Справа №333/3579/22
Провадження №2/333/493/23
рішення

Іменем України

16 березня 2023 року м.Запоріжжя

Комунарський районний суд м.Запоріжжя у складі: головуючого судді Тучкова С.С., за участю секретаря судового засідання Шелесько Ю.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі Комунарського районного суду м.Запоріжжя, цивільну справу №333/3579/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та виселення, треті особи: ОСОБА_3 , Департамент реєстраційних послуг Запорізької міської ради в особі Відділу реєстрації фізичних осіб по Комунарському району Управління державної реєстрації фізичних осіб, -

В С Т А Н О В И В:

Позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та виселення, треті особи: ОСОБА_3 , Департамент реєстраційних послуг Запорізької міської ради в особі Відділу реєстрації фізичних осіб по Комунарському району Управління державної реєстрації фізичних осіб, яку було уточнено 28.11.2022 року, посилаючись на те, що їй на праві власності належить 1/2 частина квартири за адресою: АДРЕСА_1 , яку вона успадкувала після смерті своєї доньки ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Право власності підтверджується свідоцтвом про право на спадщину №5-488 від 13.12.2021 року, посвідчене державним нотаріусом Фоміною Т.В. Інша частина квартири в розмірі 1/2 частини належить її онуку, сину померлої ОСОБА_3 , який ще не отримав свідоцтво про спадщину. Після отримання квартири у власність позивачка фактично позбавлена можливості користуватися та розпоряджатися нею, оскільки з 2018 року в квартирі зареєстрований та мешкає відповідач ОСОБА_2 , який зніматися з реєстрації та виселятися з квартири відмовляється, окрім цього, нарощує борги по комунальним платежам та відмовляється їх гасити, не впускає власників до житла. Добровільно вирішити питання відмовляється. Відповідач не є членом сім`ї позивачки, будь-яких домовленостей з відповідачем з приводу його проживання в квартирі не було. Таким чином відповідач ОСОБА_2 не є власником зазначеної квартири та не є членом сім`ї спадкоємців.

Враховуючи викладене, позивач просять суд усунути їй перешкоди у здійсненні власності шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою.

Ухвалою суду від 05.09.2022 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження, з повідомленням учасників справи.

Позивачка та її представник у судове засідання не з`явилися, повідомлені судом про час та місце розгляду справи своєчасно та належним чином. Позивач і представник позивача через канцелярію суду надали заяву про розгляд справи за їхньої відсутності, позовні вимоги підтримали в повному обсязі та наполягали на їх задоволенні.

Позивачка та її представник у судовому засіданні 28.11.2022 року підтримали заяву в повному обсязі та просили суд її задовольнити посилаючи на обставини викладені в позовній заяві. Крім цього, позивачка зазначила, що відповідач не сплачує комунальні послуги, зловживає алкогольними напоями, не пускає її до квартири. Також зазначила, що вжитті неї заходи щодо попередження даних випадків не дали позитивних результатів.

Відповідач, третя особа ОСОБА_3 і представник третьої особи департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради у судове засідання не з`явилися, були повідомлені судом про час та місце розгляду справи своєчасно та належним чином.

Допитаний в судовому засіданні 28.11.2022 року відповідач ОСОБА_2 заперечував щодо заяви позивача в повному обсязі, посилаючи на те що, він проживав з померлою ОСОБА_4 близько 11 років до моменту її смерті, шлюб вони не зареєстрували. На даний час він мешкає в квартирі разом з сином померлої ОСОБА_4 ОСОБА_3 . Відповідач підтверджує покази позивачки, що є борги зі сплати за комунальні послуги. Перешкод позивачці у потраплянні до квартири він не чинить, однак ключі від вхідних дверей не надає. Крім цього, на уточнююче питання суду підтвердив, що не є членом сім`ї позивачки, але вважає себе членом сім`ї ОСОБА_3 .

Допитаний в судовому засіданні 28.11.2022 року ОСОБА_3 суду пояснив, що є сином померлої ОСОБА_4 , проживає в квартирі матері, яка у порядку спадкування належить йому на праві власності в 1/2 частині. ОСОБА_2 проживає разом з ним, з його дозволу. На даний час він заперечує щодо позову та просить суд відмовити в його задоволенні. На запитання суду повідомив, що до нотаріальної контори з приводу оформлення спадкових прав він не звертався.

Вивчивши матеріали справи і дослідивши письмові докази, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до ч.2 ст.124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі.

Згідно з п.1 ст.6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.

Положеннями ст.4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтями 12, 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст.ст.76, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Згідно договору купівлі-продажу від 06 червня 2018 року, зареєстрованого в реєстрі №407 і посвідченого приватним нотаріусом Туріченко О.М. предметом якого є продаж нерухомості, а саме квартири за адресою: АДРЕСА_2 , покупець ОСОБА_4 придбала квартиру у продавця ОСОБА_5 (а.с.7-8).

Відповідно до витягу за №126535484 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на підставі запису про право власності №26483006 від 06.06.2018 року власником квартири за адресою: АДРЕСА_2 була ОСОБА_4 (а.с.9).

З свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого Комунарським районним у місті Запоріжжя відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) від 11 листопада 2020 року, актовий запис №1671, встановлено, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , померла в м.Запоріжжя ІНФОРМАЦІЯ_3 у віці 39 років (а.с.3).

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 30 грудня 2021 року, посвідченого державним нотаріусом Фоміною Т.В. та зареєстрованого в реєстрі за №5-488, після смерті спадкодавця ОСОБА_4 спадкоємець ОСОБА_1 прийняла у спадок 1/2 частину квартири, яка належала померлій, свідоцтва про право на спадщину на 1/2 частину квартири ще не видано (а.с.5).

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності внесено запис про право власності/довірчої власності №45623010 від 13.12.2021 року, ОСОБА_1 на праві приватної спільної власності належить 1/2 частина квартири за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.6).

Відповідно до ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

У ч.1 ст.383 ЦК України визначено, зокрема, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Згідно зі ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Тлумачення ст.391 ЦК України свідчить, що негаторний позов - це вимога власника про усунення перешкод. Тобто негаторний позов подається з метою усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпоряджання своїм майном, тобто припинення неправомірних дій, не пов`язаних з порушенням володіння. Негаторний позов може вчинятися тоді, коли майно не вибуває з володіння власника, тобто при порушенні насамперед такої правомочностей власника, як користування та розпорядження своїм майном. Належним відповідачем у негаторному позові є особа, яка перешкоджає власнику користуватися та розпоряджатися своїм майном.

Виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку (частина перша статті 109 ЖК України).

Право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є, із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.

Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Згідно ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Врахувавши, що припинення права користування житлом у колишнього власника, тягне за собою втрату його членами сім`ї права користуватися житлом, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для виселення відповідача. Право користуватися житлом для членів сім`ї власника може виникати та існувати лише за умови, якщо особа, членами сім`ї якої вони є, сама володіє правом власності на житло.

Європейський суд з прав людини зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть (EAST WEST ALLIANCE LIMITED v. UKRAINE, № 19336/04, § 166-168, ЄСПЛ, від 23 січня 2014 року).

В даному випадку буде дотриманий «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та захистом прав позивачки ОСОБА_1 .

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 березня 2019 року у справі № 143/1410/17 (провадження № 61-40232св18) зазначено, що «згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Вирішуючи спір, суди на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, врахувавши наведені вище норми матеріального права, дійшли правильного висновку про те, що відповідачі не є власниками чи наймачами спірного житлового будинку, не зареєстровані у ньому, не є членами сім?ї позивача, користуються будинком без належної правової підстави, добровільно виселитися не бажають. Відтак, вимоги позивача, яка є власником спірного житлового будинку, про виселення відповідачів обґрунтовані».

Отже, оскільки відповідач ОСОБА_2 ,не є членом сім`ї позивачки і власником житлового приміщення, а саме квартири за адресою: АДРЕСА_2 , який проживає в квартирі за зазначеною адресою, витрати на утримання житла не несе, комунальні послуги не сплачує, у цивільних правовідносинах щодо найму житла з позивачем не знаходяться, підстав для збереження за ними житла не має. Враховуючи те, що, зокрема, розмір комунальних платежів залежить від кількості зареєстрованих у приміщенні осіб і зазначені витрати в даному випадку несе позивачка як власник, а також те, що позивач позбавлена можливості вільно розпоряджатися і користуватися власним майном, суд вважає, що факт реєстрації відповідача у квартирі позивачки порушує право останньої як власника, тому є підстави для задоволення позову. При цьому суд не бере до уваги заперечення третьої особи ОСОБА_3 , адже останній на момент розгляду справи не є співвласником майна.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, так як судове рішення ухвалюється у повному обсязі на користь позивача, понесені ним і документально підтверджені судові витрати підлягають стягненню з відповідача.

Керуючись ст.ст.319, 383, 391 ЦК України, ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ст.ст.4, 12-13, 76, 81, 259, 265, 268, ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та виселення, треті особи: ОСОБА_3 , Департамент реєстраційних послуг Запорізької міської ради в особі Відділу реєстрації фізичних осіб по Комунарському району Управління державної реєстрації фізичних осіб, задовольнити повністю.

Усунути ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 ), перешкоди у здійсненні нею права користування та розпорядження своїм майном шляхом визнання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме, квартирою АДРЕСА_4 .

Виселити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , з квартири АДРЕСА_4 .

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 ), витрати на оплату судового збору у розмірі 908 (дев`ятсот вісім) гривень 00 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Запорізького апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складене 16.03.2023 року.

Суддя Комунарського районного суду

м. Запоріжжя С.С. Тучков