Справа № 727/43/23
Провадження № 2/727/403/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(повний текст)

30 березня 2023 року

Шевченківський районний суд міста Чернівці у складі :

головуючої судді - Бойко М.Є.,

за участю секретаря судового засідання - Васківчук В.В.,

представника позивачки - адвоката Федіна В.Ю.,

представника відповідача - адвоката Москалюк Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в м. Чернівці, в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання дітей,

в с т а н о в и в:

У січні 2023 року позивачка звернулась до суду із вищевказаною позовною заявою, в якій просить розірвати шлюб, зареєстрований між нею та відповідачем віділом державної реєстрації актів цивільного стану Чернівецького міського управління юстиції, 02.11.2007 року, про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу зроблено актовий запис №2399, після розірвання шлюбу її прізвище змінити на дошлюбне.

Крім того, ОСОБА_1 просить суд стягнути з ОСОБА_2 на її користь аліменти на утримання їх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у твердій грошовій сумі: в розмірі 5000 грн. щомісячно на кожну дитину, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з дати подачі позовної заяви і до досягнення ними повноліття.

В обґрунтування позовних вимог про розірвання шлюбу ОСОБА_1 посилається на те, що сторони втратили почуття поваги та любові один до одного, не ведуть спільне господарство, разом тривалий час не проживають, примирення між ними неможливе.

Щодо стягнення на її користь аліментів ОСОБА_1 зазначила, що від шлюбу у неї та ОСОБА_2 народилося троє дітей, які на даний час проживають разом з нею та знаходяться лише на її утриманні. Вона перебуває у відпустці по догляду за дитиною, власного житла не має, добровільно відповідач їй не допомагає, має мінливий неофіційний дохід, матеріальний стан останнього дозволяє йому сплачувати аліменти у визначеному в позові розмірі, який є необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку та утримання дітей.

З огляду на вищезазначене позивачка просила суд вимоги її позову повністю задовольнити, а також стягнути з відповідача на її користь судові витрати, понесені нею в зв`язку із розглядом справи.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Чернівці від 20 січня 2023 року у справі відкрито провадження та призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

24.02.2023 року представник відповідача - адвокат Москалюк Н.М. подала до суду відзив на позов, в якому вказала, що проти задоволення вимог ОСОБА_1 про розірвання шлюбу відповідач не заперечує, оскільки їх шлюб має формальний характер, разом вони з грудня 2022 року як чоловік та дружина не проживають, зберегти сім`ю неможливо. Щодо вимог про стягнення аліментів зазначила, що утримання дітей є обов`язком як батька, так і матері, офіційного підтвердження відсутності у неї працевлаштування та доходів остання не надала, крім того, вона, як і відповідач, також має у власності нерухоме майно. Також адвокат вказала, що стан здоров`я відповідача є незадовільним, на даний час він працює офіційно, отримує заробітну плату у її щомісячному розмірі 7400 грн., інших доходів не має, добровільно приймає участь у вихованні дітей та піклується про них, а тому, на її думку, з нього слід стягнути аліменти на утримання дітей в розмірі 1/4 частки доходів позивача щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, задовольнивши таким чином в цій частині позову вимоги частково.

У судовому засіданні представник позивачки адвокат Федін В.Ю. вимоги позову повністю підтримав із зазначених у ньому підстав, просив їх повністю задовольнити, а також стягнути з відповідача судовий збір, сплачений позивачкою при подачі позову до суду та її витрати на правничу допомогу у розмірі 26 000 грн. Додатково зазначив, що кошти на утримання дітей (аліменти) присуджуються за вибором того з батьків, з яким вони проживають, а позивачка обрала їх спосіб стягнення у твердій грошовій сумі, в зв`язку із чим позиція відповідача про їх визначення у частці від доходу не заслуговує на увагу. Також вказав, що останній має доходи у вигляді одержання плати від оренди його нерухомого майна, а також автомобіль, який регулярно експлуатує та обслуговує, для чого необхідні значні грошові кошти, а тому він спроможний сплачувати аліменти у розмірі, вказаному у позові, враховуючи також те, що ОСОБА_2 є особою молодого віку, працездатний, інші утриманці у нього відсутні. Позивачка ж, навпаки, жодних доходів не має, оскільки не працевлаштована, потребує дорогого вартісного лікування в зв`язку із поганим станом здоров`я, самостійно утримує трьох неповнолітніх дітей.

Представник відповідача - адвокат Москалюк Н.М. у судовому засіданні підтвердила, що відповідач із позивачкою не проживає, спільне господарство вони не ведуть, сімейні відносини не підтримують, а тому він не заперечує проти розірвання шлюбу, тобто визнає вимоги позову в цій частині. Щодо стягнення аліментів адвокат вказала, що відповідач визнає вимоги позивачки частково, оскільки отримує заробітну плату в розмірі 7 400 грн., допомагає дітям матеріально добровільно, у своїй власності має лише квартиру, інше нерухоме майно у нього відсутнє, у разі стягнення з відповідача судом аліментів у твердій грошовій сумі він погоджується на визначення їх щомісячного розміру в сумі 3 500 гривень. Проти задоволення вимог позивачки про стягнення витрат на правничу допомогу у розмірі 26 000 грн. заперечувала, вважаючи такі вимоги неспівмірними зі складністю справи, часом та обсягом наданої адвокатом допомоги, а їх розмір завищеним.

Заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступних, встановлених судом обставин та відповідних їм правовідносин.

Відповідно до ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.

Відповідно до ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Згідно ст. 113 СК України особа яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище.

Судом встановлено, що сторони перебувають між собою у зареєстрованому шлюбі з 02.11.2007 року, актовий запис №2399. На теперішній час ОСОБА_1 та ОСОБА_2 шлюбних стосунків не підтримують, спору про поділ майна між ними немає, зберегти сім`ю не бажають.

Таким чином, суд вважає, що шлюб між сторонами слід розірвати, оскільки в судовому засіданні встановлено, що подальше спільне проживання подружжя і збереження сім`ї суперечило б їх інтересам.

Крім того, судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 мають трьох дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , які проживають разом з матір`ю.

Відповідач достатньої матеріальної допомоги на їх утримання добровільно не надає, що змусило позивачку звернутися до суду з позовом про стягнення аліментів. Згідно із ч. 2 ст. 51 Конституції України обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків.

Згідно зі статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони в шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Згідно з частиною другою статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Згідно ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, а статтею 181 ч. 3 Сімейного кодексу передбачено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері (батька) або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Відповідно до частини 1 та 2 статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину визначається Законом України «Про Державний бюджет України» на відповідний рік, тобто є встановленою Законом гарантією для забезпечення інтересів дитини.

При цьому, статтею 184 СК України врегульовано питання щодо визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі.

Згідно ч. ч. 1-3 зазначеної статті СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період. Той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Отже, нормою статті 184 СК України не передбачено повноважень суду під час розгляду справи в порядку позовного провадження та ухвалення рішення про стягнення аліментів у твердій грошовій сумі вказувати у його резолютивній частині положення про те, що визначений у твердій грошовій сумі розмір аліментів повинен бути не меншим ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Зазначена вимога покладається на суд лише в порядку наказного провадження (ч. 3 ст. 184 СК України).

Відповідно до висновку Верховного Суду, висловленого в постанові від 12 вересня 2018 року у справі № 459/2181/17, який підлягає врахуванню судом першої інстанції відповідно до вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України, стягнення аліментів у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку суперечить вимогам сімейного законодавства.

Аналізуючи положення статті 182 та 184 СК України слід дійти висновку, що, під час ухвалення судового рішення у справі про стягнення аліментів, визначених позивачем у твердій грошовій сумі, суд зобов`язаний враховувати, щоб розмір аліментів у твердій грошовій сумі не був меншим мінімального гарантованого розміру аліментів на одну дитину відповідного віку й ухвалити рішення, визначивши розмір аліментів у твердій грошовій сумі, який буде відповідати вказаному гарантійному розміру, передбаченому абз. 2 ч. 2 ст. 182 СК України. Разом з тим, нормою статті 184 СК України не передбачено повноважень суду, під час розгляду справи в порядку позовного провадження та ухвалення рішення про стягнення аліментів у твердій грошовій сумі, вказувати у його резолютивній частині положення про те, що визначений у твердій грошовій сумі розмір аліментів повинен бути не меншим ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Враховуючи викладене, відповідач зобов`язаний утримувати своїх дітей та сплачувати визначені судом аліменти, підстав для звільнення його від такого обов`язку судом не встановлено, а тому позовні вимоги про стягнення з відповідача аліментів на утримання дітей підлягають задоволенню, при цьому їх слід стягнути у твердій грошовій сумі, оскільки спосіб стягнення коштів на утримання дитини визначається за вибором позивача.

Разом з тим, відповідно до ч. 3 ст. 70 "Про виконавче провадження" загальний розмір усіх відрахувань під час кожної виплати заробітної плати та інших доходів боржника не може перевищувати 50 відсотків заробітної плати, що має бути виплачена працівнику, у тому числі у разі відрахування за кількома виконавчими документами. Це обмеження не поширюється на відрахування із заробітної плати у разі відбування боржником покарання у виді виправних робіт і стягнення аліментів на неповнолітніх дітей. У таких випадках розмір відрахувань із заробітної плати не може перевищувати 70 відсотків.

Відповідно до наказу (розпорядження) №14-к від 17.02.2023 року про прийняття на роботу ОСОБА_2 розмір його заробітної плати становить 7400,00 гривень, тобто розмір відрахувань із його заробітної плати не може перевищувати 70 відсотків, а саме: 5180,00 гривень. З наведеного наказу також вбачається, що відповідач працює повний робочий день. Належними та допустимими доказами наявність у відповідача іншого доходу, який надавав би йому можливість сплачувати аліменти у визначеному в позовній заяві розмірі: по 5 000 грн на кожну дитину щомісячно позивачка не довела, протилежні доводи її представника з огляду на таке суд до уваги не приймає, оскільки доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Виходячи з розміру прожиткового мінімуму у 2023 році: для дітей віком до 6 років 2272 грн; для дітей віком від 6 до 18 років 2833 грн., 50% прожиткового мінімуму на дітей віком від до 6 років становить 1136 грн., а длядітей віком від 6 до 18 років 1416,50 грн

Таким чином, суд приходить до висновку, що у зв`язку із об`єктивною потребою дітей сторін у забезпеченні належного матеріального утримання, враховуючи також матеріальний стан позивачки, наявність доходів у якої судом не встановлено, особу відповідача, його працездатність, стан здоров`я та матеріальне становище, відсутність інших утриманців, а також, зважаючи на обмеження, встановлені діючим законодавством України для відрахувань із заробітної плати, з відповідача на користь позивачки слід стягнути аліменти на утримання їх трьох неповнолітніх дітей в твердій грошовій сумі, по 1725 грн. щомісячно на кожну дитину, до досягнення старшою з них повноліття, починаючи з моменту подачі позовної заяви, що найбільш повно відповідає вимогам законодавства, принципам розумності і справедливості та з врахуванням можливостей обох батьків щодо утримання дітей.

Отже, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Посилання відповідача на те, що він періодично добровільно бере участь в утриманні дітей є безпідставними. Звернення позивачки з позовом до суду про стягнення аліментів з відповідача свідчить про існування між сторонами спору щодо утримання їх дітей. Крім того, надання ОСОБА_2 самостійно визначеної ним допомоги не є підставою для відмови в позові про стягнення аліментів та не знімає з нього обов`язок їх сплачувати.

Частиною 1 ст. 191 СК України передбачено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.

За приписами п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, рішення суду в межах суми платежу за один місяць допускається до негайного виконання.

Відповідно до ч. 1ст. 141 ЦПК України з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір у сумі 992,40 грн., оскільки позивачка звільнена від його сплати за вимогу про стягнення аліментів згідно ЗУ «Про судовий збір», а також з нього на користь позивачки слід стягнути судовий збір, сплачений останньою при зверненні до суду з вимогою про розірвання шлюбу у розмірі 992,40 грн., оскільки в цій частині позов представником відповідача було визнано під час судового засідання, тобто вже після початку розгляду прави по суті.

Вирішуючи вимоги позову щодо стягнення судових витрат за надання позивачці правничої допомоги адвокатом, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята та шоста статті 137 ЦПК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час.

У постановах Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19) та від 30 вересня 2020 року в справі № 201/14495/16-ц (провадження № 61-22962св19) викладено правовий висновок про те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Такі самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (Рішення ЄСПЛ від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява № 19336/04, п. 269).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії», заява № 58442/00, зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Розмір витрат на професійну правничу допомогу має бути не тільки доведений та документально обґрунтований, але й відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

Як вбачається з довідки про детальний опис робіт (наданих послуг) адвокатом Федіним В.Ю. позивачці ОСОБА_6 (а.с.77) адвокатом надано правову допомогу у формі: консультації 1 год., складання позовної заяви 3 год., підготовки та участі в трьох засіданнях 3 год., ознайомленні із відзивом та консультації щодо узгодження правової позиції 1 год., підготовці письмового клопотання 1 год. та складання письмових пояснень 1 год. Загальна вартість послуг визначена у розмірі 26 000 грн. Цю суму позивачкою сплачено повністю відповідно до квитанції від 15.03.2023 року (а.с.77-а).

У відповідності із ч.2 ст.141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З огляду на вищевикладене, зокрема те, що позивач звернувся до суду із двома позовними вимогами, одну з яких задоволено повністю, а іншу про стягнення аліментів було задоволено частково, витрати на професійну правничу допомогу в сумі 26 000, які просить стягнути представник позивачки, підлягають стягненню з відповідача пропорційно до розміру задоволених в цій частині позовних вимог (34,5%), тобто в сумі 8 970 грн.

У судовому засіданні представник відповідача просила суд відмовити у задоволенні вимог про стягнення з відповідача на користь позивачки витрат на правничу допомогу з огляду на їх не співмірність зі складністю справи, тобто, вважаючи їх розмір завищеним.

Згідно вимог ч.5 ст.137 ЦПК України у разі дотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

З урахуванням складності справи, обсягу і складності справи та виконаної адвокатом роботи, критерію необхідності подання та значимості таких дій у справі, виходячи з її конкретних обставин, суд вважає, що витрати на правничу допомогу у розмірі 8970 є неспіввмірними та підлягають зменшенню до 5 000 гривень, враховуючи при цьому і витрати за надання професійної правничої допомоги в частині вимог позову про розірвання шлюбу.

Керуючись ст.ст.141, 263-265, 280-282, 284-289, 430 ЦПК України, ст.ст.141, 150, 180-183 Сімейного кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання дітей задовольнити частково.

Розірвати шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований віділом державної реєстрації актів цивільного стану Чернівецького міського управління юстиції 02.11.2007 року, про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу зроблено актовий запис №2399.

Шлюб вважати розірваним з моменту набрання рішення суду законної сили.

Після розірвання шлюбу прізвище позивачки « ОСОБА_7 » змінити на « ОСОБА_8 ».

Копію рішення суду після набрання ним законної сили направити до відділу державної реєстрації актів цивільного стану управління державної реєстрації головного територіального управління юстиції в Чернівецькій області для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб.

Стягувати з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , аліменти на утримання дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у розмірі 1725 гривень щомісячно на кожну дитину, до досягнення старшим з дітей ( ОСОБА_3 ) віку 18 років, починаючи стягнення з 03.01.2023 року.

Рішення у частині стягнення аліментів підлягає негайному виконанню у межах суми платежу за один місяць.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 992,40 грн. та судовий збір на користь держави в сумі 992,40 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу в сумі 5 000 грн.

В іншій частині позову відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Чернівецького апеляційного суду. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складений 04 квітня 2023 року.

Суддя Бойко М.Є.