Постанова

Іменем України

22 березня 2023 року

м. Київ

справа № 757/29906/19-ц

провадження № 61-2278св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.

суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І., Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Лідовець Р. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Печерського районного суду міста Києва від 14 липня 2020 року, ухвалене у складі судді Батрин О. В., та постанову Київського апеляційного суду від 17 січня 2022 року, прийняту у складі колегії суддів: Невідомої Т. О., Гаращенка Д. Р., Поліщук Н. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») про розірвання договору банківського вкладу, стягнення заборгованості.

Позовну заяву ОСОБА_1 мотивував тим, що 12 липня 2017 року між ним та АТ КБ «ПриватБанк» укладений договір депозиту № SAMDNWFD900 Вклад «Стандарт» на 1 міс., у відповідності до якого позивач передав відповідачу грошові кошти у розмірі 3 002,00 доларів США для розміщення на депозитному вкладі з річною ставкою за процентами у розмірі 1 %.

Позивач зазначав, що відповідно до пункту 20 договору у вкладника є право достроково розірвати договір, повідомивши про це банк за 2 банківські дні до дати розірвання договору.

01 червня 2018 року позивач скористався передбаченим правом дострокового розірвання договору, повідомивши про це відповідача за 2 банківські дні до дати розірвання договору шляхом подачі письмової заяви про розірвання договору та повернення грошових коштів з депозитного вкладу та нарахованих процентів безпосередньо у відділені банку. 06 червня 2018 року позивач у відділенні банку за адресою: м. Київ, вул. Солом`янська, 14 отримав відмову в отриманні готівкою всієї суми депозитного вкладу у розмірі 3 002 доларів США та нарахованих процентів.

07 червня 2018 року, на свою заяву від 01 червня 2018 року, позивач отримав від відповідача лист, яким його повідомлено про те, що відповідач відмовляється видати належний позивачу вклад до повного погашення заборгованості за кредитним договором від 15 травня 2007 року № HAXRRX14030198 та про те, що за вказаним договором обліковується прострочена заборгованість. При цьому позивач зазначав, що рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18 грудня 2015 року у справі № 202/36452/13-ц у задоволенні позову АТ КБ «Приватбанк» до ПАТ «Акцент Банк», ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 15 травня 2007 року № HAXRRX14030198 відмовлено.

Дії відповідача суперечать вимогам статті 526, 1060 ЦК України і Положенню про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами. Також позивач зазначав, що на договори банківського вкладу, укладені між банками та фізичними особами, поширюються вимоги Закону України «Про захист прав споживачів». Правовідносини, що склались між відповідачем та позивачем на підставі договору банківського вкладу є грошовим зобов`язанням і на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України. У зв`язку з цим у позивача виникло право вимагати стягнення 3 % річних від простроченої суми за період з 12 липня 2017 року по 06 червня 2019 року. Крім того, зазначив, що вкладник за договором депозиту є споживачем фінансових послуг, а банк їх виконавцем та несе відповідальність за неналежне надання цих послуг, передбачену частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме сплату пені у розмірі 3 % вартості послуги за кожен день прострочення.

ОСОБА_1 просив суд:

- припинити зобов`язання між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 шляхом розірвання договору банківського вкладу від 12 липня 2017 року № SAMDNWFD900 Вклад «Стандарт» на 1 міс.;

- стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на його користь суму банківського вкладу у розмірі 3 002 доларів США, нараховані проценти за користування банківським вкладом у розмірі 58,42 доларів США, 3 % річних від простроченої суми грошового зобов`язання у розмірі 90,06 доларів США у гривневому еквіваленті за офіційним курсом Національного банку України(далі - НБУ) на день ухвалення судового рішення, пеню у розмірі 3 % вартості послуги за кожен день прострочення у розмірі 32 871, 90 доларів США у гривневому еквіваленті за офіційним курсом НБУ на день ухвалення судового рішення.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 14 липня 2020 року позов ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про розірвання договору банківського вкладу, стягнення заборгованості задоволено частково.

Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 суму вкладу у розмірі 3 002,00 доларів США, проценти у розмірі 55,34 доларів США, три проценти річних у розмірі 24,38 грн та пеню у розмірі 1 499,07 грн.

У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь держави судовий збір у розмірі 843,42 грн.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що договір банківського вкладу є розірваним на підставі пункту 20 договору, тому позовні вимоги про припинення договору банківського вкладу шляхом його розірвання задоволенню не підлягають.

Врахувавши рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18 грудня 2015 року, суд першої інстанції дійшов висновку, що банк безпідставно списав з депозитного вкладу позивача грошові кошти на сплату кредитної заборгованості позивача за кредитним договором від 15 травня 2007 року № HAXRRX14030198, а тому вважав, що позовні вимоги про стягнення з банку на його користь суми банківського вкладу за договором від 12 липня 2017 року № SAMDNWFD900 у розмірі 3 002,00 доларів США та нарахованих на суму вкладу процентів у розмірі 55,34 доларів США підлягають задоволенню.

Задовольняючи позов у частині вимог про стягнення 3 % річних, суд першої інстанції виходив із того, що 3 % річних повинно нараховуватись виключно у гривні та сума боргу в іноземній валюті повинна бути переведена в гривню станом на день початку прострочення виконання грошового зобов`язання боржником. Отже, 3 % річних від простроченої суми зобов`язання за період з 13 травня 2019 року (дата здійснення переводу грошових коштів на погашення простроченої заборгованості) по 06 червня 2019 року (дата звернення позивача з цим позовом до суду) становить 24,38 грн.

Вирішуючи спір у частині застосування положень частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», суд першої інстанції вказав, що розмір неустойки не може значно перевищувати розмір збитків та при її стягненні судом повинні застосовуватися принципи розумності та справедливості, з урахуванням положень частини третьої статті 551 ЦК України, тому дійшов висновку про зменшення розміру неустойки до розміру процентів, оскільки розмір пені, нарахований позивачем, значно перевищує розмір збитків, тобто, до 55,34 доларів США, що за офіційним курсом Національного банку України (27,0883) станом на 14 липня 2020 року (дата ухвалення рішення суду) дорівнює 1 499,07 грн.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 17 січня 2022 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 14 липня 2020 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення процентів змінено.

Зменшено розмір процентів, який підлягає стягненню з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 , з 55,34 доларів США до 25,10 доларів США.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 14 липня 2020 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення 3 % річних згідно зі статтею статті 625 ЦК України скасовано та ухвалено в цій частині вимог нове судове рішення про задоволення позову.

Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 3 % річних у розмірі 90,06 доларів США.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 14 липня 2020 року у частині вирішення позовних вимог про стягнення пені відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення про відмову у позові.

У решті рішення залишено без змін.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» судовий збір у розмірі 13 172,77 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 у дохід держави судовий збір у розмірі 8 770,22 грн.

Частково скасовуючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції у тій частині, що судовим рішенням встановлено, що банк пропустив строк позовної давності для звернення до суду з вимогами про стягнення заборгованості, оскільки за умовами кредитного договору заборгованість мала бути повернута в строк до 14 травня 2009 року, а банк звернувся до суду 13 листопада 2013 року, тобто строк позовної давності для звернення до суду сплив 15 травня 2012 року, а тому банк втратив право вимоги до позичальника ( ОСОБА_1 ) щодо стягнення заборгованості. При цьому суд апеляційної інстанції послався на положення пунктів 7, 11 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» вказав, що якщо кредитодавець у позасудовому порядку або до судового провадження звертається з вимогою про повернення споживчого кредиту або погашення іншого боргового зобов`язання споживача, кредитодавець не може у будь-який спосіб вимагати будь-якої плати або винагороди від споживача за таке звернення, при цьому, кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув.

Пославшись на положення статей 1071, 1073 ЦК України, Умови та Правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua), суд апеляційної інстанції вказав, що ці Умови та Правила неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк», тобто, кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Умов та Правил у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову, у цьому випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому.

Ураховуючи те, що позивач не був ознайомлений та не надав згоди на застосування Умов та Правил надання банківських послуг, в тому числі, позивачу не було відомо, що вказаний документ містив умови щодо надання позивачем доручення банку на договірне списання грошових коштів з інших рахунків (в тому числі, з рахунків банківського вкладу), відкритих в банку, Умови та Правила надання банківських послуг не можуть визнаватися частиною кредитного договору, оскільки не містять підпису позивача, а тому відсутні підстави вважати, що сторонами кредитного договору було обумовлено у письмову вигляді договірне списання коштів із інших рахунків позивача в банку та можливість його реалізації відповідачем.

Спростовуючи доводи банку про те, що пунктом 12 договору вкладу «Стандарт» від 12 липня 2017 року сторонами погоджено списання коштів з депозитного рахунку для погашення заборгованості за кредитним договором, суд апеляційної інстанції виходив з того, що у пункті 12 договору відсутня пряма вказівка на договірне списання грошових коштів, що знаходяться на депозитному рахунку позивача, у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 15 травня 2007 року № НАХ1ШХІ4030198 без розпорядження позивача. Відповідне списання коштів із вкладного рахунку позивача у відповідності до частини третьої статті 26 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» повинно було здійснюватися за платіжною вимогою відповідача або за меморіальним ордером, оформленим відповідачем. Вказані документи в матеріалах справи відсутні.

Зважаючи на вищевикладене, суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції про те, що банк безпідставно списав з депозитного вкладу позивача грошові кошти на сплату кредитної заборгованості позивача за кредитним договором, а тому вважав, що вимоги позивача про стягнення з відповідача на його користь у примусовому порядку суми банківського вкладу за договором підлягають задоволенню.

Змінюючи рішення суду першої інстанції у частині стягнення процентів за договором банківського вкладу, суд апеляційної інстанції послався на пункти 7, 8, 22, 23 договору вкладу та вказав, що відповідно до умов договору позивач має право на отримання процентів за вкладом за ставкою 1 % за період з 12 липня 2017 року по 12 травня 2018 року, а за ставкою «на вимогу» за період з 13 травня 2018 року по 06 червня 2018 року (до моменту розірвання договору вкладу).

Скасовуючи рішення суду першої інстанції у частині нарахування 3 % річних, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України та ухвалюючи своє рішення в цій частині, суд апеляційної інстанції вказав, що 3 % річних згідно зі статтею 625 ЦК України повинні розраховуватись з моменту розірвання договору вкладу (07 червня 2018 року) по дату звернення до суду із цим позовом (06 червня 2019 року). Висновки суду першої інстанції про те, що 3 % річних повинні нараховуватися виключно у гривні та за період з 13 травня 2019 року (дата здійснення переводу грошових коштів на погашення простроченої заборгованості) по 06 червня 2019 року (дата звернення позивача з цим позовом до суду) є помилковими, а тому рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних про стягнення 3 % річних згідно зі статтею 625 ЦК України підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині вимог рішення про задоволення позову та стягнення з банку на користь ОСОБА_1 3 % річних у розмірі 90,06 доларів США.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції у частині стягнення пені та відмовляючи у задоволенні позову в цій частині, суд апеляційної інстанції врахував, що пеня, передбачена частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», застосовується у разі порушення виконання договірного зобов`язання на користь споживача.

Суд вказав, що позивач, звертаючись до суду з позовом, просив стягнути з банку пеню, відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», обчислену за період з 07 червня 2018 року по 06 червня 2019 року, проте, договірні правовідносини між позивачем і банком припинені з 06 червня 2018 року. Припинення договірних правовідносин між споживачем і банком виключає можливість стягнення пені, передбаченої частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Короткий зміст вимог касаційної скарги

09 лютого 2022 року АТ КБ «ПриватБанк» подало до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати рішення Печерського районного суду міста Києва від 14 липня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 17 січня 2022 року в частині задоволення позовних вимог та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог.

Рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції у частині відмови в задоволенні позовних вимог не оскаржуються, тому в силу вимог статті 400 ЦПК України у касаційному порядку судові рішення судів попередніх інстанцій у цій частині не переглядаються.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

11 лютого 2022 року ухвалою Верховного Суду касаційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» залишено без руху з наданням строку для усунення її недоліків.

01 квітня 2022 року ухвалою Верховного Суду відкрито касаційне провадження, витребувано справу із Дарницького районного суду міста Києва.

У червні 2022 року справа надійшла до Верховного Суду.

16 січня 2023 року ухвалою Верховного Суду справу призначено до судового розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 18 липня 2018 року у справі № 537/6072/16-ц (провадження № 61-35327св18), від 28 січня 2019 року у справі № 639/7920/16-ц (провадження № 61-33814св18).

Заявник вказує, що за загальним правилом ЦК України зі спливом позовної давності, навіть за наявності рішення суду про відмову у позові зі спливом пропуску позовної давності, зобов`язання не припиняється. Крім того, зобов`язання позивача, передбачені умовами кредитного договору, не виконані належним чином, оскільки заборгованість, яка виникла у зв`язку з належним виконанням зобов`язання за кредитним договором, не погашена.

Одночасно заявник стверджує, що умови договору вкладу не містять умов зобов`язань банку отримати від позивача платіжну вимогу або меморіальний ордер, оформлений ОСОБА_1 на списання грошових коштів.

Заявник вказує, що суд апеляційної інстанції змінив рішення суду першої інстанції у частині стягнення 3 % річних, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, збільшивши суму стягнення з 24,38 грн до 90,6 доларів США.

Однак заявник стверджує, що банк не оскаржував рішення суду в цій частині, тому вважає, що суд апеляційної інстанції вийшов за межі апеляційної скарги банку.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У травні 2022 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому вказав, що касаційна скарга задоволенню не підлягає, а рішення Печерського районного суду міста Києва від 14 липня 2020 року та постанова Київського апеляційного суду від 17 січня 2022 року прийняті з правильним застосуванням норм матеріального права та без порушень норм процесуального права.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

12 липня 2017 року між сторонами ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк» укладено договір депозиту № SAMDNWFD900, вклад «Стандарт» на 1 місяць, з нарахуванням 1 % річних, сума вкладу позивача становить 3002,00 доларів США. Відповідно до договору відповідач відкрив позивачу особистий рахунок № НОМЕР_1 .

На підставі положень пункту 6 договору строк дії вкладу був неодноразово пролонгований.

Згідно з пунктом 20 договору у вкладника є право достроково розірвати договір, повідомивши про це банк за 2 (два) банківські дні до дати розірвання договору.

Відповідно до пункту 22 договору, якщо вкладник вимагає дострокового розірвання договору, а строк вкладу ще не настав, вкладнику повертається сума вкладу. За неповний строк вкладу проценти виплачуються по ставці вкладу «До вимоги» за фактичну кількість днів, що пройшли з дати оформлення вкладу до дня розірвання договору.

06 червня 2018 року позивач подав до відповідача заяву про дострокове розірвання договору від 12 липня 2017 року № SAMDNWFD900 та виплату належної йому суми банківського вкладу.

Згідно з випискою за рахунком позивача № НОМЕР_1 , станом на 13 травня 2019 року на рахунку позивача залишок вкладу становить 3 002,00 доларів США та нарахованих на нього процентів у розмірі 55,34 доларів США.

Листом від 12 червня 2018 року № 20.1.0.0.0/7-20180606/1719 банк відмовив ОСОБА_1 у видачі банківського вкладу, мотивуючи це тим, що останній є боржником за договором про надання банківських послуг, а саме за кредитним договором від 15 травня 2007 року № HAXRRX14030198, який на цей час має прострочену заборгованість за вказаним кредитним.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18 грудня 2015 року у справі № 202/36452/13-ц у задоволені позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до ПАТ «Акцент-Банк», ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 15 травня 2007 року № AXRRX14030198 відмовлено. Цим рішенням встановлено, що банк пропустив строк позовної давності для звернення до суду з вимогами про стягнення заборгованості, оскільки за умовами кредитного договору заборгованість мала бути повернута в строк до 14 травня 2009 року, а банк звернувся до суду 13 листопада 2013 року. Отже, строк позовної давності для звернення до суду сплив 15 травня 2012 року, а тому банк втратив право вимоги до позичальника ( ОСОБА_1 ) щодо стягнення заборгованості.

На підтвердження правомірності своїх дій перерахування грошових коштів з депозитного вкладу позивача на сплату кредитної заборгованості, відповідач до матеріалів справи долучив копію витягу із Умов та Правил надання банківських послуг.

Матеріали справи не містять платіжних вимог або меморіальних ордерів, оформлених відповідачем, на списання грошових коштів, що знаходяться на депозитному рахунку позивача, у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № НАХ1ШХІ4030198 від 15 травня 2007 року.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до пунктів 1, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції у незміненій та нескасованій частині та постанова суду апеляційної інстанції відповідають, доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Частиною першою статті 1066 ЦК України передбачено, що за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка.

Відповідно до частини третьої статті 1066 ЦК України банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд.

Підстави для списання грошових коштів з рахунку визначені статтею 1071 ЦК України, відповідно до якої банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження. Грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом чи договором між банком і клієнтом.

Відповідно до пункту 1.38 статті 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів, тут і надалі у редакції, чинній на час виникнення спору, у цьому Законі наведені терміни та поняття вживаються в такому значенні: списання договірне - списання банком з рахунка клієнта коштів без подання клієнтом платіжного доручення, що здійснюється банком у порядку, передбаченому в договорі, укладеному між ним і клієнтом, або згідно з умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку.

Згідно з пунктом 26.1 статті 26 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів» платник при укладенні договорів із банком має право передбачити договірне списання грошей із своїх рахунків на користь банку платника та/або третіх осіб.

Відповідно до пункту 1.7 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Національного банку України від 21 січня 2004 року № 22, тут і надалі у редакції, чинній на час виникнення спору, (далі - Інструкція від 21 січня 2004 року), кошти з рахунків клієнтів банки списують лише за дорученнями власників цих рахунків (включаючи договірне списання коштів згідно з главою 6 цієї Інструкції) або на підставі розрахункових документів стягувачів згідно з главами 5 та 12 цієї Інструкції.

Банк обумовлює своє право на здійснення договірного списання за дорученням платника з його рахунку в договорі банківського рахунка або іншому договорі про надання банківських послуг (пункт 6.1 Інструкції від 21 січня 2004 року).

Банк, що обслуговує платника, здійснюючи на підставі договору банківського рахунка або іншого договору про надання банківських послуг договірне списання коштів з рахунку платника, оформляє меморіальний ордер, у реквізиті «Призначення платежу» якого зазначає номер, дату договору, яким передбачено можливість застосування договірного списання (пункт 6.5 Інструкції від 21 січня 2004 року).

Пунктом 6.6 Інструкції від 21 січня 2004 року визначено, що платник у договорах банківського рахунку або інших договорах про надання банківських послуг може передбачати доручення банку на договірне списання коштів з його рахунків на користь третіх осіб або на свої рахунки, які відкриті в цьому чи іншому банку.

Договір може містити інформацію, яка потрібна банку для списання ним коштів з рахунку платника.

Банк, що обслуговує платника, здійснюючи на підставі договору про розрахунково-касове обслуговування або іншого договору про надання банківських послуг договірне списання коштів з рахунку платника, оформляє меморіальний ордер, у реквізиті "Призначення платежу" якого зазначає інформацію про платіж і номер, дату договору, за яким передбачено можливість застосування договірного списання.

Отже, зазначені положення закону свідчать про можливість списання коштів з рахунка їх володільця лише за розпорядженням останнього або на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом чи договором між банком і клієнтом.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19) вказала, що Умови та Правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк», тобто, кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Умов та Правил у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову, у цьому випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому.

Банк у випадках, передбачених пунктами 2.2.1.13 та 2.2.1.14 Умов та правил надання банківських послуг, має право перерахувати кошти з рахунку банківського вкладу лише на поточний/картковий рахунок клієнта. У вказаних положеннях будь-якого права банку на автоматичне перерахування грошових коштів з рахунку банківського вкладу на погашення кредитної заборгованості без згоди клієнта не передбачено.

Суди попередніх інстанцій встановили, що матеріали справи не містять доказів про те, що позивач був ознайомлений з Умовами та правилами надання банківських послуг, на підставі пунктів 2.2.1.13 та 2.2.1.14 яких банк автоматично перерахував грошові кошти, які знаходились на депозитному рахунку позивача, на погашення заборгованості за кредитним договором.

Крім того, за умовами договору депозиту сторони погодили списання коштів з депозитного рахунку для погашення заборгованості за кредитним договором (пункт 12 договору вкладу «Стандарт» від 12 липня 2017 року), однак в умовах цього договору відсутня пряма вказівка на договірне списання грошових коштів, що знаходяться на депозитному рахунку позивача, у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 15 травня 2007 року без розпорядження позивача.

Відповідне списання банк зобов`язаний оформити відповідно до вимог частини третьої статті 26 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», пункту 6.6 Інструкції від 21 січня 2004 року тобто за платіжною вимогою відповідача або меморіальним ордером, оформленим банком.

Статтею 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Встановивши, що позивач не ознайомлений з Умовами та правилами надання банківських послуг у частині автоматичного перерахування коштів з депозитного рахунку на погашення кредитної заборгованості, а відповідач не надав доказів про те, що списання грошових коштів з депозитного рахунку позивача на погашення кредитної заборгованості за кредитним договором від 15 травня 2007 року без розпорядження позивача відбулося не у відповідності з вимогами частини третьої статті 26 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», пункту 6.6 Інструкції від 21 січня 2004 року, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про те, що банк безпідставно списав з депозитного вкладу позивача грошові кошти на сплату кредитної заборгованості позивача за кредитним договором від 15 травня 2007 року № HAXRRX14030198.

Посилання представника АТ КБ «ПриватБанк» як на підставу касаційного оскарження на застосування норм права без урахування висновків у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 18 липня 2018 року у справі № 537/6072/16-ц (провадження № 61-35327св18), від 28 січня 2019 року у справі № 639/7920/16-ц (провадження № 61-33814св18) не спростовують зроблених вище висновків.

Так у справах № 537/6072/16-ц, № 639/7920/16-ц зроблено висновок про те, що сплив позовної давності, навіть за наявності рішення суду про відмову у позові з підстав пропущення позовної давності, зобов`язання не припиняє, але це не спростовує висновків судів попередніх інстанцій у справі, що переглядається, про те, що позивач не був ознайомлений та не надав згоди на застосування Умов та Правил надання банківських послуг, а умови договору депозиту не дають право банку автоматично перерахувати грошові кошти, які знаходились на депозитному рахунку позивача, на погашення заборгованості за кредитним договором.

Отже, відсутні підстави вважати, що суди у справі, що переглядається, не врахували висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладені у наведених як приклад постановах касаційного суду, оскільки у цих постановах та у справі, що є предметом перегляду, відмінними є, зокрема, підстави позову та встановлені фактичні обставини.

Таким чином, доводи касаційної скарги у цій частині не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції у частині задоволення позову про стягнення з банку суми вкладу.

Щодо нарахування 3 % річних, передбачених статтею 625 ЦК України

Згідно з статтею 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника.

У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. При обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.

Такий правовий висновок висловлений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року (справа № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18), на який правильно послався суд апеляційної інстанції.

Таким чином, позивач має право на стягнення з відповідача 3% річних, розмір яких за обґрунтованими розрахунками суду апеляційної інстанції становить 90,06 доларів США.

Щодо доводів касаційної скарги АТ КБ «ПриватБанк» про порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, колегія суддів зазначає таке.

Згідно з частиною першою статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Звертаючись до суду апеляційної інстанції, банк просив скасувати рішення суду першої інстанції у частині задоволення позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову, в іншій частині рішення залишити без змін, що встановлено з прохальної частини апеляційної скарги (а.с.138).

Як вбачається з рішення суду першої інстанції, суд частково задовольнив позовні вимоги ОСОБА_1 , в тому числі і в частині вимог про стягнення 3% річних.

Суд апеляційної інстанції переглянув справу в частині задоволення позовних вимог про стягнення:

- суми вкладу;

- суми нарахованих процентів за користування банківським вкладом;

- 3 % річних, передбачених статтею 625 ЦК України;

- пені, передбаченої частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Таким чином, доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції вийшов за межі доводів апеляційної скарги у частині вирішення спору про стягнення 3 % річних, передбачених статтею 625 ЦК України, не знайшли свого підтвердження під час касаційного перегляду справи.

Отже, порушень апеляційним судом вимог частини першої статті 367 ЦПК України колегією суддів не встановлено.

Інші доводи касаційної скарги переважно зводяться до незгоди з висновками судів стосовно встановлених обставин справи, містять посилання на докази, що були предметом дослідження й оцінки судом, та спрямовані на переоцінку доказів у справі.

У силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції у нескасованій та незміненій апеляційним судом частині та постанову суду апеляційної інстанції - без змін.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 14 липня 2020 року у незміненій та нескасованій частині та постанову Київського апеляційного суду від 17 січня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. А. Воробйова

Б. І. Гулько

Г. В. Коломієць

Р. А. Лідовець