_____________________________________________________________________________________________________________________
Провадження № 2/947/2032/23
УХВАЛА

про відмову у відкритті провадження

03.04.2023 року

Суддя Київського районного суду м.Одеси Гниличенко М.В., розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 (РПОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) до Держава Україна в особі Одеського окружного адміністративного суду (65062, м.Одеса, вул.Фонтанська дорога, 14) про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади,

ВСТАНОВИВ:

31 березня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Київського районного суду м.Одеси з позовною заявою до Держава Україна в особі Одеського окружного адміністративного суду про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, якою просить стягнути з Держава Україна на його користь кошти в сумі 50000 (п`ятдесят) тисяч гривень за завдану моральну шкоду, посилаючись на те, що внаслідок недбалості та неспроможності Одеського окружного адміністративного суду по справі № 420/8675/20 стало неможливим відновити порушене право позивача. Крім того, позивач зазначає, що він звільнений від сплати судового збору відповідно до п.13 ч.2 ст.3 Закону України «Про судовий збір».

Позовну заяву мотивовано тим, що Одеським окружним адміністративним судом на його користь було постановлено рішення по справі №420/5228/18 про зобов`язання Нерубайської сільської ради вирішити питання про виділення ОСОБА_1 земельної ділянки у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, площею 0,1 га на території Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області. Рішення набрало законної сили 20.01.2019 року та позивачу було видано виконавчий лист.

20.11.2019 року на підставі заяви ОСОБА_1 виконавчою службою було прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження.

На виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 20.12.2018 року щодо виділення вищевказаної земельної ділянки, Нерубайською сільською радою Біляївського району Одеської області рішенням № 655-VII від 04.06.2019 року повторно було відмовлено позивачу у виділенні земельної ділянки з посиланням на те, що графічне зображення місця розташування земельної ділянки не відповідає генеральному плану с.Нерубайське Біляївського району Одеської області.

ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Нерубайської сільської ради про визнання протиправним та скасування рішення Нерубайської сільської ради № 655-VII від 04.06.2019 року щодо відмови ОСОБА_1 у виділенні земельної ділянки у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку та наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, площею 0,1га на території Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 27.10.2020 року позовну заяву ОСОБА_1 було задоволено та визнано протиправним та скасовано рішення Нерубайської сільської ради № 655-VII від 04.06.2019 року про відмову у виділенні позивачу спірної земельної ділянки. Рішення набрало законної сили 15.02.2021 року.

27.02.2020 року виконавчою службою було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження № 60652654, яку позивачем було оскаржено до Одеського окружного адміністративного суду.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 23.12.2020 року у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 про визнання протиправною та скасування постанови виконавчої служби про закінчення виконавчого провадження № 60652654 від 27.02.2020 року було відмовлено.

Позивач зазначає, що Одеським окружним адміністративним судом від 27.10.2020 року рішення Нерубайської сільської ради № 655-VII від 04.06.2019 року було скасовано, однак дане рішення Нерубайської сільської ради було «єдиним доказом» у справі № 420/8675/20 щодо правомірності винесення постанови державним виконавцем від 27.02.2020 року про закінчення виконавчого провадження № 60652654.

Позивач вважає, що внаслідок недбалості Одеського окружного адміністративного суду у справі № 420/8675/20 істотно порушено норми процесуального права під час здійснення правосуддя, що унеможливило реалізацію ним судового процесу, наданих процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків; порушено засади рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін та свободи в наданні до суду своїх доказів.

Також, позивач зазначає, що відповідно до національного законодавства та на підставі рішення суду він мав право на отримання у власність земельної ділянки для обслуговування житлового будинку на території Нерубайської сільської ради Одеського району, проте неспроможністю Одеського окружного адміністративного суду був позбавлений можливості реалізувати його.

Позивач вказує, що фактично справу не було вирішено рішенням в судовому провадженні (справа №420/8675/20) та не виконано державою позитивний обов`язок щодо забезпечення функціонування запровадженої системи виконання судових рішень, що призвело до обмеження конституційних прав позивача на судовий захист та знівелювало його сутність, внаслідок чого позивачу було завдано шкоди на суму 50000 гривень.

Дослідивши матеріали цивільного позову та додані до нього докази, суд приходить до наступного.

При відкритті провадження по справі суду необхідно з`ясувати питання підсудності справи, наявності підстав для залишення позовної заяви без руху у разі недодержання вимог, викладених у ст.ст.175,177 ЦПК України, повернення позовної заяви чи відмови у відкритті провадження у справі.

Вважаю, що є підстави відмови у відкритті провадження у даній справі, виходячи з того, що розгляд судом позовних вимог, незалежно від їх викладення та змісту, предметом яких є, по суті, оскарження процесуальних дій суду (судді), пов`язаних з розглядом справи нормами ЦПК України чи іншими законами України - не передбачено.

Предметом спору у зазначеній справі є відшкодування шкоди, завданої позивачу органом державної влади Одеським окружним адміністративним судом.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами ст.ст.1166, 1167 Цивільного кодексу України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені нормами ст.1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється ч.1 ст.1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

У постанові ВП ВС від 21.11.2018 у справі №757/43355/16-ц викладено висновок, що позовні вимоги про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої незаконними діями чи бездіяльністю суду, можуть бути предметом розгляду у випадках, передбачених ст.1176 ЦК України.

У позові ОСОБА_1 підстав для відшкодування моральної шкоди, передбачених нормами ст.1176 ЦК України, не зазначено. Позивач вказує інші підстави для відшкодування йому моральної шкоди.

Відповідно до чч.1,11 ст.49 Закону «Про судоустрій і статус суддів» від 7.07.2010 року №2453-VI суддю не може бути притягнуто до відповідальності за ухвалене ним судове рішення, за винятком вчинення злочину або дисциплінарного проступку. За шкоду, завдану судом, відповідає держава на підставах та в порядку, встановлених законом.

Законом встановлено імунітет суду, і він не може бути відповідачем у цивільній справі.

Верховний Суд у постанові від 24.11.2021 року (справа № 686/31901/19) зазначив, що позовні вимоги про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої незаконними діями чи бездіяльністю суду, можуть бути предметом розгляду у випадках, передбачених ст.1176 ЦК.

У разі надходження позовної заяви з вимогами, пов`язаними з розглядом судової справи щодо дій або бездіяльності суду, про зобов`язання суду (судді) до вчинення певних процесуальних дій або про відшкодування завданої судом шкоди з підстав, не передбачених ст.1176 ЦК України, суд відмовляє у відкритті провадження у справі (п.1 ч.1 ст.186 ЦПК України).

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист в суді свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, зокрема, шляхом відшкодування моральної шкоди.

Проте, із обставин даного позову, вбачається, що між позивачем та судом (суддею) зазначені правовідносини не виникли, тому такі справи не можуть бути підсудні судам загальної юрисдикції. Особи мають право оскаржити судове рішення до судів вищої інстанції в порядку та з підстав, визначених у процесуальному законодавстві.

Отже, чинне законодавство дає можливість особі повною мірою реалізувати своє право на оскарження судового рішення. Законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) суддів, вчинених при розгляді конкретної справи, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що оскарження діянь судів (суддів) щодо розгляду та вирішення справ, а також оскарження судових рішень поза порядком, передбаченим процесуальним законом, не допускається. Суди та судді не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їхніх дій чи бездіяльності під час розгляду інших судових справ, про оскарження їх рішень, ухвалених за наслідками розгляду цих справ, а також про зобов`язання судів та суддів до вчинення певних процесуальних дій. Вчинення (невчинення) судом (суддею) процесуальних дій під час розгляду конкретної справи, а також ухвалені у ній рішення можна оскаржити до суду вищої інстанції у порядку, передбаченому процесуальним законом для тієї справи, під час розгляду якої вони відповідно були вчинені (мали бути вчинені) чи ухвалені. Усі процесуальні порушення, що їх допустили суди під час розгляду конкретної справи, можна усунути лише у межах відповідної судової справи, в якій такі порушення були допущені. Оскарження вчинення (невчинення) судом (суддею) у відповідній справі процесуальних дій і ухвалених у ній рішень не може відбуватися шляхом ініціювання нового судового процесу проти суду (судді).

Судом встановлено, що позивач основною підставою для звернення із позовом зазначає те, що заподіяння йому моральної шкоди відбулося внаслідок недбалості та неспроможності Одеського окружного адміністративного суду у справі № 420/8675/20 відновити порушене право позивача, чим істотно було порушено норми процесуального права під час здійснення правосуддя.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України), зокрема справа № 686/31901/19, справа № 308/4532/20, справа № 454/2468/21).

За змістом частин першої та третьої статті 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», здійснюючи правосуддя, суди є незалежними від будь-якого незаконного впливу; втручання у здійснення правосуддя, вплив на суд або суддів у будь-який спосіб забороняється і тягне за собою відповідальність, установлену законом.

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 вказаної Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням.

Відсутність правової регламентації можливості оскаржити рішення, дії та бездіяльність суду інакше, ніж у порядку апеляційного та касаційного перегляду, а також неможливість притягнення суду (судді) до цивільної відповідальності за вказані рішення, дії чи бездіяльність, є легітимними обмеженнями, покликаними забезпечити правову визначеність у правовідносинах учасників справи між собою та з судом, а також загальновизнаними гарантіями суддівської незалежності.

Такі обмеження не шкодять суті права на доступ до суду та є пропорційними означеній меті, оскільки вона досягається гарантуванням у законі порядку оскарження рішень, дій і бездіяльності суду, а також встановленими законом особливостями відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю суду.

Враховуючи вищевикладене, приходжу до висновку, що справа за позовом ОСОБА_1 до Держава Україна в особі Одеського окружного адміністративного суду про стягнення на його користь коштів в розмірі 50000 грн. за завдану моральну шкоду, не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, тому у відкритті провадження у цій справі слід відмовити.

Керуючись п.1 ч.1 ст.186 ЦПК України, суддя, -

УХВАЛИВ:

У відкритті провадження в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Держава Україна в особі Одеського окружного адміністративного суду про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади - відмовити.

Ухвала про відмову у відкритті провадження у справі може бути оскаржена в апеляційному порядку.

Апеляційна скарга на ухвалу подається протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання її копії до Одеського апеляційного суду.

Повний текст ухвали складено та підписано 03.04.2023 року.

Суддя Гниличенко М. В.