Номер провадження: 22-ц/813/1855/23
Справа № 509/2522/21
Головуючий у першій інстанції Гандзій Д.М.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.04.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Громіка Р.Д.,

Драгомерецького М.М.,

за участю секретаря Хухрова С.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження, у відсутність учасників справи, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 29 червня 2021 року, ухваленого під головуванням судді Гандзія Д.М., у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Овідіопольської селищної ради Одеської області про усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку,

встановив:

25.05.2021 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , Овідіопольської селищної ради Одеської області про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку.

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 29 червня 2021 року позов ОСОБА_2 було задоволено (а.с.42-46).

Усунено ОСОБА_2 перешкоди у володінні, розпорядженні та користуванні житловим будинком АДРЕСА_1 , який належить їй на праві власності.

Визнано ОСОБА_1 такою, що втратила право користування житловим буд. АДРЕСА_1 .

Зобов`язано посадових осіб виконавчих органів Овідіопольської селищної ради Одеської області зняти з реєстраційного обліку ОСОБА_1 з житлового буд. АДРЕСА_1 .

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про скасування рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 29.06.2021 року, та просить ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права (а.с.47-48).

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, посилаючись на законність та обґрунтованість судового рішення (а.с.71-73).

Вирішуючи питання про слухання справи в порядку спрощеного позовного провадження, у відсутність учасників справи, колегія суддів виходить із того, що всі учасники справи належним чином повідомлені про час і місце судового засідання (а.с.107-112).

Колегія суддів також враховує заяви представника Овідіопольської селищної ради Одеської області, апелянта ОСОБА_1 , позивачки ОСОБА_2 , про розгляд даної справи за їхньої відсутності (а.с.87, 102, 105).

Крім того, у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Таким чином, розгляд даної справи здійснений 22.03.2023 року в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами, у відсутність учасників справи, оскільки учасники справи повідомлені про час і місце судового засідання належним чином, про що вказано вище. Повний текст судового рішення складений 03.04.2023 року.

Крім того, відповідно до ст. 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» у період воєнного стану не можуть бути припинені повноваження Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, а також судів, органів прокуратури України, органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, та органів, підрозділи яких здійснюють контррозвідувальну діяльність. Згідно зі ст. 12-2 вказаного Закону в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені. Згідно зі ст. 26 вказаного Закону правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється. Явка сторони до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою, а тому перешкоди для розгляду справи в даному випадку відсутні.

Враховуючи вищенаведене, а також те, що дана справа перебуває на розгляді суду апеляційної інстанції більше року (а.с.65-66), від учасників справи не надходило заяв або клопотань про відкладення слухання справи, колегія суддів вирішила дану справу розглядати судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження за наявними матеріалами, у відсутність учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Так, задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачка не є власником житла, де проживає позивачка і, будучи зареєстрованою за вказаною адресою, порушує право позивачки як власника житлового будинку та створює їй перешкоди у здійсненні права власності.

Крім того, в оскаржуваному судовому рішенні суд також послався на ст. 405 ЦК України, відповідно до ч. 2 якої член сім`ї власника жита втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено між ними і власником житла або законом.

З таким висновком погоджується і апеляційний суд, виходячи з наступних обставин.

Як вбачається із матеріалів справи, позивачці ОСОБА_2 на праві власності належить буд. АДРЕСА_1 (а.с.13-14).

З 2017 року у спірному житловому будинку зареєстрована ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , однак до цього часу не проживає за вищевказаною адресою, що підтверджується довідкою Овідіопольської сільської ради Одеської області № 885 від 19.05.2021 року, і фактично проживаючої у м. Одесі (а.с.3).

Так позивачка обґрунтовувала свій позов тим, що ОСОБА_1 не проживає за даною адресою, що перешкоджає їй вільно володіти, розпоряджатися та користуватися своєю власністю, що тягне за собою певні додаткові витрати по комунальним послугам, які відповідачка не оплачує та не несе витрат по утриманню та благоустрою вказаного житлового будинку, починаючи з 2017 року, неможливістю отримання позивачкою субсидій та державної допомоги.

У зв`язку із вищевикладеними обставинами, позивачка просила усунути їй перешкоди у володінні, розпорядженні та користуванні вказаним житловим будинком, шляхом визнання відповідачки такою, що втратила право користування житловим будинком АДРЕСА_1 , який належить їй на праві власності, зобов`язавши посадових осіб виконавчих органів Овідіопольської сільської ради Одеської області зняти відповідачку з реєстраційного обліку за вищевказаною адресою.

Вирішуючи даний спір, суд обгрунтовано зазначив, що відповідно до ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Згідно до положень ст. 16 ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права.

Відповідно до ч.1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Власник має права вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом усунення перешкод у користуванні власністю, виселення та у разі необхідності, зняття особи з реєстраційного обліку, проте це право залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства.

Тлумачення наведених норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що в разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження майном, що перебуває у приватній власності, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі звернутися до суду за захистом свого майнового права, зокрема з позовом про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, або шляхом виселення.

Так, матеріалами справи підтверджується, що права позивачки, як власника житлового будинку порушуються відповідачкою, яка у будинку фактично не проживає, однак має у ньому зареєстроване місце проживання, що є перешкодою для позивачки у здійсненні повноважень власника.

У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном у випадку, коли особа не проживає у спірному житловому приміщенні, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим вимогу про визнання особи такою, що втратила право користування.

Така позиція висловлена у висновку Верховного Суду у Постанові від 29 липня 2020 року у справі №345/1241/19.

Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ЦК України позивач є суб`єктом права приватної власності, де в тому числі регламентовано право використовувати належне майно; власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння, і відшкодування завданих цим збитків; захист права власності здійснюється судом.

Гарантуючи захист права власності, законом надано ОСОБА_2 як власнику, право вимагати усунення порушення його права.

Колегія суддів крім того також зазначає, що відповідно до 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати визначається його власником. Член сім`ї власника жита втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено між ними і власником житла або законом.

Згідно із ч. 4 ст. 156 ЖК України, до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу.

Крім того, як роз`яснив пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 34 постанови «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 7 лютого 2014 року № 5, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (п. 3 ч. 1 ст. 346 ЦК України) із зняттям останнього з реєстрації.

Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_1 із заявою про зняття з реєстрації не зверталась.

Крім того, стосовно доводів апелянта ОСОБА_1 , про те, що визнання її особою, яка втратила право користування спірним будинком, є порушенням її права на житло, не заслуговують на увагу, оскільки вона на є власником або співвласником буд. АДРЕСА_1 , і фактично там не проживає, а проживає в м. Одесі, тобто в іншому населеному пункті (а.с.47).

Також, апеляційний суд також бере до уваги те, що хоча відповідачка зареєстрована у належному позивачці житловому будинку, вона не спростовує факту не проживання у ньому, та крім того, самостійно обрала місце проживання за іншою адресою, про що також вказує в апеляційній скарзі, отже у суду першої інстанції були всі правові підстави для визнання її такою, що втратила право користування вказаним майном.

Інші доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для скасування законного та обґрунтованого рішення, оскільки по своїй суті зводяться до незгоди з висновком суду першої інстанції щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Отже, враховуючи те, що позивачка ОСОБА_2 як власник будинку буд. АДРЕСА_1 , має право вимагати усунення відповідних перешкод шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, та те, що її онучка - відповідачка ОСОБА_1 не проживає у вказаному будинку протягом тривалого часу (понад один рік після досягнення повноліття), що створює перешкоди для позивачки у реалізації нею ряду прав та інтересів, що тягне за собою певні додаткові витрати по комунальним послугам, які відповідачка не оплачує та не несе витрат по утриманню та благоустрою вказаного житлового будинку, починаючи з 2017 року, неможливістю отримання нею субсидій та державної допомоги, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_2 .

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надала суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог та доводів апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

При цьому, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Колегія суддів також зазначає, що Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 29 червня 2021 рокузалишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 03.04.2023 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Р.Д. Громік

М.М. Драгомерецький