОБА_3 . Вказала, що відповідна заява буде подана нею у межах спадкової справи після смерті її матері ОСОБА_4

ОСОБА_2 також зазначила, що у зв`язку з відмовою від спадщини, до неї не переходять обов`язки набувача за договором довічного утримання, а тому у неї не виникає обов`язку утримувати ОСОБА_3 .

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 листопада 2019 року ОСОБА_3 визнано недієздатним та встановлено над ним опіку; призначено ОСОБА_1 опікуном над ОСОБА_3 .

ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_3 , після його смерті спадщину прийняла його дочка ОСОБА_1 .

Право, застосоване судом

За змістом частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

У статті 749 ЦК України закріплено обов`язки набувача за договором довічного утримання (догляду), якими можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача (частина перша цієї статті).

За змістом статті 755 ЦК України договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, незалежно від його вини; на вимогу набувача. Договір довічного утримання (догляду) припиняється зі смертю відчужувача.

Правовим наслідком розірвання договору довічного утримання у зв`язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов`язків за договором є повернення до відчужувача права власності на майно, яке було ним передане (частина перша статті 756 ЦК України).

Частиною другою статті 651 ЦК України визначено, що договір може бути розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Відповідно до статті 757 ЦК України обов`язки набувача за договором довічного утримання (догляду) переходять до тих спадкоємців, до яких перейшло право власності на майно, що було передане відчужувачем. Якщо у набувача немає спадкоємців або вони відмовилися від прийняття майна, переданого відчужувачем, відчужувач набуває право власності на це майно. У цьому разі договір довічного утримання (догляду) припиняється.

Статтями 1216, 1218, 1220 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Відповідно до статей 1261, 1268, 1269 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї; малолітня, неповнолітня особа вважаються такими, що прийняли спадщину; в іншому випадку спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Аналіз статей 1216, 1218, 1219, 1231, 1268, 1269, 1296, 1297 ЦК України дає підстави для висновку про те, що спадкові права є майновим об`єктом цивільного права, реалізувавши які спадкоємець, незалежно від отримання ним свідоцтва про право на спадщину, набуває прав на спадкове майно, в тому числі нерухоме (право володіння, користування), а з моменту оформлення права власності на нерухоме майно - право розпорядження ним.

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Згідно із частиною другою статті 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухиляється від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Однією з умов застосування частини другої статті 220 ЦК України та визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однією із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин.

При розгляді справи про визнання правочину дійсним суд повинен з`ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи не наявні інші підстави нікчемності правочину. При цьому, саме по собі небажання сторони нотаріально посвідчувати договір, її ухилення від такого посвідчення з причин відсутності коштів на сплату необхідних платежів та податків під час такого посвідчення тощо не може бути підставою для застосування частини другої статті 220 ЦК України.

У постанові Верховного Суду від 18 серпня 2021 року у справі № 305/1468/16, провадження № 61-9087св21, зазначено, що визнання дійсним договору (конвалідація) на підставі частини другої статті 220 ЦК України допускається тільки для нікчемних правочинів (тобто для яких недотримання письмової форми пов`язується саме з відсутністю нотаріального посвідчення і це зумовлює їх нікчемність). Згідно з частиною другою статті 220 ЦК України конвалідація можлива за наявності таких умов: досягнення між сторонами згоди щодо усіх істотних умов договору; наявність письмових доказів досягнення домовленості щодо всіх істотних умов договору; повне або часткове виконання договору; ухилення однією зі сторін від його нотаріального посвідчення.

Закон акцентує на тому, що всі наведені обставини у сукупності, а саме: домовленість щодо усіх істотних умов договору, повне або часткове виконання договору, ухилення від його нотаріального посвідчення, мають бути доведені належними та допустимими письмовими доказами.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

ОСОБА_1 , звертаючись до суду з позовом до спадкоємиці набувача за договором довічного утримання після смерті ОСОБА_4 - ОСОБА_2 , посилалася на те, що остання знала про існування спірного договору, але з моменту смерті ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) і до смерті ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) не виконувала умови договору, листом повідомила ОСОБА_3 про те, що вона відмовляється від спадщини, що складається з 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , у зв`язку з чим відмовляється виконувати умови договору довічного утримання.

ОСОБА_1 не довела наявності усіх умов, передбачених статтею 220 ЦК України, зокрема, факту ухилення ОСОБА_2 від укладення договору про розірвання договору довічного утримання, тому висновки судів про відмову у позові про визнання дійсним договору про розірвання договору довічного утримання є обґрунтованими та такими, що відповідають вимогам законодавства.

Під ухиленням від нотаріального посвідчення договору має розумітися як активна протидія цьому, так і пасивне небажання вчинити цю дію. Під час розгляду справи судами попередніх інстанцій не встановлено факту ухилення від нотаріального посвідчення договору.

Отже, суди дійшли правильного висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки на підставі доказів, поданих сторонами, що були належним чином оцінені, не встановлено факту ухилення від нотаріального посвідчення правочину, що є обов`язковою умовою для визнання правочину дійсним на підставі частини другої статті 220 ЦК України.

Оцінка доводів касаційної скарги щодо неврахування висновків Верховного Суду

У касаційній скарзі заявниця зазначає, що суди в оскаржуваних судових рішеннях не врахували висновки щодо застосування норми права, викладені у постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі № 727/898/19.

У зазначеній постанові сформульований висновок про те, що у цивільному законодавстві закріплено конструкцію «розірвання договору» (статті 651-654 ЦК України). Вона охоплює собою розірвання договору: за згодою (домовленістю) сторін; за рішенням суду; внаслідок односторонньої відмови від договору. У спеціальних нормах ЦК України досить часто використовується формулювання «відмова від договору» (наприклад, у статтях 665, 739, 766, 782). Односторонню відмову від договору в тих випадках, коли вона допускається законом або договором, слід кваліфікувати як односторонній правочин, оскільки вона є волевиявленням особи, спеціально спрямованим на припинення цивільних прав та обов`язків.

Верховний Суд вважає, що зазначені висновки не підлягають застосуванню до спірних правовідносин, з огляду на таке.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 755 ЦК Українидоговір про довічне утримання (догляду) може бути розірвано за рішенням суду на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої його було укладено, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, незалежно від його вини.

Наведені норми в сукупності вказують на те, що одностороння відмова від договору неможлива, тож розірвання договору можливе лише в судовому порядку.

Також у касаційній скарзі заявниця зазначає про відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, а саме: частини третьої статті 651 ЦК України щодо припинення договору довічного утримання у зв`язку з відмовою спадкоємця від прийняття спадщини, висловлену за життя відчужувача майна у письмовій, але не нотаріальній формі; статті 757 ЦК України щодо припинення договору довічного утримання у зв`язку з відмовою спадкоємця від прийняття спадщини за життя набувача та набуття відчужувачем права власності на майно; статті 4 ЦПК України щодо відсутності права звернення до суду з позовом про визнання дійсною угоди (договору) про припинення договору довічного утримання після смерті відчужувача майна його нащадком.

Так, відповідно до частини третьої статті 651 ЦК України у разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Одностороння відмова від договору довічного утримання неможлива.

За обставинами справи, що переглядається, відповідно до пункту 14 спірного договору цей договір може бути розірваним за згодою сторін, а в разі невиконання його умов і відмови від добровільного розірвання однією із сторін - у судовому порядку.

Оскільки ОСОБА_3 та ОСОБА_2 не розірвали договір у встановленому законом порядку за згодою сторін з нотаріальним посвідченням, а ОСОБА_3 до суду із відповідним позовом не звертався, то такий договір був чинним і припинився у зв`язку зі смертю відчужувача.

Крім того, Верховний Суд звертає увагу на те, що висловлена спадкоємцем набувача за договором довічного утримання відмова від спадщини у частині прав на майно за оспорюваним договором, висловлена ОСОБА_2 письмово на адресу ОСОБА_3 не є відмовою від прийняття спадщини, оскільки такий односторонній правочин може бути висловлений лише шляхом подання заяви нотаріусу до спливу шестимісячного строку, який починається з часу відкриття спадщини, яка відкривається з дня смерті особи або з дня, з якого вона оголошується померлою.

Враховуючи те, що ОСОБА_2 у встановлений законом строк звернулася із заявою про прийняття спадщини після смерті набувача ОСОБА_4 , вона вважається такою, що прийняла спадщину, у тому числі на майно, що було предметом договору довічного утримання.

За умовами частини третьої статті 757 ЦК України якщо у набувача відсутні спадкоємці або вони відмовились від прийняття спадщини, майно за договором довічного утримання повертається відчужувачеві, який знову набуває на нього право власності.

Безпосереднім юридичним фактом припинення договору у такому випадку буде відмова спадкоємців набувача прийняти спадщину або закінчення терміну для прийняття спадщини.

Оскільки ОСОБА_2 у встановленому законом порядку не відмовилася від прийняття спадщини, а навпаки, своєю заявою від 30 жовтня 2018 року, поданою до Першої Павлоградської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області, прийняла спадщину, відсутні підстави для застосування до спірних правовідносин положень частини третьої статті 757 ЦК України.

Щодо відсутності права на звернення до суду з позовом про визнання дійсною угоди (договору) про припинення договору довічного утримання після смерті відчужувача майна його спадкоємцем, Верховний Суд зазначає, що позивачка має право на звернення до суду із таким позовом, до того ж саме такий позов і розглянутий судами попередніх інстанцій у цій справі. Водночас, враховуючи те, що ОСОБА_1 не довела наявності підстав для визнання договору про розірвання договору довічного утримання дійсним, їй відмовлено у задоволенні позову саме з цих підстав, а не з підстав відсутності у неї права на такий позов.

Отже, доводи заявника, що стали підставою для відкриття касаційного провадження, не знайшли своє підтвердження.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваних рішеннях, питання вичерпності висновків судів попередніх інстанцій, Верховний Суд виходить із того, що у справі, що переглядається, судові рішення відповідають вимогам вмотивованості.

Верховний Суд розглянув справу в межах доводів, наведених заявником у касаційній скарзі, які стали підставою для відкриття касаційного провадження; і підстав вийти за межі розгляду справи судом касаційної інстанції не встановлено.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, арішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 400, 401, 402, 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання ОСОБА_1 про призначення у справі судової почеркознавчої експертизи відмовити.

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01 вересня 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 20 липня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Ступак

І. Ю. Гулейков

С. О. Погрібний