ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2023 року м.Суми

Справа №589/614/22

Номер провадження 22-ц/816/870/23

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Криворотенка В. І. (суддя-доповідач),

суддів - Собини О. І. , Ткачук С. С.

за участю секретаря судового засідання - Чуприни В.І.,

сторони:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Державне підприємство «Шосткинський завод «Імпульс»,

розглянув у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в приміщенні Сумського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Державного підприємства «Шосткинський завод «Імпульс»

на рішення Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 29 березня 2023 року в складі судді Євдокімової О.П., ухвалене в м. Шостка,

В С Т А Н О В И В:

11 лютого 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «Шосткинський завод «Імпульс» (далі - ДП «ШЗ «Імпульс») про скасування наказу про відсторонення від роботи в частині відсторонення його, як слюсара-інструментальника, поновлення його на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 23286 грн 69 коп. за період з 09 грудня 2021 року по 11 лютого 2022 року.

Позовні вимоги мотивовані тим, що Наказом директора ДП «ШЗ «Імпульс» №1675к від 08 грудня 2021 року «Про відсторонення від роботи», було відсторонено від роботи слюсара-інструментальника на ДП «ШЗ «Імпульс» з 09 грудня 2021 року без збереження заробітної плати у зв`язку із ухиленням від обов`язкового профілактичного щеплення проти гострої респіраторної хвороби СОVID-19 на строк до надання сертифіката про вакцинацію або довідки про абсолютні протипоказання до щеплень (форма №028-1/0), або до закінчення дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України (далі - КМУ) з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

В тексті Наказу директора ДП «ШЗ «Імпульс» від 08 грудня 2021 року за №1675к «Про відсторонення від роботи», відповідачем зазначено, що цей наказ виданий згідно із ст. 46 Кодексу Законів про працю України (далі - КЗпП України), ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» від 06 квітня 2000 року за №1645-ІІІ та Постанови КМУ від 09 грудня 2020 року за №1236.

Із даним наказом позивач не згоден, вважає його в частині, що стосується його, таким, що прийнятий безпідставно, з повним порушенням норм трудового законодавства та його прав, тобто таким, що має бути скасований судом.

Посилаючись на вищевикладені обставини, просив скасувати наказ директора ДП «ШЗ «Імпульс» №1675к від 08 грудня 2021 року «Про відсторонення від роботи», яким його відсторонили від роботи, поновити на роботі, стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Рішенням Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 29 березня 2023 року позовну заяву ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано Наказ директора Державного підприємства «Шосткинський завод «Імпульс» №1675к від 08 грудня 2021 року «Про відсторонення від роботи» в частині відсторонення від роботи з 09 грудня 2021 року без збереження заробітної плати, до моменту усунення ним причин відсторонення.

ОСОБА_1 поновлено на роботі слюсаря-інструментальника Державного підприємства «Шосткинський завод «Імпульс».

Стягнуто з Державного підприємства «Шосткинський завод «Імпульс» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 09 грудня 2021 року по 11 лютого 2022 року у розмірі 23289 грн 69 коп. з утриманням із цієї суми установлених законодавством України податків та зборів.

Стягнуто з Державного підприємства «Шосткинський завод «Імпульс» на користь держави судовий збір у розмірі 1984 грн 80 коп.

В задоволенні позову в іншій частині позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ДП «ШЗ «Імпульс», посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції, проігнорувавши висновки, зроблені у п.14.9. постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 130/3548/21 та констатувавши лише те що відповідач не запропонував позивачу іншу форму організації праці (дистанційна/надомна), не з`ясував: кількість соціальних контактів працівника на робочому місці, хоча згідно довідки від 13 квітня 2023 року № 62/100 на момент відсторонення разом з позивачем працювало 67 осіб; форму організації праці (дистанційна/надомна), у тому числі можливість встановлення такої форми роботи працівника, який не був щеплений. Суд першої інстанції не врахував саму можливість встановлення іншої форми праці для позивача. Відповідач внесений до переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2015 року № 83 та має статус режимного підприємства, а тому з підприємства забороняється вивозити обладнання, пристрої, станки, технічну документацію та деталі, які необхідні для організації дистанційної або надомної роботи позивача. Також кожного дня позивач повинен проходити особистий огляд, котрий проводять співробітники ВОХР, а це у свою чергу збільшує кількість контактів за день, які проводить позивач; умови праці, у яких перебуває працівник і які збільшують вірогідність зараження COVID- 19, зокрема потребу відбувати у внутрішні та закордонні відрядження і нехай позивач не їздить у відрядження, однак він користується як обладнанням, на якому потім будуть працювати інші працівники так і загальними санітарно-побутовими приміщеннями (місця відпочинку, туалет, переодягальня, тощо) індивідуальних умов праці для позивача встановити не можливо; контакт позивача з продукцією, яка буде використовуватися (споживатися) населенням. Так позивач працює на підприємстві слюсарем-інструментальником 5 розряду, згідно розділу 35 «СЛЮСАР-ІНСТРУМЕНТАЛЬНИК» частини другої «РОБІТНИКИ» Довідника кваліфікаційних характеристик професій працівників. Випуск 42 затвердженого наказом Міністерства промислової політики України від 22 березня 2007 року до завдань та обов`язків позивача входить виготовлення, регулювання, ремонт великих особливо складних та точних відповідальних інструментів та пристроїв (спеціальні та розподільні головки, прес-форми, штампи, кондуктори, зварювальні установки, вимірювальні пристрої тощо), шаблони з великою кількістю зв`язаних між собою розмірів, які потребують оброблення за 6 - 7-м квалітетами (1 - 2-м класами точності). Доводить, притирає та виготовляє деталі з фігурними контурами за 5-м квалітетом (1-м класом точності) та параметром Rа 0,16 - 0,02 (10 - 13-м класами чистоти оброблення). Перевіряє пристрої та штампи в умовах експлуатації. Крім того, що з інструментом та пристроями, які буде виготовляти та ремонтувати позивач будуть контактувати інші працівники та робітники підприємства, так і деталі, які він обробляє чи створює, підуть кінцевому споживачу товарів, що значно підвищує загрозу поширення коронавірусу серед населення.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача Грищенкова О.В. , позивача ОСОБА_1 , дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Проте, зазначеним вимогам закону рішення суду не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 з 24 вересня 1977 року працює на посаді слюсаря-інструментальника на ДП «ШЗ «Імпульс», що підтверджується довідкою ДП «ШЗ «Імпульс» (а.с. 16).

ОСОБА_1 було повідомлено про обов`язкове щеплення проти СОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 необхідність пред`явлення безпосередньому керівнику не пізніше 08 грудня 2021 року документу, який підтверджує проведення вакцинації проти СОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, однією чи кількома дозами вакцини, або висновку лікарів щодо наявності протипоказань до проведення профілактичних щеплень проти СОVID-19; відмова або ухилення від обов`язкового проведення щеплення проти СОVID-19 може бути підставою для відсторонення від роботи, лист №480/100 від 18 листопада 2021 року, виданий ДП «ШЗ «Імпульс» (а.с. 18).

Наказом директора ДП «ШЗ «Імпульс» №1675к від 08 грудня 2021 року ОСОБА_1 , слюсар-інструментальник, був відсторонений від роботи з 09 грудня 2021 року без збереження заробітної плати, до моменту усунення ним причин відсторонення. Підставою відсторонення від роботи зазначено - Наказ Міністерства охорони здоров`я України «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» від 04 жовтня 2021 року № 2153 із змінами і доповненнями, внесеними наказом Міністерства охорони здоров`я України від 01 листопада 2021 року № 2393 (а.с. 19-21).

Згідно із довідкою про середній заробіток, виданої 20 грудня 2021 року за № 152 ДП «ШЗ «Імпульс», середня місячна заробітна плата складає 10478 грн (а.с. 16).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, місцевий суд зазначив, що незважаючи на те, що посада позивача, хоч і віднесена до переліку осіб, які підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, однак, саме щеплення від респіраторної хвороби СОVID-19 законодавством України не віднесено до переліку обов`язкових, крім цього відсутні подання про відсторонення від роботи осіб наданого підприємства державною санітарно-епідеміологічною службою України, а відтак, відсутність у позивача даного щеплення не є підставою для його відсторонення від роботи. На думку суду першої інстанції, відсторонення позивача від роботи є втручанням його у право на працю та право заробляти працею на життя шляхом його обмеження, що не ґрунтується на законі, а тому прийшов до висновку, що оскаржуваний наказ в частині відсторонення позивача від роботи підлягає скасуванню. Також місцевий суд вказав, що зважаючи на те, що відповідача було відсторонено від роботи в порушення статті 46 КЗпП України, так як роботодавець без законних підстав відсторонив працівника від роботи із зупиненням виплати заробітної плати, то з ДП «ШЗ « Імпульс» на користь позивача необхідно стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 09 грудня 2021 року по 11 лютого 2022 року в розмірі 23286 грн 69 коп.

Проте, колегія суддів з такими висновками суду погодитись не може, виходячи з наступного.

Частиною першою статті 46 КЗпП України встановлено, що відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі:

- появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння;

- відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони;

- в інших випадках, передбачених законодавством.

Цей перелік не є вичерпним та за змістом вищеназваної статті КЗпП України допускається відсторонення працівника або у випадках, перелічених у статті, або в інших випадках, які повинні бути також передбачені законодавством, тобто певним нормативним документом (Постанова Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 755/6458/15-ц).

Тлумачення поняття «законодавство» було здійснено Конституційним Судом України у рішенні від 09 липня 1998 року № 12-рп/09 (справа про тлумачення терміну «законодавство»), відповідно до якого термін «законодавство», що вживається у частині третій статті 21 КЗпП України, треба розуміти так, що ним охоплюються закони України, чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також постанови Верховної Ради України, укази Президента України, декрети і постанови Кабінету Міністрів України, прийняті в межах їх повноважень та відповідно до Конституції України і законів України.

Законодавством, яке підлягає застосуванню до правовідносин, які є предметом розгляду у цій справі, відноситься Закон України «Про захист населення від інфекційних хвороб», Закон України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення», Постанова Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (в редакції від 26 жовтня 2021 року, що діяла на час спірних правовідносин), Постановою Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2021 року № 1096 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2020 року № 1236», накази Міністерства охорони здоров`я від 5 лютого 2020 року за № 521 та від 04 жовтня 2021 року № 2153.

Відповідно до частин першої, другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень. Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я, є Міністерство охорони здоров`я України (надалі - МОЗ) (Положення про Міністерство охорони здоров`я України, затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 № 267 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 24 січня 2020 року № 90).

COVID-19 було віднесено до особливо небезпечних інфекційних хвороб наказом МОЗ від 05 лютого 2020 року за № 521, яким розділ «Особливо небезпечні інфекційні хвороби» Переліку особливо небезпечних, небезпечних інфекційних та паразитарних хвороб людини і носійства збудників цих хвороб, затвердженого наказом МОЗ від 19 липня 1995 року № 133, було доповнено пунктом 39 такого змісту: «39. COVID-19».

Висновок суду першої інстанції про те, що захворювання СОVID-19 та щеплення проти нього відсутні у будь-якому із розділів Календаря профілактичних щеплень, у зв`язку з чим щеплення проти такого захворювання не набуває статусу обов`язкового профілактичного згідно з вимогами Закону України «Про захист населення від інфекційний хвороб», є безпідставним.

Постановою Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (в редакції від 26 жовтня 2021 року, що діяла на час виникнення спірних правовідносин) з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, з 19 грудня 2020 року до 31 грудня 2021 року встановлено на території України карантин, який був встановлений постановами Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211, від 20 травня 2020 року № 392 та від 22 липня 2020 р. № 641.

Наказом МОЗ від 04 жовтня 2021 року № 2153 затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, відповідно до якого обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають працівники, в тому числі підприємств, установ та організацій, включених до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2015 року № 83. До цього переліку входить відповідач.

Постановою Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2021 року № 1096 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2020 року № 1236» та доповнено її пунктом 41-6, відповідно до якого «керівникам державних органів (державної служби), керівникам підприємств, установ та організацій забезпечити:

1) контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я від 04 жовтня 2021 року № 2153;

2) відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до статті 46 Кодексу законів про працю України, частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я».

Відповідно до статті 10 Закону України «Основи законодавства про охорону здоров`я» громадяни України зобов`язані у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення.

Вказані нормативні акти неконституційними, нечинними чи незаконними на час вирішення спору в передбаченому законом порядку не визнавалися, а в даному спорі загальний місцевий суд не може вирішувати питання неконституційності законів України та протиправності рішень Кабінету Міністрів України і наказу Міністерства охорони здоров`я України, що стали підставою для відсторонення позивача від роботи.

Судом встановлено, що позивач працює на посаді слюсаря-інструментальника на ДП «Шосткинський завод «Імпульс» та входить до кола працівників, визначених вказаними актами, які підлягають щепленню.

Листом відповідача від 18 листопада 2021 року № 480/100 ОСОБА_1 було повідомлено про обов`язкове щеплення проти СОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 та роз`яснено наслідки непроходження вакцинації у зазначений термін у вигляді відсторонення від роботи без збереження заробітної плати.

Зі змісту позовної заяви та наданих суду доказів вбачається, що у ОСОБА_1 щеплення відсутнє, від його проведення він відмовився та не надав роботодавцю і суду доказів про наявність у нього абсолютних протипоказань до проведення щеплення проти гострої респіраторної хвороби.

Таким чином, відсторонення ОСОБА_1 від роботи ґрунтується на вимогах закону, здійснено у спосіб, передбачений законом та за існування правових та фактичних підстав.

Доводи позивача на обґрунтування позову про те, що спірний наказ суперечить Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» є необґрунтованими, оскільки ст. 46 КЗпП України передбачено можливість відсторонення працівників від роботи в інших випадках, передбачених законодавством. Саме такий випадок і передбачений ч. 2 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», відповідно до якої працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб, якою є в тому числі гостра респіраторна вірусна інфекція COVID-19. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт.

Суд звертає увагу, що норми чинного законодавства України не містять норм щодо примусової вакцинації, тому діюче законодавство у разі відмови чи ухилення від обов`язкової вакцинації дозволяє відсторонювати таких працівників без виплати заробітної плати.

Відсторонення працівника від роботи - це призупинення виконання ним своїх трудових обов`язків за рішенням уповноважених на це компетентних органів з підстав, передбачених законодавством, що, як правило, відбувається з одночасним призупиненням виплати йому заробітної плати. Відсторонення від роботи можливе лише у випадках, що передбачені законодавством. Про це оголошується наказом або розпорядженням керівника підприємства, установи чи організації, і про це працівник повинен бути повідомлений. Термін відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили.

Подібна правова позиція висловлена Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 01 квітня 2020 року у справі № 761/12073/18 (провадження № 61-13444св19).

Суд зазначає, що обов`язковість щеплення є втручанням у право на повагу до приватного життя, яке гарантоване статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).

Між тим, такі втручання цілком припустимі.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) дотримується послідовної практики, за якою будь-які втручання та обмеження прав особи мають бути виправданими, здійснюватися виключно відповідно до закону і мати на меті законні цілі, виправдані у демократичному суспільстві.

Досліджуючи питання наявності закону ЄСПЛ в ухваленому 08 квітня 2021 року рішенні у справі «Вавржичка та інші проти Чеської Республіки» (заява № 47621/13) у рішенні, яке суд вважає необхідним застосувати і при даних правовідносинах, наголошує наступне (п. 266):

«Суд повторює, що оспорюване втручання мало би опиратися на певну законодавчу базу внутрішнього законодавства, причому ці закони повинні бути як адекватно доступними, так і сформульованими з достатньою точністю, аби дозволити тим, до кого вони застосовуються, регулювати свою поведінку і, при необхідності, з відповідними порадами передбачити до ступеня, який є розумним за даних обставин, наслідки, які можуть спричинити за собою дані дії (див., наприклад, «Дубська і Крейзова проти Чеської Республіки» [GC], № № 28859/11 і 28473/12, § 167, 15 листопада 2016 р., з додатковим посиланням)».

ЄСПЛ встановив, що втручання у приватне життя у вигляді обов`язку зробити щеплення ґрунтується на законі, а тому у цьому немає порушень.

В Україні таким законом є Закон України «Про захист населення від інфекційних хвороб», а прийняті на його виконання Постанови Кабінету міністрів України, Накази МОЗ є лише способом реалізації законодавчого припису.

Розглядаючи питання, чи є мета, задля якої був встановлений обов`язок робити щеплення, законною, ЄСПЛ навів наступні аргументи (п. 272):

«Що стосується мети, яку переслідує обов`язкове вакцинування, як стверджує Уряд і визнано національними судами, ціллю відповідного законодавства є захист від хвороб, які можуть становити серйозну загрозу для здоров`я населення. Це стосується як тих, хто отримує відповідні щеплення, так і тих, хто не може бути вакцинованим, і, таким чином, знаходиться в групі осіб високого ризику інфікування, покладаючись на досягнення високого рівня вакцинації в суспільстві в цілому для захисту від розглянутих заразних хвороб. Ця мета відповідає цілям захисту здоров`я і захисту прав інших осіб, визнаним статтею 8».

У відповідь на питання необхідності в демократичному суспільстві обов`язкової вакцинації суд наводить такі доводи:

«285. … Хоча система обов`язкових вакцинацій не єдина і не найпоширеніша модель, прийнята європейськими державами, Суд повторює, що в питаннях політики в галузі охорони здоров`я національні влади найкраще можуть оцінити пріоритети, використання ресурсів і соціальних потреб. Усі ці аспекти є актуальними в даному контексті, і вони підпадають під широку свободу розсуду, яку Суд повинен надати державі-відповідачу.

В контексті охорони здоров`я найкращим інтересам суспільства служить забезпечення найвищого досяжного рівня здоров`я. Коли справа доходить до імунізації, мета повинна полягати в тому, щоб кожна людина була захищена від серйозних захворювань. У переважній більшості випадків це досягається за рахунок обов`язкових щеплень. Ті, кому таке лікування не може бути призначено, побічно захищені від інфекційних захворювань, поки в їх оточенні підтримується необхідний рівень вакцинації, тобто їх захист забезпечується колективним імунітетом.

Таким чином, якщо вважати, що політика добровільної вакцинації недостатня для досягнення і підтримки колективного імунітету або колективний імунітет незалежний від природи захворювання (наприклад правця), національні влади можуть розумно ввести політику обов`язкової вакцинації для досягнення відповідного рівня захисту від серйозних захворювань».

З огляду на викладене суд визнав, що рішення застосувати обов`язкову вакцинацію має вагомі причини.

Стосовно наслідків, які чітко передбачені в основному законодавстві, недотримання загальних правових обов`язків, спрямованих на охорону, зокрема здоров`я людей, то суд звертає увагу, що вони по суті захисні, а не каральні за своїм характером.

Держава, встановивши відсторонення працівників від виконання обов`язків, які ухиляються чи відмовляються від профілактичного щеплення, реалізує свій обов`язок щодо забезпечення безпеки життя і здоров`я інших працівників. Втручання у вигляді обов`язковості певних щеплень ґрунтується на законі, має виправдану мету, є пропорційним для досягнення такої мети, та цілком необхідним у демократичному суспільстві.

З огляду на зазначене, суд вважає, що обов`язкова вакцинація певної категорії громадян від COVID-19 (захворювання, яке згідно наказу МОЗ від 19 липня 1995 року № 133 зі змінами належить до особливо небезпечної інфекційної хвороби) задля попередження його поширення серед населення є виправданим та таким, що не порушує статтю 8 Конвенції.

Колегія суддів апеляційного суду звертає увагу на те, що відсторонення від роботи має наслідком втрату заробітної плати, однак це було прямим наслідком свідомого рішення позивача відмовитися від виконання юридичного обов`язку, метою якого є захист здоров`я.

Велика Палата Верховного Суду у пункті 14.9. постанови від 14 грудня 2022 року у справі № 130/3548/21 сформулювала критерії оцінки пропорційності втручання у приватне життя. Зокрема, потрібно враховувати такі обставини:

- кількість соціальних контактів працівника на робочому місці (прямих/непрямих);

- форму організації праці (дистанційна/надомна), у тому числі можливість встановлення такої форми роботи для працівника, який не був щепленим;

- умови праці, у яких перебуває працівник і які збільшують вірогідність зараження COVID-19, зокрема потребу відбувати у внутрішні та закордонні відрядження;

- контакт працівника з продукцією, яка буде використовуватися (споживатися) населенням.

Застосовуючи наведені критерії оцінки пропорційності у приватне життя позивача, апеляційний суд враховує, що у справі, яка переглядається, місцевий суд встановив, що позивач працює на посаді слюсаря-інструментальника на ДП «ШЗ «Імпульс» та належить до працівників, які підлягають обов`язковому профілактичному щепленню від COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

ДП «ШЗ «Імпульс» 08 грудня 2021 року видано наказ № 1675к «Про відсторонення від роботи», яким слюсаря-інструментальника 5 розряду ОСОБА_1 відсторонено від роботи з 09 грудня 2021 року без збереження заробітної плати, до моменту усунення ним причин відсторонення.

Наказ про відсторонення позивача від роботи видано на підставі статті 46 КЗпП України, статті 12 Закону № 1645-ІІІ, пункту 41-6 Постанови № 1236, наказу МОЗ № 2153 (зі змінами, внесеними наказом МОЗ від 01 листопада 2021 року № 2393).

Держава зобов`язана здійснити ефективні заходи - зокрема, правове регулювання та відповідну адміністративну практику - з метою захисту людини і суспільства від серйозних загроз, пов`язаних із поширенням на території України COVID-19. Через поширення хвороби під загрозою опинилося життя і здоров`я людей, фундаментальні конституційні цінності.

Під час протидії пандемії право на життя і право на охорону здоров`я є найбільш тісно пов`язаними. Відповідно до частини першої статті 27 Конституції України кожна людина має невід`ємне право на життя. Згідно з частиною першою статті 49 Конституції України кожен має право на охорону здоров`я, медичну допомогу та медичне страхування. Зв`язок між цими конституційними правами полягає в тому, що недостатні, несвоєчасні та неефективні заходи держави у сфері охорони здоров`я в умовах пандемії можуть означати безпосереднє посягання на право кожної людини на життя.

Аналізуючи зазначені вимоги законодавства та враховуючи, що ОСОБА_1 як слюсар-інструментальник 5 розряду працює у бригаді, тобто контактує з працівниками, здійснює контакт з продукцією, яка буде використовуватися (споживатися) населенням, що обумовлює службову необхідність у контактуванні з іншими працівниками цього підприємства, що підвищує ризик інфікування коронавірусом SARS-CoV-2 та/або сприяння його подальшому поширенню, а іншу форму організації роботи (зокрема дистанційну або надомну) відповідач організувати позивачу не може, тому ДП «Шосткинський завод «Імпульс» правомірно було змушено ухвалити рішення про відсторонення позивача від роботи.

В суді апеляційної інстанції позивач не заперечував, що під час роботи дійсно контактує з іншими працівниками, а враховуючи специфіку підприємства дистанційне виконання ним своїх трудових обов`язків є неможливим.

З огляду на те, що за позивачем на період відсторонення зберігається робоче місце, трудовий договір не припинений, нарахування заробітної плати відновляється одразу після усунення позивачем причин, що зумовили його відсторонення від роботи та після його допуску до роботи (виконання робіт), отже, колегія суддів апеляційного суду не встановила порушення права позивача на працю, передбачене у статті 43 Конституції України.

Аналізуючи вищевикладе, колегія суддів приходить до висновку, що оскільки характер виконуваної позивачем роботи передбачає велику кількість соціальних контактів на робочому місці, а тому відсутність вакцинації у позивача проти COVID-19 підвищує ризик захворюваності оточуючих.

Об`єктивно оцінюючи загрозу, яку потенційно може нести невакцинований працівник, колегія суддів апеляційного суду зазначає, що таке індивідуальне обмеження, а саме: тимчасове відсторонення невакцинованого працівника, відповідає загальновизнаному пріоритету захисту здоров`я суспільства від серйозних загроз, пов`язаних із поширенням на території України COVID-19.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що відповідач з метою забезпечення безпеки усіх працівників, з урахуванням вимог статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та статті 46 КЗпП України правомірно прийняв рішення про тимчасове відсторонення від роботи позивача без збереження заробітної плати.

Таким чином, доводи апеляційної інстанції є істотними і дають підстави для висновку про неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, які є підставою для скасування рішення суду на підставі ст. 376 ЦПК України з ухваленням нового судового рішення про відмову позивачу в задоволенні позову із заявлених підстав.

Відповідно до ч. ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення чи ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до суду з однією позовною вимогою немайнового характеру (про скасування наказу про відсторонення від роботи, поновлення на роботі) та однією позовною вимогою майнового характеру (про стягнення заробітної плати за час відсторонення від роботи).

Пункт 1 частини 1 статтті 5 Закону України «Про судовий збір» передбачає, що позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі звільняються від сплати судового збору.

Отже, за позовну вимогу про скасування наказу про відсторонення від роботи позивачем мав бути сплачений судовий збір в суму 992 грн 40 коп. (2481 грн * 0,4), так як позивач не звільнений від сплати судового збору за вищевказаною позовною вимогою.

Оскільки вимоги апеляційної скарги задоволені на 100 % з позивача на користь держави підлягає стягненню 992 грн 40 коп. судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції.

Також з ОСОБА_1 на користь ДП «ШЗ «Імпульс» підлягає стягненню 1488 грн 60 коп. судового збору за перегляд справи в суді апеляційної інстанції.

На підставі ч. 6 ст. 141 ЦПК України слід компенсувати ДП «Шосткинський завод «Імпульс» за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, понесені судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 1488 грн 60 коп.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Шосткинський завод «Імпульс» задовольнити.

Рішення Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 29 березня 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 до Державного підприємства «Шосткинський завод «Імпульс» про скасування наказу про відсторонення від роботи, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час відсторонення від роботи.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави 992 грн 40 коп. судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Державного підприємства «Шосткинський завод «Імпульс» 1488 грн 60 коп. судового збору за перегляд справи в суді апеляційної інстанції.

Компенсувати Державному підприємству «Шосткинський завод «Імпульс» за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, понесені судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 1488 грн 60 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий - В. І. Криворотенко

Судді: О. І. Собина

С. С. Ткачук