20.06.2023 Єдиний унікальний номер 205/4113/21
Єдиний унікальний номер судової справи 205/4113/21
Номер провадження 2/205/2345/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2023 року

Ленінський районний суд м. Дніпропетровська в складі головуючого судді Остапенко Н.Г., за участю секретаря судового засідання Кривозуб О.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу №205/4113/21 за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Дніпропетровської обласної прокуратури, Головного управління національної поліції в Дніпропетровській області про відшкодування моральної та матеріальної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, -

ВСТАНОВИВ:

20 травня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до Державної казначейської служби України, Дніпропетровської обласної прокуратури, Головного управління національної поліції в Дніпропетровській області про відшкодування моральної та матеріальної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду.

Позов обґрунтовано тим, що в період з 27.10.2011 року по 27.01.2012 року відносно ОСОБА_1 прокурором Дніпропетровської області порушено ряд кримінальних справ за ознаками злочинів, передбачених ч. 4 ст. 190, ч. ч. 2, 3 ст. 358, ч.2 ст. 366, ч.3 ст. 28 КК України (в редакції 2001 року), які в подальшому об`єднано в одне провадження за № 36111020.

У межах вищевказаної кримінальної справи 15.08.2011 року на підставі постанов судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська Зосименко С.Г. винесених 08.08.2011 року у справах №№ 0417/4-1286/2011, 0417/4-1288/2011, 0417/4-1291/2011 слідчими відділу РЗСЧОГ та ЗО СУ ГУМВС України в Дніпропетровській області сумісно з співробітниками СБ України в Дніпропетровській області в приміщенні адвокатської контори, за місцем роботи позивача, у квартирі за місцем його проживання та у його автомобілі були проведені обшуки. За результатами їх проведення було вилучено два системні блоки від комп`ютерів та ноутбук, які в подальшому визнано речовими доказами у справі та долучено до неї.

30.11.2011 року слідчим відділу РЗСЧОГ та ЗО СУ ГУМВС України в Дніпропетровській області Позивача було затримано в порядку ст. 115 КПК України (ред. 1960р.).

Постановою слідчого відділу РЗСЧОГ та ЗО СУ ГУМВС України в Дніпропетровській області Шендрик Ю.В. від 30.11.2011 року, в якості засобу забезпечення у кримінальній справі, на усе рухоме та нерухоме майно позивача накладено арешт.

У подальшому, постановою судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська Грищенко В.М. від 02.12.2011 року, справа № 0417/4-2168/2011, позивачу обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою у Дніпропетровському слідчому ізоляторі №3.

Слідчим СУ ГУМВС України в Дніпропетровській області Шендрик Ю.В. 02.12.2011 року на ім`я Голови Дніпропетровської кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Дніпропетровської області Верби М.І. направлено листа про порушення прокурором Дніпропетровської області відносно адвоката ОСОБА_1 кримінальної справи № 36111020, його затримання в порядку ст. 115 КПК України та обрання останньому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Постановою судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська Зосименко С.Г. у справі № 0417/4-90/2012 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою у Дніпропетровському слідчому ізоляторі №3 продовжено.

31.01.2012 року Позивача притягнуто в якості обвинуваченого та пред`явлено обвинувачення у скоєні злочинів, передбачених ч. 4 ст. 190, ч. 3 ст. 28, ч. 2 ст. 366, ч. 3 ст. 28, ч.ч. 2, 3 ст. 358 КК України в ред. 2001 року.

Відповідно до постанови судді Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська Білик І.А. від 11.04.2014 року, залишеної без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 23.07.2015 року, кримінальну справу № 36111020 направлено прокурору Дніпропетровської області для проведення додаткового розслідування, а Позивачеві змінено запобіжний захід з тримання під вартою на підписку про невиїзд.

У зв`язку з набуттям змін до кримінального процесуального кодексу України, приймаючи до уваги тай факт що досудове розслідування по кримінальній справі № 36111020 проводилося в порядку Кримінального процесуального кодексу України 1960 року, 27.08.2015 року відомості щодо зазначеної кримінальної справи внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000817 за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України.

У подальшому кримінальне провадження № 0000817 за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України об`єднано з кримінальним провадженням № 0000150.

Постановою прокурора Дніпропетровської місцевої прокуратури №3 від 06.09.2019 року кримінальне провадження № 0000150 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 190, ч. 3 ст. 28, ч. 3 ст. 358 (в редакції від 05.04.2001 року), ч. 3 ст. 28, ч. 2 ст. 358, ч. 5 ст. 27, ч. 3 ст. 28, ч. 2 ст. 366 КК України закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України (ред. 2012 року), тобто у зв`язку з встановленням відсутності в діяннях складу кримінальних правопорушень.

Таким чином, закриття кримінального провадження щодо фізичної особи з реабілітуючих підстав є підтвердженням незаконних дій органів досудового розслідування, які у судовому порядку не потрібно такими визнавати.

Відповідачами 2 та 3 стосовно позивача незаконно порушувалися кримінальні справи та проводилося незаконне досудове розслідування, незаконно висувалися обвинувачення у вчиненні тяжких та особливо тяжких злочинів, за які передбачено відповідальність до 12 років позбавлення волі, незаконно проводилися оперативно-розшукові заходи, незаконно застосовувалися запобіжні заходи у вигляді тримання під вартою та підписки про невиїзд, незаконно вживались та вживаються до теперішнього часу заходи забезпечення кримінального провадження (арешт майна). Внаслідок зазначених незаконних дій та рішень порушено конституційні права позивача, передбачені ст. ст. 28, 29, 30, 33, 41, 43 Конституції України, а саме: на повагу до своєї гідності; на свободу та особисту недоторканість; недоторканість житла; свобода пересування та право вільно залишати територію України; вільне володіння, користування та розпорядження своєю власністю; право на працю та інше. Також в результаті затримання в порядку ст. 115 КПК України (в редакції 1960 року) та обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою позивач був змушений припинити професійну діяльність в якості адвоката.

Відтак, термін застосування до Позивача запобіжних заходів (тримання під вартою, підписка про невиїзд) та заходів забезпечення (арешт майна) у кримінальній справі складає: перебування під вартою у Дніпропетровському слідчому ізоляторі обраховується періодом з 30.11.2011 року по 11.04.2014 року, тобто становить 28 місяців та 11 днів, - термін застосування запобіжного заходу підписка про невиїзд з 11.04.2014 року по 06.09.2019 року (65 місяців), термін застосування - арешту усього майна з 30.11.2011 року по теперішній час (118 місяців і 4 дня). Загалом, позивач незаконно перебував під слідством та судом майже 10 років, а в частині вжитих заходів забезпечення кримінального провадження у вигляді арешту його майна перебуває й до теперішнього часу.

Незаконне кримінальне переслідування, обмеження громадянських прав і свобод позивача є стресовою (психотравмуючою) ситуацією, що призвела до руйнування значущих взаємовідносин з оточенням, моральних цінностей та викликала значні негативні переживання: обурення, приниження, сором, тривалу емоційну напругу, тривогу, невизначеність, необхідність виправдовуватися та доводити свою невинність в інкримінованих діяннях, втрати можливостей самореалізації, приниження його честі та гідності, суттєвого зниження авторитету серед оточуючих, поваги та доброзичливого ставлення. Тривалий час позивач був позбавлений можливості вільно жити, реалізовувати себе як особистість та у професійному житті, пересуватися за власним вибором та планувати власний час, безпідставність чого особливо принижувала його людську гідність.

Отже, позивачу завдано моральну шкоду, яку він оцінює в 4 880 000 грн., розраховані, виходячи з 122 місяців кримінального переслідування та 40 000 грн. моральної шкоди на місяць.

Також під час тримання позивача під вартою в період часу з 30.11.2011 року по 11.04.2014 року, останній був позбавлений можливості отримувати протягом 28 місяців та 11 днів заробітну плату. Виходячи з середньої заробітної плати по Дніпропетровській області за вказаний період, позивачем розраховано недоотриману заробітну плату на загальну суму 92171,14 грн.

Крім цього, за час перебування Позивача під вартою його дружиною та батьками витрачено грошові кошти на купівлю продуктів харчування, особистої гігієни, лікарських засобів, які в подальшому передавалися позивачу до Дніпропетровському слідчому ізоляторі №3 на загальну суму 72 500 грн.

У зв`язку з тим, що відносно позивача здійснювалися незаконні та протиправні дії у вигляді незаконного: затримання; взяття і тримання під вартою; проведення в ході розслідування кримінальної справи обшуків; незаконного накладення арешту на майно, що належить останньому на праві власності, він був вимушений укласти договір про надання правової допомоги із адвокатом Опарою Сергієм Валерійовичем. Згідно з умовами договорів про надання правової допомоги позивачем понесено витрати на загальну суму 150 000 грн.

Таким чином, загальна сума матеріальних збитків завданих позивачу внаслідок неправомірних та незаконних дій відповідачів 2, 3 становить 314 671 грн., з яких: 92171 грн. неотримана заробітна плата; 72 500 грн. вартість переданих йому до Дніпропетровського слідчого ізолятора №3 продуктів харчування, засобів особистої гігієни, лікарських засобів; 150 000 грн. витрати на правову допомогу.

На підставі викладеного, з урахування заяви про збільшення розміру позовних вимог, позивач просить стягнути на його користь з Держави України в особі Державної казначейської служби України шляхом списання в безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку спеціально визначеного для відшкодування шкоди завданої громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду за рахунок коштів Державного бюджету України

- на відшкодування моральної шкоди у розмірі 4 880 000 грн. з урахуванням будь-яких податків, що можуть нараховуватися на суму відшкодування,

- на відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 314 671 грн. з урахуванням будь-яких податків, що можуть нараховуватися на суму відшкодування.

Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 22.06.2021 року, після усунення недоліків, позовну заяву прийнято до розгляду та відкрити провадження у цивільній справі в порядку загального позовного провадження.

01.09.2021 року від Дніпропетровської обласної прокуратури надійшов відзив на позов, в якому представник ОСОБА_2 заперечувала проти позовних вимог. Заперечення обґрунтовані тим, що моральна шкода повинна розраховуватися, виходячи із строку перебування позивача під кримінальним переслідуванням з дати порушення кримінальної справи стосовно ОСОБА_1 24.11.2011 року по дату постанови про закриття кримінального провадження. А розмір заробітної плати повинен розраховуватися відповідно до мінімального, встановленого Законом України «Про Держаний бюджет України на 2021 рік» в сумі 6 000 грн. Таким чином, моральна шкода, яка підлягає відшкодуванню позивачу складає 558 000 грн. (93 місяці*6 000 грн.). Також у відзиві зазначено, що Європейським судом з прав людини за заявою позивача про надмірну тривалість судового перегляду тримання під вартою призначено відшкодування в розмірі 5 900 євро в якості моральної та матеріальної шкоди. Оскільки національним та міжнародним законодавством не передбачено право особи після призначення Європейським судом з прав людини справедливої сатисфакції у вигляді відшкодування моральної шкоди отримувати відшкодування і за національним законодавством, представник відповідача просить відмовити в задоволенні позовних вимог.

11.10.2021 року надійшов відзив на позов від Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області (далі ГУНП). У відзиві зазначено, що позивачем не надано доказів здійснення незаконних дій ГУНП під час розслідування кримінального провадження № 0000150. Також представник відповідача ОСОБА_3 заперечував щодо розрахунку моральної шкоди, вказав, що позивачем не надано доказів спричинення моральної шкоди та причинно-наслідкового зв`язку між діями ГУНП в проведення досудового розслідування. У відзиві зазначено, що ОСОБА_1 не надав доказів щодо можливості отримання середньої заробітної плати в розмірі 92 717,14 грн., доказів матеріальних збитків на суму 72 500 грн. та витрат на правну допомогу в кримінальному провадженні. Оскільки позивачем не надано доказів наявності спричиненої моральної та матеріальної шкоди та понесених витрат на правничу допомогу, ГУНП просить відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1

26.11.2021 року від Головного управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області (далі ГУ ДКСУ) надійшов відзив на уточнену позовну заяву (заяву про збільшення розміру позовних вимог), в якому ГУ ДКСУ заперечувало проти вимог позивача. Заперечення обґрунтовані тим, що Державна казначейська служба України не уособлює собою Державу Україну, а його рахунки не уособлюють Державний бюджет. Відшкодування шкоди здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету Державним казначейством України, тобто через органи казначейства. Також у відзиві вказано, що позивач не надав доказів та обґрунтування суми моральної шкоди, а саме обґрунтування 40 000 грн. моральної шкоди за місяць при тому, що мінімальна заробітна плата у 2021 році становила 6 000 грн. Окрім того, позивачем не надано доказів на підтвердження завдання йому моральних чи фізичних страждань, або втрат немайнового характеру, доказів необхідності застосування додаткових зусиль для нормалізації життєвих зв`язків, відновлення стосунків з оточуючими людьми, як і доказів втрати чи погіршення таких зв`язків. Позивачем не надано доказів понесення витрат на купівлю продуктів харчування, лікарських засобів та іншого, які передавалися до слідчого ізолятора позивачу на суму 72 500 грн. Також позивачем не надано доказів витрат на правову допомогу в розмірі 150 000 грн. На підставі викладеного ГУ ДКСУ просить відмовити в задоволенні позову.

07.12.2021 року від представника Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області Грановського М.О. надійшов відзив на заяву про збільшення позовних вимог, в якому останній заперечував проти позовних вимог. Заперечення обґрунтовані тим, що розрахунок моральної шкоди є необґрунтованим, позивачем не надано доказів наявності моральної шкоди, доказів витрат на правничу допомогу у кримінальному провадженні, а заяви про передачу продуктів харчування та іншого ОСОБА_1 не містять штампу або підпису відповідальної особи слідчого ізолятора. На підставі вказаного просить відмовити в задоволенні позову.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 04.11.2021 року витребувано у Державної установити «Дніпровська установа виконання покарань №4» належним чином завірену копію особової справи ОСОБА_1 ,

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська, постановленою 31.08.2022 року без виходу суду до нарадчої кімнати, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Горовий С.О. позов підтримали, просили задовольнити.

У судовому засіданні представник відповідача Дніпропетровської обласної прокуратури проти позову заперечував, просив у задоволенні позову відмовити.

У судовому засіданні представник відповідача Головного управління національної поліції в Дніпропетровській області проти позову заперечував, просив у задоволенні позову відмовити.

У судове засідання представник Державної казначейської служби України повторно не з`явився, про причини неявки не повідомив, у відзиві просив відмовити в задоволенні позову.

Суд, заслухавши учасників судового процесу, свідків, дослідивши матеріали справи, доходить висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову з огляду на наступне.

У ході судового розгляду встановлено, що ОСОБА_1 є адвокатом, має сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 18.10.2014 року одружився на його матері ОСОБА_5 (т. 1 а.с. 131.133).

Постановами Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від. 08.08.2011 року в межах кримінального провадження № 36111020 постановлено провести обшук в автомобілі «Шкода Октавіа», який належить ОСОБА_6 , та право управління яким має ОСОБА_1 , у всіх приміщеннях, розташованих на 2 поверсі будівлі за адресою: АДРЕСА_1 , де, як встановлено ухвалою суду, розташовано робоче місце адвоката Волошина К.В., а також обшук за місцем проживання ОСОБА_1 (т. 1 а.с.97-102).

15.08.2011 року на виконання вищевказаних постанов Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від. 08.08.2011 року слідчими проведено обшуки в автомобілі «Шкода Октавіа», у всіх приміщеннях, розташованих на 2 поверсі будівлі за адресою: АДРЕСА_1 та за місцем проживання ОСОБА_1 , у ході яких вилучено ноутбук, жорсткий диск, флеш-накопичувач та інше (т. 3 а.с.63,66,69,72-73).

24.10.2011 року прокурором Дніпропетровської області винесено постанову про порушення кримінальної справи у відношенні ОСОБА_1 за ознаками складу злочину, передбаченого ч.ч.2,3 ст. 358, ч.ч. 3,4 ст. 190 КК України (т. 1 а.с.103-107).

Постановою старшого слідчого відділу РОВС та ЗСОГ і ЗО СУ ГУМВС України в Дніпропетровській області від 30.11.2011 року по кримінальному провадженню № 36111020 накладено арешт на майно підозрюваного ОСОБА_1 , а саме: автомобіль «ВАЗ-2101», д.н. НОМЕР_1 , а також все інше рухоме на нерухоме майно, цінності, де б вони не знаходились (т. 1 а.с. 109). Згідно з повідомленням Управління державтоінспекції ГУМВС України в Дніпропетровській області на автомобіль ВАЗ 2101, номерний знак НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_1 , накладено заборону відчуження (т.2 а.с. 218). Відповідно до повідомлення Шостої дніпровської державної нотаріальної контори та витягу про реєстрацію в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна 13.12.2011 року на все майно ОСОБА_1 накладено арешт (т. 2 а.с.220-221).

02.12.2011 року постановою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська ОСОБА_1 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою (т. 1 а.с.110-113).

У цей день старшим слідчим відділу РОВС та ЗСОГ і ЗО СУ ГУМВС України в Дніпропетровській області голову Дніпропетровської обласної кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури письмово повідомлено про порушення кримінальної справи стосовно ОСОБА_1 , його затримання та обрання запобіжного заходу (т. 1 а.с.114).

26.01.2012 року постановою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська строк тримання під вартою ОСОБА_1 продовжено до 15.02.2012 року (т. 1 а.с.116).

27.01.2012 року в.о. прокурора Дніпропетровської області винесено постанову про порушення відносно ОСОБА_1 кримінальної справи за ознаками злочинів, передбачених ч.ч.2,3 ст. 358, ч.ч. 3,4 ст. 190, ч. 5 с. 27, ч. 2 ст. 366 КК України (т. 1 а.с.117-121).

У рамках кримінальної справи № .01.2012 року слідчим винесено постанову про притягнення в якості обвинуваченого ОСОБА_1 , пред`явивши йому обвинувачення в здійсненні злочинів, передбачених ч. 4 ст. 190, ч. 3 ст. 28, ч. 5 ст. 27, ч. 2 ст. 366, ч. 3 ст. 28, ч.ч. 2, 3 ст. 358 КК України в ред. 2001 року (т. 1 а.с.9-22).

Постановою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 30.12.2013 року в задоволенні клопотання ОСОБА_1 про зміну запобіжного заходу на інший, не пов`язаний із перебуванням під вартою, відмовлено (т. 4 а.с.20).

11.04.2014 року постановою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська по справі № 419/1636/12, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 23.07.2015 року (т. 1 а.с. 64-66), кримінальну справи з обвинувачення, зокрема, ОСОБА_1 у злочинах, передбачених ч. 4 ст. 190, ч. 3 ст. 28, ч. 5 ст. 27, ч. 2 ст. 366, ч. 3 ст. 28, ч.ч. 2, 3 ст. 358 КК України, направлено прокурору Дніпропетровської області для організації додаткового розслідування, та змінено ОСОБА_1 запобіжний захід з тримання під вартою на підписку про невиїзд, звільнивши його з-під варти в залі суду (т. 1 а.с.23-63). 11.04.2014 року та 23.05.2014 року ОСОБА_1 надав суду підписку, в якій зобов`язався до набрання вироком відносно нього законної сили не виїздити з місця мешкання (т. 4 а.с. 106).

27.08.2015 року кримінальну справу № 36111020 за обвинуваченням ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_1 та інших у вчинення злочинів, передбачених ч.ч. 3,4 ст. 190, ч. 2 ст. 366, ч.ч.2,3 ст. 358 КК України, долучено до матеріалів кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000817 від 27.08.2015 року за ч. 4 ст. 190 КК України та в подальшому об`єднано з кримінальним провадженням № 0000150 (т. 1 а.с.122-123, 130, т. 4 а.с. 129).

У 2017 році ОСОБА_1 неодноразово звертався до прокуратури Дніпропетровської області про скасування арешту його майна, однак, постановами від 01.06.2017 року та 03.07.2017 року в задоволенні клопотань відмовлено (т. 1 а.с.124-129)

Постановою прокурора Дніпропетровської місцевої прокуратури № 3 Прокуратури Дніпропетровської області від 06.09.2019 року кримінальне провадження № 00000150 закрито у зв`язку із встановленням відсутності в діяннях складу кримінальних правопорушень (т. 1 а.с.68-69).

Рішенням Європейського Суду з прав людини у справі «Іванов та інші проти України» від 08.02.2018 року ОСОБА_1 призначено компенсацію в розмірі 5 900 євро за незаконне позбавлення свободи, включаючи документально незафіксоване затримання та тримання під вартою за відсутності судового рішення та будь-якої іншої юридичної підстави: відсутності обґрунтування у судових рішеннях щодо арешту заявника та продовження тримання під вартою, відсутність розгляду судом будь-яких інших альтернативних заходів, а також за надмірну тривалість судового перегляду тримання під вартою: Красногвардійський районний суд м. Дніпра у своєму рішенні від 30.12.2013 року не розглянув аргументи заявника, подані в його проханні про звільнення (т. 1 а.с.70-78).

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна станом на 17.05.2021 року на все майно ОСОБА_1 накладено арешт за заявою старшого слідчого відділу РОВС та ЗСОГ і ЗО СУ ГУМВС України в Дніпропетровській області (т. 1 а.с.79).

Як зазначив позивач у судовому засіданні, арешт з його майна на час розгляду справи не знято, що відповідачі не заперечували.

Статтею 56 Конституції України встановлено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець відокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Порядок відшкодування такої шкоди визначається законом (частина сьома статті 1176 ЦК України).

Статтею 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок:

1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру

у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян;

2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу;

3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема, у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати (пункт 2 частини першої статті 2 Закону).

Таким чином, враховуючи, що щодо ОСОБА_1 була порушена кримінальна справа, яка була закрита у зв`язку із встановленням відсутності в діяннях складу кримінальних правопорушень, позивач має право на відшкодування завданої шкоди в повному обсязі.

Вирішуючи позовну вимогу ОСОБА_1 щодо стягнення з Держави України в особі Державної казначейської служби України шляхом списання в безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку спеціально визначеного для відшкодування шкоди завданої громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду за рахунок коштів Державного бюджету України на відшкодування моральної шкоди у розмірі 4 880 000 грн. з урахуванням будь-яких податків, що можуть нараховуватися на суму відшкодування, суд виходив з такого.

Положеннями статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що громадянинові відшкодовується (повертається), в тому числі й моральна шкода.

Відшкодування шкоди проводиться за рахунок коштів державного бюджету (стаття 4 вказаного Закону).

Відповідно до частини третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року по справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) зроблено висновок про те, що моральною шкодою визначаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють під час розгляду справи. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом.

Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі.

Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її безпідставного збагачення.

Отже, розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи, але за час незаконного перебування громадянина під слідством чи судом він має бути не меншим однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством або судом.

При цьому, законодавством встановлений лише мінімальний розмір для визначення моральної шкоди, але не граничний.

Обґрунтовуючи позов в частині стягнення моральної шкоди, ОСОБА_1 зазначив, що з 15.08.2011 року перебуває під кримінальним переслідуванням, яке триває і досі, оскільки арешт з його майна не знято, тому просить відшкодувати шкоду за 122 місяці (з 15.08.2011 року до 03.11.2021 року), при цьому, визначає розмір шкоди у 40 000 грн. на місяць. Таку шкоду завдано незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури в ході обшуків, затримання, тривалого тримання під вартою, а після його запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд, а також арешту всього його майна, який і після закриття кримінального провадження не було знято.

Встановлення правильного періоду перебування особи під слідством і судом впливає на правильність визначення мінімального розміру моральної шкоди, який не може бути зменшено.

Як встановлено судом, 15.08.2011 року за місцем проживання позивача, його роботи та в автомобілі було проведено обшуки. Таким чином, кримінальне переслідування позивача розпочалося 15.08.2011 року.

Під час досудового розслідування позивача було затримано 30.11.2011 року та з 02.12.2011 року по 11.04.2014 року він перебував під вартою, з 11.04.2014 року запобіжний захід ОСОБА_1 було змінено на підписку про невиїзд. А з 01.02.2011 року все майно позивача арештовано.

Моральні страждання позивача обумовлені порушенням його звичайного життя внаслідок обшуків та арешту майна, позбавленням волі, неможливістю реалізації в професії, неможливістю брати участь у вихованні дитини, її утриманні внаслідок тримання під вартою протягом 28 місяців та 10 днів, порушенням права на вільне пересування через підписку про невиїзд, а також внаслідок підозри його у вчиненні тяжких кримінальних правопорушень погіршилася репутація позивача та його родини. Наведене призвело до порушення нормальних життєвих зв`язків позивача та вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Під слідством позивач перебував до 06.09.2019 року, оскільки кримінальне провадження № 00000150 було закрито постановою прокурора Дніпропетровської місцевої прокуратури № 3 Прокуратури Дніпропетровської області від 06.09.2019 року у зв`язку із встановленням відсутності в діяннях складу кримінальних правопорушень, тобто слідство припинено з 06.09.2019 року.

Отже, позивач перебував під слідством з 15.08.2011 року по 06.09.2019 року, тобто 100 місяців.

Таким чином, мінімальний розмір моральної шкоди, завданої ОСОБА_1 , становить 670 000 грн. (100 місяців * 6 700 грн.).

При цьому, суд враховує ступінь моральних страждань, які зазнав позивач у зв`язку з порушення його звичайного життя, тривалість тримання його під вартою, неможливість реалізувати себе у зв`язку з цим як професіонал та батько (брати участь у вихованні сина, проводити з ним достатньо часу, спілкуватися, спостерігати як він розвивається), позбавлення його можливості заробляти на життя, забезпечувати дитину, і доходить висновку про необхідність застосування чотириразового розміру мінімальної заробітної плати за час його тримання під вартою, тобто 29 місяців * 6 700 грн. * 4, що становить 777 200 грн.

Також суд враховує ступінь моральних страждань позивача, викликаних поза часом тримання під вартою, а саме: обшуки за місцем роботи, проживання, повідомлення голови Дніпропетровської обласної кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури щодо кримінальної справи стосовно ОСОБА_1 , що вплинуло на його ділову репутацію, та репутацію серед друзів, знайомих, сусідів, застосування запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд, чим порушено його право на вільне пересування, накладення арешту на все майно позивача, що викликало труднощі в розпорядженні ним. Також суд враховує, що закриваючи кримінальне провадження, прокурор не скасував арешт майна позивача, тобто ОСОБА_1 необхідно прикладати додаткових зусиль для відновлення становища, що існувало до порушення кримінальної справи.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що до мінімальної заробітної плати за час, що позивач перебував під слідством та не утримувався під вартою слід застосувати коефіцієнт 2. Таким чином, моральна шкода за цей період становить 71 місяць * 6 700 грн. * 2, що дорівнює 951 400 грн.

Отже, суд оцінює завдану позивачу моральну шкоду в розмірі 1 728 600 грн. та доходить висновку про наявність правових підстав для її стягнення з урахуванням будь-яких податків, що можуть нараховуватися на суму відшкодування та задоволення позову ОСОБА_1 в цій частині, та відмову в іншій через її необґрунтованість.

Вирішуючи позовну вимогу ОСОБА_1 щодо стягнення 92171 грн. неотриманої заробітної плати, суд виходив з такого.

Згідно з п. 1 ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що громадянинові відшкодовується (повертається) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій.

Відповідно до ст. 4 вказаного закону розмір сум, які передбачені пунктом 1 статті 3 цього Закону і підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади), за час відбування кримінального покарання чи виправних робіт як адміністративного стягнення.

Пункт 8 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» визначає, що згідно із ч. 1 ст. 4 зазначеного Закону розмір сум, які передбачені п. 1 ст. 3 Закону і підлягають відшкодуванню визначається з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади), за час відбування кримінального покарання чи виправних робіт як адміністративного стягнення. Розмір цих сум обчислюється виходячи з середньомісячного заробітку громадянина до вчинення щодо нього незаконних дій з заліком заробітку (інших відповідних доходів), одержаного за час відсторонення від роботи (посади), відбування кримінального покарання або адміністративного стягнення у вигляді виправних робіт.

Як встановлено в ході судового розгляду, позивач був затриманий 30.11.2011 року, а з 02.12.2011 року по 11.04.2014 року перебував під вартою, отже, за період з 30.11.2011 року по 11.04.2014 року втратив заробіток.

Позивач, розраховуючи розмір середньої заробітної плати, виходив з середньої плати по Дніпропетровській області, яка оприлюднена на офіційному сайті Державної служби статистики.

Однак, судом встановлено, що до затримання позивач займався адвокатською діяльністю, тобто діяв як самозайнята особа.

Відповідно до підпункту 3 пункту 9 вказаного положення Середньомісячний заробіток для визначення розміру відшкодування шкоди для громадян, які не відносяться до категорії робітників і службовців, - шляхом поділу на 12 суми річного доходу за попередній рік. У даному випадку йдеться про доходи осіб вільних професій (художників, письменників тощо); осіб, які займаються індивідуальною трудовою діяльністю в сфері кустарно-ремісничих промислів сільського господарства, побутового обслуговування населення та іншими видами діяльності, основаними виключно на особистій праці цих осіб, членів їх сімей; а також стипендії, що виплачуються в період навчання у вищих і середніх спеціальних учбових закладах, училищах і на курсах.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

При цьому, позивач не надав доказів розміру його доходу за попередній рік.

Приписами п. 9 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» передбачено, зокрема, що у тих випадках, коли не можна визначити дохід громадянина, або коли громадянин не мав певних джерел доходів з поважних причин, розмір шкоди визначається виходячи з встановленого законом мінімуму заробітної плати.

Беручи до уваги, що позивачем не надано доказів розміру його доходу, а суд розглядає справу лише в межах наданих доказів та не вправі збирати їх самостійно, суд керується приписом п.9 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду».

Згідно із п. 5 ст. 38 Бюджетного кодексу України розмір мінімальної заробітної плати визначається Законом України «Про Державний бюджет України» на відповідний рік.

Так, мінімальна заробітна плата законом була встановлена в розмірі:

2011 рік: листопад 985 грн. / 22 робочих дні = 44,77 грн., грудень 1004 грн.;

2012 рік: січень березень по 1073 грн., квітень червень по 1094 грн., липень вересень по 1102 грн., жовтень листопад по 1118 грн., грудень 1134 грн.;

2013 рік: січень жовтень по 1147 грн., грудень 1218 грн.;

2014 рік: січень березень по 1218 грн., квітень 1218 грн. / 21 робочий день в місяці * 9 робочих днів до 11.04.2014 року = 522 грн.

Таким чином, мінімальна заробітна плата за період з 30.11.2011 року по 11.04.2014 року становила всього 32 236,77 грн.

На підставі викладеного, за відсутності доказів середньої заробітної плати позивача, ураховуючи диспозитивність та змагальність судового процесу, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення вимоги позивача про стягнення на його користь заробітку, не одержаного за період з 30.11.2011 року по 11.04.2014 року через затримання та перебування під вартою, в розмірі 32 236,77 грн., та відмову в іншій частині через недоведеність суми середнього заробітку.

Вирішуючи вимогу позивача щодо стягнення вартості переданих йому до Дніпропетровського слідчого ізолятора №3 продуктів харчування, засоби особистої гігієни, лікарських засобів у розмірі 72 500 грн., суд виходив з такого.

Обґрунтовуючи вказану вимогу, позивач зазначив, що за його час перебування у слідчому ізоляторі його цивільна дружина кожного тижня передавала йому продукти харчування, засоби особистої гігієни, лікарські засоби на загальну суму 72 500 грн.

Матеріали справи містять заяви ОСОБА_6 про передачу ОСОБА_1 продуктів, засобів особистої гігієни, канцтоварів, цигарок, однак, жодного обґрунтування дійсної необхідності в такого роду речах у період перебування в слідчому ізоляторі, де останній перебував на повному державному забезпеченні, а також доказів вартості переданих продуктів позивачем не надано.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову в частині стягнення матеріальної шкоди в розмірі 72 500 грн.

Щодо позовної вимоги про стягнення на користь позивача витрат на правничу допомогу, надану під час слідства в розмірі 150 000 грн., суд зазначає таке.

Згідно з пунктом 4 ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» громадянинові відшкодовуються (повертаються) суми, сплачені ним у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги.

Положеннями ст.ст. 79, 80 ЦПК України визначено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з ч.1-3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Велика Палата Верховного Суду у своїй Постанові від 03 липня 2019 року по справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19) вказує, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Згідно із ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.

Відповідно до ст. 903 ЦК України у випадку, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

За положеннями ч. 1 ст. 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Частиною 3. ст. 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» передбачено, що до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

Згідно зі ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Отже, визначені Законом №266/94-ВР від 1 грудня 1994 року суми, сплачені громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги не є тотожними витратам на правничу допомогу, які передбачені статтею 137 ЦПК України, а тому, в даному випадку потрібно виходити зі спеціальної норми закону, якою передбачено таке відшкодування.

Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якої надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000, від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009.

Так, у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23- рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо.

На підтвердження понесених витрат на правову допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про їх відшкодування.

Такі висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду, яка викладена, зокрема, у постанові від 11 травня 2022 року у справі №201/4534/20 (провадження №61-7077св21).

Відповідно до договору про надання правової допомоги, укладеного 30.11.2011 року між адвокатом Опарою С.В. та Волошиним К.В., адвокат захищає інтереси ОСОБА_1 на стадії досудового розслідування кримінальної справи. Пунктом 4.1 договору визначено, що розмір, форма, строки та порядок винагороди за надання правової допомоги визначаються додатковою угодою № 1, яка є невід`ємною частиною даного договору (т.2 а.с. 99-101).

Згідно з договором про надання правової допомоги, укладеним 02.03.2012 року між адвокатом Опарою С.В. та Волошиним К.В., адвокат захищає інтереси ОСОБА_1 на стадії розгляду кримінальної справи судом першої інстанції. Пунктом 4.1 договору визначено, що розмір, форма, строки та порядок винагороди за надання правової допомоги визначаються додатковою угодою № 1, яка є невід`ємною частиною даного договору (т.2 а.с. 102-104).

З матеріалів справи вбачається, що адвоката Опару С.В. допущено в якості захисника Волошина К.В. (т. 2 а.с. 214), адвокат Опара С.В. брав участь у процесуальних діях та надавав правову допомогу позивачу.

Однак, додаткової угоди № 1 до договору про надання правової допомоги від 30.11.2011 року та додаткової угоди № 1 до договору про надання правової допомоги, від 02.03.2012 року позивачем не надано. Таким чином, позивачем не доведено розміру, форми, строків та порядку винагороди за надання правової допомоги, тобто домовленості, якої досягли сторони вказаних договорів.

Суд критично ставиться до копій розписок (т. 2 а.с. 105-107) про отримання адвокатом Опарою С.В. від ОСОБА_1 (під час його тримання під вартою) в якості гонорару 30 000 грн. 12.12.2011 року, 70 000 грн. 29.06.2013 року, 50 000 грн. 30.08.2015 року, через невідповідність таких доказів вимогам статей 79-80 ЦПК України щодо достовірності та достатності.

Враховуючи відсутність доказів визначення сторонами договорів розміру винагороди, а також підтвердження понесення ОСОБА_1 витрат на правову допомогу саме в розмірі 150 000 грн., у суду відсутні правові підстави для стягнення на користь позивача його витрат на правову допомогу в кримінальному провадженні, тому суд відмовляє в задоволенні цієї вимоги за недоведеністю.

Також суд зазначає, що відповідно до статті 2 ЦК України учасником спірних правовідносин у справі про відшкодування шкоди за рахунок держави на підставі статті 1176 ЦК України є держава Україна, а тому вона має бути відповідачем.

Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України).

Відповідно до частини 1 статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Відповідно до пункту 4 Положення про ДКС України, затвердженого Указом Президента України від 13 квітня 2011 року №460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є ДКС України (Казначейство України), яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Таким чином, відповідачем у справі є Держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватись, або номера чи виду рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення.

Такі висновки викладені у пункті 6.21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі №910/23967/16 (провадження № 12-110гс18).

Таким чином, суд задовольняє позов частково, а саме стягненню з Держави України за рахунок коштів Державного бюджету України на користь позивача підлягає моральна шкода в розмірі 1 728 600 грн. з урахуванням податків, що можуть нараховуватися на суму відшкодування, а також матеріальна шкода в сумі 32 236,77 грн. з урахуванням податків, що можуть нараховуватися на суму відшкодування.

Також позивач просив стягнути його судові витрати на професійну правничу допомогу по даній справі в розмірі 50 000 грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу адвоката у розмірі 50 000 грн. позивачем надано: свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю (т. 2 а.с.13), ордер (т. 1 а.с.145), договір про надання правової допомоги від 10.06.2021 року, додаткову угоду від 20.08.2021 року № 1 до вищевказаного договору, в якій між сторонами погоджено розмір гонорару адвоката в сумі 50 000 грн. (т. 2 а.с.14-18), акт виконаних робіт від 24.05.2023 року (т. 4 а.с.188-189), квитанції про оплату правової допомоги ОСОБА_1 в розмірі 50 750 грн. (а.с.36).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (пункт 268).

Як вбачається з акту виконаних робіт, адвокатом Горовим С.О. до послуг віднесено витрати на паливо, що відповідно до вищевказаних правових норм не є послугою з надання правової допомоги.

Таким чином, позивачем підтверджено судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 46 000 грн.

При цьому, враховуючи, що позов задоволено частково, витрати позивача розподіляються пропорційно від розміру задоволених вимог та підлягають стягненню з Держави України за рахунок коштів Державного бюджету України в сумі 15 443,96 грн. (1 760 836,77 грн. * 46 000 грн.) / 5 244 671 грн.

Керуючись ст. 56 Конституції України, ст. 1176 ЦК України, Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», ст.ст. 4, 10, 12, 137, 141, 258, 259, 263, 264, 265, 268 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Дніпропетровської обласної прокуратури, Головного управління національної поліції в Дніпропетровській області про відшкодування моральної та матеріальної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду задовольнити частково.

Стягнути з Держави України за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , моральну шкоду в розмірі 1 728 600 грн., а також матеріальну шкоду в сумі 32 236,77 грн., а всього 1 760 836,77 грн., з урахуванням податків, що можуть нараховуватися на суму відшкодування.

Стягнути з Держави України за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , судові витрати на професійну правову допомогу в розмірі 15 443,96 грн.

В іншій частині позову відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Н.Г.Остапенко