Справа № 169/25/23
Провадження № 2/169/130/23
ТУРІЙСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 квітня 2023 року смт Турійськ

Турійський районний суд Волинської області в складі

головуючого судді Тітівалова Р.К.,

з участю

секретаря судового засідання Веремчук Л.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Ідея Банк», треті особи на стороні відповідача, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Сазонова Олена Миколаївна, приватний виконавець виконавчого округу Волинської області Пирога Сергій Степанович, про стягнення коштів,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Акціонерного товариства «Ідея Банк» (далі АТ «Ідея Банк», Банк) про стягнення коштів, посилаючись на те, що рішенням Турійського районного суду Волинської області від 21 липня 2022 року у справі № 169/250/22, що набрало законної сили, визнано таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис, вчинений 20 листопада 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сазоновою О.М. Постановою від 09 серпня 2022 року виконавче провадження з примусового виконання виконавчого напису від 20 листопада 2021 року закінчено на підставі пункту 5 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку з визнанням судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.

Вказуючи, що під час виконавчого провадження з виконання вказаного виконавчого напису з нього було стягнуто 35 174.52 гривні, з яких: 31 522.99 гривень в погашення боргу за виконавчим документом, 3 152.23 гривень основної винагороди приватного виконавця та 500 гривень витрат виконавчого провадження, просив стягнути з відповідача на його користь 35 174.52 гривень та судові витрати.

Відповідач АТ «Ідея Банк» подав відзив, в якому просив відмовити в позові, посилаючись на те, що позивач свої зобов`язання за кредитним договором не виконав належним чином, у зв`язку з чим підстави, на яких було отримано кошти в сумі 31522.29 гривень у порядку виконання виконавчого напису, не відпали і існують по сьогоднішній день. Виконавчий напис, який визнаний судом таким, що не підлягає виконанню, є лише одним із способів врегулювання спору в позасудовому порядку і не може бути підставою для повернення стягнутих за ним коштів в порядку статті 1212 ЦК України. Також вказував про відсутність підстав для стягнення основної винагороди приватного виконавця в розмірі 3152.23 гривень та витрат виконавчого провадження в розмірі 500 гривень, оскільки Банк зазначені кошти не отримував. У стягненні витрат на правову допомогу просив відмовити у зв`язку з відсутністю в матеріалах справи належних, достатніх, допустимих доказів реальності, фактичності надання позивачу правової допомоги адвокатом.

Всі учасники судового розгляду у судове засідання не з`явилися, хоча належним чином були повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, у зв`язку з чим відповідно до вимог частини другої статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Представник позивача адвокат Проява І.В., 04 квітня 2023 року подала до суду заяву, в якій вказала, що позовні вимоги підтримує повністю, не заперечує проти заочного розгляду справи та просить справу розглядати без її участі та за відсутності позивача.

Інші учасники справи про причини неявки суд не повідомляли, клопотань не подавали.

Дослідивши та оцінивши наявні в матеріалах справи письмові докази в їх сукупності, суд дійшов такого висновку.

Встановлено, що рішенням Турійського районного суду Волинської області від 21 липня 2022 року у справі № 169/250/22, що набрало законної сили, визнано таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис, вчинений 20 листопада 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сазоновою Оленою Миколаївною, зареєстрований в реєстрі за № 16208, яким запропоновано стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ «Ідея Банк» заборгованість за договором кредиту та страхування № Е07.20716.007157447 від 07 листопада 2020 року за період з 26 березня 2021 року по 07 жовтня 2021 року у розмірі 106251.41 гривень та плату за вчинення виконавчого напису у розмірі 1900 гривень (а. с. 3-6).

Постановою приватного виконавця виконавчого округу Волинської області Пироги С.С. від 09 серпня 2022 року закінчено виконавче провадження з примусового виконання вищезазначеного виконавчого напису від 20 листопада 2021 року на підставі пункту 5 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку з визнанням судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню (а. с. 8).

Відповідно до листа приватного виконавця виконавчого округу Волинської області Пироги С.С. від 27 вересня 2022 року № 9411 під час виконання вказаного виконавчого напису з ОСОБА_1 було стягнуто 35 174.52 гривні, а саме: 31 522.99 гривень в погашення боргу за виконавчим документом, 3 152.23 гривень основної винагороди приватного виконавця та 500 гривень витрат виконавчого провадження (а. с. 7).

Відповідно до частин першої, другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Характерною особливістю кондикційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широку сферу застосування: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так і неправомірних. Крім того, у кондикційному зобов`язанні не має правового значення, чи вибуло майно з володіння власника за його волею або всупереч його волі, чи є набувач добросовісним або недобросовісним.

Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Аналіз статті 1212 ЦК України дає підстави для висновку, що фактичний склад, що породжує зобов`язання, які виникають внаслідок набуття або збереження майна без достатніх правових підстав, складається з таких елементів: 1) одна особа набуває або зберігає майно за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали (майно набувається або зберігається без передбачених законом, іншими правовими актами або правочином підстав).

Набуття майна однією особою за рахунок іншої полягає у збільшенні обсягу майна в однієї особи з одночасним зменшенням його обсягу в іншої особи. Набуття передбачає кількісний приріст майна, збільшення його вартості без понесення відповідних витрат набувачем. Безпідставне збереження майна полягає у тому, що особа мала витратити власні кошти, але не витратила їх через понесені втрати іншою особою або в результаті невиплати винагороди, що належить іншій особі.

Для виникнення зобов`язань із повернення безпідставного набутого майна необхідно, щоб майно було набуте або збережене безпідставно. Безпідставним є набуття або збереження, що не ґрунтується на законі, іншому правовому акті або правочині.

Набуття (збереження) майна визнається безпідставним, якщо його правова підстава відпала згодом. Відпадіння правової підстави полягає у зникненні обставин, на яких засновувалась юридична обґрунтованість набуття (збереження) майна.

Одним із випадків відпадіння підстави набуття (збереження) може бути скасування вищою інстанцією рішення суду, що набуло чинності, або визнання судом таким, що не підлягає виконанню, виконавчого напису нотаріуса, на підставі якого було здійснено стягнення майна (коштів).

Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 цього Кодексу, вимагає установлення абсолютної безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору. Ознаки, характерні для кондиції, свідчать про те, що пред`явлення кондиційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.

Особа, яка внаслідок правомірних або неправомірних дій або подій безпідставно набула майно в результаті невигідних наслідків для іншої особи, зобов`язана повернути таке майно цій особі на підставі статті 1212 ЦК України. Будь-яке набуття (збереження) майна визнається безпідставним, якщо особа, що збагатилася, не мала права на отримання майна за рахунок потерпілого, або у разі, коли потерпілий не погоджувався на настання не вигідних для себе наслідків. Не має права на збагачення особа, що отримала його за недійсним актом, судовим рішенням або недіючою нормою права. Збагачення є безпідставним, якщо потерпілий сам надав його для мети, що не була досягнена, або з очікуванням, яке не справдилося.

Судовий акт про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, який набрав законної сили і за яким відбулося повне або часткове виконання є правовою підставою для виникнення зобов`язання з повернення майна, що набуто без достатньої правової підстави, оскільки з моменту ухвалення такого судового акту правова підстава вважається такою, що відпала. Відповідно до статті 1212 ЦК України у такому разі набувач такого майна з моменту набрання судовим актом законної сили, зобов`язаний повернути потерпілому все отримане майно.

Аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 910/1531/18, від 28 січня 2020 року у справі № 910/16664/18, від 08 вересня 2021 року у справі № 201/6498/20.

Враховуючи вищевикладене, те, що правові підстави набуття відповідачем АТ «Ідея Банк» грошових коштів у сумі 31 522.29 гривень, що стягнуті з ОСОБА_1 в погашення боргу за виконавчим документом на підставі виконавчого напису нотаріуса, який рішенням Турійського районного суду Волинської області від 21 липня 2022 року у справі №169/250/22, що набрало законної сили, визнаний судом таким, що не підлягає виконанню, відпали, то суд дійшов висновку, що отримані відповідачем кошти в сумі 31 522.29 гривень підлягають поверненню позивачу відповідно до вимог статті 1212 ЦК України.

Щодо позовних вимог про стягнення 3 152.23 гривень основної винагороди приватного виконавця та 500 гривень витрат виконавчого провадження слід зазначити таке.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

За змістом статті 1 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» примусове виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) покладається на органи державної виконавчої служби та у визначених Законом України «Про виконавче провадження» випадках на приватних виконавців.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» примусовому виконанню підлягають рішення на підставі виконавчих написів нотаріусів.

За змістом статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавець зобов`язаний, зокрема, здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

З матеріалів справи видно, що під час вказаного виконавчого провадження з ОСОБА_1 було стягнуто, зокрема, 3 152.23 гривень основної винагороди приватного виконавця та 500 гривень витрат виконавчого провадження (а. с. 7).

Відповідно до частин другої, третьої статті 42 Закону України «Про виконавче провадження» витрати органів державної виконавчої служби та приватного виконавця, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень, є витратами виконавчого провадження. Витрати виконавчого провадження приватних виконавців здійснюються за рахунок авансового внеску стягувача, стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження.

Розподіл стягнутих виконавцем з боржника за виконавчим провадженням грошових сум (у тому числі одержаних від реалізації майна боржника) здійснюється у такій черговості: 1) у першу чергу повертається авансовий внесок стягувача на організацію та проведення виконавчих дій; 2) у другу чергу компенсуються витрати виконавчого провадження, не покриті авансовим внеском стягувача; 3) у третю чергу задовольняються вимоги стягувача та стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків фактично стягнутої суми або основна винагорода приватного виконавця пропорційно до фактично стягнутої з боржника суми (крім виконавчих документів про стягнення аліментів). Основна винагорода приватного виконавця стягується в порядку, передбаченому для стягнення виконавчого збору (стаття 45 Закону України «Про виконавче провадження»).

Відповідно до частини сьомої статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» у разі закінчення виконавчого провадження у зв`язку із скасуванням рішення, що підлягало виконанню, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, стягнутий виконавчий збір підлягає поверненню.

Кошти, які позивач просить стягнути з відповідача АТ «Ідея Банк», а саме: 3 152.23 гривень основної винагороди приватного виконавця та 500 гривень витрат виконавчого провадження, це кошти, що отримані приватним виконавцем в порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження», а не відповідачем, у зв`язку з чим не можуть бути стягнуті з останнього.

Відповідно до статті 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Згідно з частинами першою та другою статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Результат аналізу статті 51 ЦПК України свідчить, що належним відповідачем є особа, яка має відповідати за позовом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі №523/9076/16-ц зроблено висновок, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. Тобто визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Водночас встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Отже, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Заявляючи вимогу про стягнення, зокрема, 3 152.23 гривень основної винагороди приватного виконавця та 500 гривень витрат виконавчого провадження, позивач визначив приватного виконавця третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача, натомість заявив такі вимоги до АТ «Ідея Банк».

З огляду на вказане, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 3 152.23 гривень основної винагороди приватного виконавця та 500 гривень витрат виконавчого провадження до задоволення не підлягають.

За таких обставин справи, відповідно до зазначених норм матеріального права, виходячи із характеру спірних правовідносин, суд дійшов висновку про наявність передбачених законом правових підстав для часткового задоволення позову і стягнення з відповідача АТ «Ідея Банк» на користь позивача ОСОБА_1 коштів у сумі 31 522.29 гривень відповідно до вимог статті 1212 ЦК України, оскільки підстава, на якій вони були отримані відповідачем, відпала.

Відповідно до статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача.

Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Велика Палата Верховного Суду вже вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19 та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, провадження № 12-171гс19).

Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)).

Такий правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 січня 2021 року у справі № 596/2305/18-ц (провадження № 61-13608св20).

На підтвердження понесення витрат на правничу допомогу в розмірі 3 220.80 гривень позивач надав копію свідоцтва адвоката Прояви І.В. про право на заняття адвокатською діяльністю, ордеру серії АС № 1057465, договір про надання правової допомоги від 19 вересня 2022 року, додаткову угоду №1 до договору про надання правової допомоги від 19 вересня 2022 року, якою визначено вартість послуг в розмірі 3 220.80 гривень із зазначенням їх переліку та кількості годин, акт приймання-передачі наданих послуг № 1 від 13 грудня 2022 року та квитанцію № 1 від 13 грудня 2022 року про оплату правничої допомоги (а. с. 9-12, 45, 46).

Витрати на професійну правничу допомогу на вказану суму є співмірними зі складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг, відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру.

Викладені у відзиві на позов доводи відповідача про протилежне є необґрунтованими та безпідставними, співмірності цих витрат наданим адвокатом послугам відповідач не спростував.

Водночас, позов ОСОБА_1 задоволено частково, на суму 31 522.29 гривень, що становить 89.62 %, тому витрати позивача на професійну правничу допомогу, що підтверджені належними доказами, як і судовий збір, підлягають до часткового стягнення з відповідача.

Так, відповідно до вимог частин першої, другої статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача пропорційно розміру задоволених позовних вимог (89.62%) підлягає стягненню судовий збір в розмірі 889.39 гривень (992.40 грн * 89.62 % / 100% = 889.39 грн) та витрати на професійну правничу допомогу 2886.48 гривень (3 220.80 грн * 89.62 % / 100% = 2 886.48 грн).

На підставі викладеного, статті 1212 ЦК України та керуючись статтями 141, 247, 263, 264, 265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Акціонерного товариства «Ідея Банк» на користь ОСОБА_1 31 522 (тридцять одну тисячу п`ятсот двадцять дві) гривні 29 (двадцять дев`ять) копійок.

У решті позову відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства «Ідея Банк» на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 889 (вісімсот вісімдесят дев`ять) гривень 39 (тридцять дев`ять) копійок та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2 886 (дві тисячі вісімсот вісімдесят шість) гривень 48 (сорок вісім) копійок.

Рішення може бути оскаржене до Волинського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , адреса місця проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Представник позивача: ОСОБА_2 , адреса місця перебування: АДРЕСА_2 .

Відповідач: Акціонерне товариство «Ідея Банк», адреса місця знаходження: вулиця Валова, 11, місто Львів, .

Представник відповідача: Гавриленко Яна Яковлівна, адреса місця знаходження: вулиця Валова, 11, місто Львів, .

Третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Сазонова Олена Миколаївна, місце перебування: бульвар Лесі Українки, буд.9, офіс 134, місто Київ.

Третя особа: приватний виконавець виконавчого округу Волинської області Пирога Сергій Степанович, місце перебування: вулиця Прогресу, 7, місто Луцьк, Волинська область.

Повне рішення складено 04 квітня 2023 року.

Головуючий