Справа № 136/532/20
Провадження № 2/131/29/2023
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2023 р.м. Іллінці

Іллінецький районний суд Вінницької області в складі:

головуючого судді Шелюховського М.В.,

за участю секретаря Курман Ю.М.,

за відсутності учасників справи, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, розглянувши в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до комунального закладу «Липовецька публічна бібліотека» Липовецької міської ради Вінницького району Вінницької області, Липовецької міської ради Вінницького району Вінницької області, третя особа: професійна спілка працівників бібліотек про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу,-

встановив:

У квітні 2020 року до Іллінецького районного суду Вінницької області звернулась ОСОБА_1 з позовом до Липовецької ЦРБ, відділу культури і туризму Липовецької РДА Вінницької області, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - Липовецької РДА, Професійної спілки працівників бібліотек про поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позов мотивовано тим, що з 10 липня 1979 року і по 02 березня 2020 року ОСОБА_1 працювала бібліотекарем. Загальний стаж роботи 37 років. 10 липня 1979 року позивач почала працювати у Липовецькому райвідділі культури на посаді старшого бібліотекаря згідно наказу №29 від 01 липня 1979 року. 01 квітня 1984 року згідно наказу №14 від 28 березня 1984 року позивач була переведена з посади старшого бібліотекаря Липовецької ЦРБ на посаду бібліотекаря відділу комплектування Липовецької ЦРБ. Згідно наказу № 45 від 16.09.1986 року позивач була звільнена з займаної посади у зв`язку із виїздом за місцем проживання чоловіка. 25 грудня 1989 року згідно наказу №108 Липовецького відділу культури тимчасово прийнята на посаду старшого бібліотекаря Липовецької ЦРБ. 01 вересня 1992 року згідно наказу №71 від 01 вересня 1992 року позивач була переведена з посади старшого бібліографа ІІ категорії на посаду методиста ІІ категорії Липовецької ЦРБ. 01 червня 1993 року переведена згідно наказу №42а від 01 червня 1993 року на посаду методиста І категорії Липовецької ЦРБ. 01 березня 1993 року переведена згідно наказу №4 від 23 лютого 1998 року на посаду бібліотекаря І категорії у відділі комплектування та обробки літератури Липовецької ЦБС. 01 жовтня 2014 року наказом №79-ОД Відділу культури та туризму Липовецької РДА про попередження ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_1 про наступне звільнення з роботи. Згідно з наказу №29-ОД відділу культури та туризму Липовецької РДА відбулось скорочення, а саме посад, які займали ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_1 20 липня 2015 року відповідно до наказу №20-ОС від 14 липня 2015 року ОСОБА_1 звільнена у зв`язку із скороченням штату працівників та відмовою від переведення на іншу роботу, однак розпорядженням №187 Липовецької РДА наказ №29-ОД від 24 квітня 2015 року був скасований через порушення низки норм чинного законодавства. 01 серпня 2016 року на підставі наказу начальника Відділу культури і туризму Липовецької РДА Терлецького Г.О. № 32-ОД від 26.05.2016 року та наказу Липовецької ЦРБ №17-ОС від 01 серпня 2016 року позивач була звільнена з Липовецької ЦРБ згідно з пунктом 1 частини 1 статті 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату та чисельності працівників. Рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 09 березня 2017 року позивача поновлено на даній посаді та на її користь стягнутий середній заробіток за час вимушеного прогулу. 28 лютого 2020 р. наказом № 13-ОС позивач повторно звільнена з посади діловода Липовецької центральної районної бібліотеки згідно з пунктом 1 частини 1 статті 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату та чисельності працівників. Звільнення позивач вважає незаконним, зазначає, що має переважне право на залишення на роботі, оскільки є працівником із тривалим безперервним стажем роботи. В процесі процедури звільнення роботодавець не вжив заходів щодо перевірки наявності у позивача, посада якої скорочувалась, більш високої чи більш низької кваліфікації та продуктивності праці порівняно із іншими працівниками. Крім того, у порушення вимог статті 49-2 КЗпП України позивачу не запропоновано інші посади, хоча після її звільнення з роботи 28 лютого 2020 р. на посади, які займали вивільнені працівники, прийнято нових працівників, що не відповідає змісту статей 2-1, 42 КЗпП України.

З огляду на зазначене, позивач просила суд постановити рішення, яким поновити її на раніше займаній посаді та стягнути із відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Ухвалою Липовецького районного суду Вінницької області від 08 квітня 2020 року постановлено задовольнити заяву головуючого про самовідвід від розгляду даної справи та справу передати до канцелярії суду для визначення іншого складу суду.

Розпорядженням голови Липовецького районного суду Вінницької області від 08.04.2020 року, у зв`язку із неможливість утворити новий склад суду у даному місцевому загальному суді, справу для подальшого розгляду направлено до Іллінецького районного суду Вінницької області, як найбільш територіально наближеного.

Ухвалою Іллінецького районного суду Вінницької області від 20 листопада 2019 року позовну заяву залишено без руху, у зв`язку із наявними недоліками, а саме відсутністю подання до суду належним чином посвідчених копій додатків до позовної заяви.

Ухвалою Іллінецького районного суду Вінницької області від 17 квітня 2019 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання за правилами загального позовного провадження з роз`ясненням прав учасникам справи, зокрема, щодо надання у визначені строки відповідачем відзиву на позов, а позивачем письмової відповіді на відзив.

10 серпня 2020 року до суду від позивача надійшла заява про зміну підстав позову, у змісті якої остання обґрунтовуючи незаконність свого звільнення додатково посилається на те, що відповідач не звертався за отриманням згоди на дане звільнення до Професійної спілки працівників бібліотек, що є порушенням приписів статті 43 КЗпП України.

Ухвалою Іллінецького районного суду Вінницької області від 19 березня 2021 року постановлено клопотання позивача про заміну неналежних відповідачів задовольнити, залучивши до участі в ній замість неналежних відповідачів Липовецької ЦРБ та відділу культури і туризму Липовецької РДА Вінницької області на належних - Комунальний заклад «Липовецька публічна бібліотека» Липовецької міської ради Вінницького району Вінницької області та Липовецьку міську раду Вінницького району Вінницької області.

04 вересня 2020 року до суду надійшли письмові пояснення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача, у змісті яких голова Професійної спілки працівників бібліотек зазначає, що звільнення позивача з посади відбулось з порушенням приписів статті 43 КЗпП України, оскільки попередню згоду профспілкового комітету на дане звільнення відповідач не отримав та за отриманням зазначеної згоди не звертався.

10 червня 2021 року від позивача до суду надійшла заява про уточнення позовних вимог, остаточне визначення складу учасників судового процесу та предмету спору, у змісті якої позивач просить суд постановити рішення, яким визнати незаконним та скасувати наказ начальника відділу культури і туризму Липовецької РДА Вінницької області від 27 листопада 2019 р. № 56-ОД, накази директора Липовецької ЦРБ від 02 грудня 2019 р. № 46-ОД про скорочення штату та від 28 лютого 2020 р. № 13-ОС про звільнення позивача з роботи за п.1 ст.40 КзПП України, поновити її на посаді діловода Комунального закладу «Липовецька публічна бібліотека» Липовецької міської ради Вінницького району Вінницької області з 02 березня 2020 року, а також стягнути із відповідачів заробітну плату за час вимушеного прогулу у розмірі 70 716,80 (сімдесят дві тисячі сімсот шістнадцять гривень 80 коп.) грн.

Розпорядженням №69 від 02 серпня 2021 року призначено повторне проведення автоматизованого розподілу судової справи між суддями , оскільки у судді Олексієнка О.Ю. закінчились повноваження, тому протоколом повторного автоматизованого розподілу справи між суддями від 02 вересня 2021 року головуючим у справі призначено суддю Балтака Д.О., яким ухвалою від 07 вересня 2021 року справу прийнято до свого провадження та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою Іллінецького районного суду Вінницької області від 23 грудня 2021 року заяву позивача про збільшення розміру позовних вимог залишено без руху в частині вимоги про стягнення з Комунального закладу «Липовецька публічна бібліотека» Липовецької міської ради Вінницького району Вінницької області та з Липовецької міської ради Вінницького району Вінницької області на користь ОСОБА_1 заробітної плати за весь час вимушеного прогулу в сумі 72 716,80 (сімдесят дві тисячі сімсот шістнадцять грн. 80 коп.) у зв`язку з невірною сплатою судового збору.

Ухвалою Іллінецького районного суду Вінницької області від 10 січня 2022 року заяву про збільшення позовних вимог прийнято до провадження в день її первісного подання до суду, оскільки недоліки позивачем було усунено.

10 травня 2022 року до суду надійшли письмові пояснення позивача, зміст яких в черговий раз повторює та фактично дублює попередньо подані суду даною особою заяви по суті (позовну заяву, відповідь на відзив, заяви про уточнення позовних вимог).

11 травня 2022 року головуючим по справі ОСОБА_5 заявлено відвід по справі, оскільки 28 квітня 2022 року під його головуванням ухвалено рішення у цивільній справі № 136/1944/19 за позовом ОСОБА_2 до КЗ «Липовецька публічна бібліотека», Липовецької міської ради Вінницького району Вінницької області, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача Професійної спілки працівників бібліотек про визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

11 травня 2022 року заяву про відвід судді Балтака Д.О. задоволено та відведено від участі у розгляді даної цивільної справи, справа передана до канцелярії суду для визначення іншого складу суду.

12 травня 2022 року протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу передано до розгляду судді Шелюховському М.В.

Ухвалою Іллінецького районного суду Вінницької області від 17 травня 2022 року цивільну справу прийнято до свого провадження (суддя Шелюховський М.В.) та призначено розгляд справи у загальному позовному провадженні, призначено підготовче судове засідання.

08 липня 2022 року до суду від позивача надійшла заява про уточнення позовних вимог, у змісті якої збільшено розмір позовних вимог станом на 07 червня 2022 року і визначено у сумі 146 385,62 грн.

19 липня 2022 року представником позивача подано заяву про попередній (орієнтовний) розрахунок судових виплат з надання правничих послуг у суді першої інстанції в сумі 38 000,00 грн.

04 жовтня 2022 року до суду від позивача надійшла заява про збільшення розміру позовних вимог з зазначенням розміру грошової суми, як середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 134267,53 грн.

Ухвалою Іллінецького районного суду від 16 травня 2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

У судове засідання позивач та її представник не з`явились надавши суду заяву про проведення засідання без їх участі заявлені позовні вимоги підтримали, просили суд їх задовольнити, з підстав, які наведені у змісті поданих до суду заяв по суті.

Відповідачі у справі - комунальний заклад «Липовецька публічна бібліотека» та Липовецька міська рада Вінницької області в судове засідання не з`явились, проте подали до суду заяви, в яких просили проводити розгляд справи без участі їх представників.

Враховуючи зазначене, а також те, що розгляд справи неодноразово відкладався, сторони скористались своїм правом подання до суду відзиву на позовну заяву, відповіді на відзив та письмових пояснень по суті заявлених позовних вимог, суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи та проводить зазначений розгляд на підставі наявних доказів.

Відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Положеннями частини 1 статті 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно частини 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Так, судом встановлено, що відповідно до трудової книжки (ч. 1 а.с. 39) з 10 липня 1979 року ОСОБА_1 почала працювати у Липовецькому райвідділі культури на посаді старшого бібліотекаря згідно наказу №29 від 01 липня 1979 року. 01 квітня 1984 року згідно наказу №14 від 28 березня 1984 року позивач була переведена з посади старшого бібліотекаря Липовецької ЦРБ на посаду бібліотекаря відділу комплектування Липовецької ЦРБ. Згідно наказу № 45 від 16.09.1986 року позивач була звільнення з займаної посади у зв`язку із виїздом за місцем проживання чоловіка. 25 грудня 1989 року згідно наказу №108 Липовецького відділу культури тимчасово прийнята на посаду старшого бібліотекаря Липовецької ЦРБ. 01 вересня 1992 року згідно наказу №71 від 01 вересня 1992 року позивач була переведена з посади старшого бібліографа ІІ категорії на посаду методиста ІІ категорії Липовецької ЦРБ. 01 червня 1993 року переведена згідно наказу №42а від 01 червня 1993 року переведена на посаду методиста І категорії Липовецької ЦРБ. 01 березня 1993 року переведена згідно наказу №4 від 23 лютого 1998 року переведена на посаду бібліотекаря І категоріїу відділі комплектування та обробки літератури Липовецької ЦБС. 01 жовтня 2014 року згідно наказу №79-ОД Відділу культури та туризму Липовецької РДА про попередження ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_1 про наступне звільнення з роботи. Згідно з наказом №29-ОД відділу культури та туризму Липовецької РДА відбулось скорочення, а саме посад, які займали ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_1 20 липня 2015 року відповідно до наказу №20-ОС від 14 липня 2015 року ОСОБА_1 звільнена у зв`язку із скороченням штату працівників та відмовою від переведення на іншу роботу, однак розпорядженням №187 Липовецької РДА наказ №29-ОД від 24 квітня 2015 року був був скасований через порушення низки норм чинного законодавства.

01 серпня 2016 року на підставі наказу начальника Відділу культури і туризму Липовецької РДА Терлецького Г.О. № 32-ОД від 26.05.2016 року та наказу Липовецької ЦРБ №17-ОС від 01 серпня 2016 року позивач була звільнена з Липовецької ЦРБ згідно з пунктом 1 частини 1 статті 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату та чисельності працівників

Рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 09 грудня 2016 року у справі № 136/1401/16-ц у задоволені позову ОСОБА_1 до Липовецької ЦРБ, відділу культури і туризму Липовецької РДА Вінницької області про визнання незаконними та скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 17 лютого 2017 року апеляційна скарга позивача задоволена частково, рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 09 грудня 2016 року у справі № 136/1401/16-ц скасоване, позов ОСОБА_1 задоволений частково, визнано незаконним та скасований наказ директора Липовецької ЦРБ від 01 серпня 2016 року № 17-ОС про звільнення ОСОБА_1 з посади бібліограіа І категорії центральної районної бібліотеки у зв`язку із скороченням чисельності працівників; поновлено ОСОБА_3 на посаді бібліотекаря І категорії Липовецької центральної районної бібліотеки; стягнуто із Липовецької ЦРБ на користь ОСОБА_3 30 282, 57 грн заробітної плати за час вимушеного прогулу з утриманням при виплаті цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів та 1 000,00 грн. у відшкодування моральної шкоди (том 1, а.с. 80).

Постановою Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 02 липня 2018 р. у справі № 136/1401/16-ц (провадження № 61-14962св18) касаційну скаргу відділу культури і туризму Липовецької РДА Вінницької області залишено без задоволення, а рішення Апеляційного суду Вінницької області від 09 березня 2017 р. залишено без змін.

Наказом директора Липовецької ЦРБ від 13 червня 2019 р. № 11-ОС «Про внесення змін до штатного розпису та поновлення на роботі працівників» (т.1, а.с.82) на виконання постанови Верховного Суду від 02 липня 2018 р. у справі № 136/1401/16-ц із 01 липня 2019 р. введено в штатний розпис бібліотеки в тому рахунку посаду бібліотекаря І категорії із призначенням на дану посаду ОСОБА_1 .

У відповідності до виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 12.09.2019 р., зі змісту якої вбачається, що 12 вересня 2019 р. за № 1 000843 в даному реєстрі зареєстрована Професійна спілка працівників бібліотек, ідентифікаційний код юридичної особи 43227574, адреса місця знаходження: 22500, Вінницька область, Липовецький район, м. Липовець, вул. Романа Грушка, 8; керівник - ОСОБА_1 ; основний вид економічної діяльності 94.20 діяльність професійних спілок (том 1, а.с. 49).

01 серпня 2019 р. відбулись установчі збори засновників первинної профспілкової організації, під час яких учасниками обговорені та вирішенні в тому рахунку наступні питання: з метою представництва та захисту трудових, соціально-економічних прав та інтересів засновників створити первинну профспілкову організацію - Професійна спілка працівників бібліотек; затвердити статут даної профспілки; обрати керівником (головою) даної профспілки ОСОБА_1 ; обрати до складу ради даної профспілки ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 . Результат зазначених установчих зборів оформлений відповідним протоколом від 01.08.2019 р. № 1.

17 вересня 2019 р. головою профспілки Гайвак В.О. директору Липовецької ЦРБ направлено повідомлення від 17.09.2019 р. вих. № 1, яким до відома адресата доведено інформацію про факт створення, склад та наявного обраного керівника даної первинної профспілкової організації - Професійна спілка працівників бібліотек (том 1 а.с. 51)

17 вересня 2019 р. головою профспілки Гайвак В.О. Липовецькій РДА Вінницької області направлено повідомлення від 17.09.2019 р. вих. № 2, яким до відома адресата доведено інформацію про факт створення, склад та наявного обраного керівника даної первинної профспілкової організації - Професійна спілка працівників бібліотек, при цьому зазначене повідомлення містить штамп відділу прийому Липовецької РДА Вінницької області про одержання даної вхідної кореспонденції 17.09.2019 р. (том 1 а.с. 50).

Наказом начальника відділу культури та туризму Липовецької РДА від 29 липня 2019 р. № 39-ОД «Про внесення змін до штатного розпису та скорочення штату та чисельності працівників», у зв`язку із неможливістю додаткового фінансування за рахунок районного бюджету за КТКВК 1014030 «забезпечення діяльності бібліотек» директору Липовецької ЦРБ визначено вивести із штатного розпису, в тому рахунку посаду бібліотекаря І категорії та попередити працівників про наступне звільнення відповідно до вимог чинного законодавства (том 1, а.с. 105-106).

На підставі наказу начальника відділу культури та туризму Липовецької РДА від 02 грудня 2019 р. № 46-ОД, 02 грудня 2019 директором Липовецької ЦРБ, виданий наказ № 46-ОД «Про внесення змін до штатного розпису та скорочення штату і чисельності працівників», яким визначено скоротити чисельність і штат працівників Липовецької ЦРБ на дві штатні посади, в тому рахунку діловода; у зв`язку із скороченням чисельності та штату працівників внести відповідні зміни до штатного розпису, затвердивши його у новій редакції; попередити ОСОБА_1 , яка обіймає посаду діловода, про її наступне звільнення з роботи згідно з пунктом 1 статті 40 КЗпП України, у зв`язку із тим, що у Липовецькій ЦРБ відсутні вакантні посади; звільнення працівників згідно з пунктом 1 статті 40 КЗпП України провести до вимог діючого законодавства. Зі змістом даного наказу позивач ознайомилась 01 квітня 2020 р., що підтверджується особистим підписом останньої (том 1, а.с.82-83 ).

Наказом директора Липовецької ЦРБ від 28 лютого 2020 р. № 13-ОС «Про звільнення» визначено звільнити ОСОБА_1 з посади діловода Липовецької центральної районної бібліотеки із 02 березня 2020 р. у зв`язку із скароченням штату працівників та неможливістю подальшого працевлаштування відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України (том 1, а.с. 19).

Рішенням 6 сесії 8 скликання Липовецької міської ради Вінницького району Вінницької області від 22.01.2021 р. № 127 «Про перейменування Липовецької центральної районної бібліотеки та затвердження Статуту у новій редакції» Липовецьку центральну районну бібліотеку перейменовано на комунальний заклад «Липовецька публічна бібліотека» Липовецької міської ради Вінницького району Вінницької області та затвердженого Статуту даного комунального закладу у новій редакції (т.1 а.с.214).

У відповідності до змісту пунктів 1.2, 1.3, 1.4., 1.11 Статуту комунального закладу «Липовецька публічна бібліотека» Липовецької міської ради Вінницького району Вінницької області ЛПБ інформаційний, культурний, освітній заклад, що має порядкований фонд документів, доступ до інших джерел інформації і знаходиться в комунальній власності Липовецької міської територіальної громади. Засновником закладу є Липовецька міська рада. Засновник здійснює фінансування закладу, її матеріально-технічне забезпечення, закріплює за закладом необхідні будівлі, інженерні комунікації, обладнання. Управління закладу здійснюється через уповноважений орган Управління освіти, культури, молоді і спорту Липовецької міської ради Вінницької області. ЛПБ є юридичною особою, має печатку, штамп та бланки зі своїм найменуванням та інші реквізити (том.1, а.с. 215-225).

Рішенням 6 сесії 8 скликання Липовецької міської ради Вінницького району Вінницької області від 22.01.2021 р. № 129 «Про зміну органу підпорядкування та упорядкування оплати праці бібліотек Липовецької міської ради» Липовецька міська бібліотека приєднана до КЗ Липовецька публічна бібліотека Липовецької міської ради Вінницького району Вінницької області (том 1, а.с. 211-213).

З`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, оцінивши належність та допустимість кожного письмового доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити з наступних підстав.

З приводу позовної вимоги про визнання незаконним та скасування наказу начальника відділу культури та туризму Липовецької РДА Вінницької області від 02 грудня 2019 р. № 46-ОД «Про внесення змін до штатного розпису та скорочення штату та чисельності працівників» суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до частин першої та другої статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Результат аналізу статті 51 ЦПК України свідчить, що належним відповідачем є особа, яка має відповідати за позовом. Неналежний відповідач це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

Відповідач є обов`язковим учасником цивільного процесу - його стороною. Основною ознакою сторін цивільного процесу є їхня особиста і безпосередня заінтересованість; саме сторони є суб`єктами правовідношення, з приводу якого виник спір. Крім того, відповідач є тією особою, на яку вказує позивач як на порушника свого права, тобто відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного право уповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.

Отже, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Разом з тим установлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Встановивши, що позов пред`явлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача.

Такий правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 р. у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18), від 20 червня 2018 р. у справі № 308/3162/15-ц (провадження № 14-178цс18), від 21 листопада 2018 р. у справі № 127/93/17-ц (провадження № 14-392цс18), від 12 грудня 2018 р. у справі № 570/3439/16-ц (провадження № 14-512цс18), від 12 грудня 2018 р. у справі № 372/51/16-ц (провадження № 14-511цс18), від 05 травня 2019 р. у справі № 554/10058/17 (провадження № 14-20цс19).

Надаючи правову оцінку належності Липовецької міської ради Вінницького району Вінницької області, як відповідача за позовною вимогою про визнання незаконним та скасування наказу начальника відділу культури та туризму Липовецької РДА Вінницької області від 02 грудня 2019 р. № 46-ОД «Про внесення змін до штатного розпису та скорочення штату та чисельності працівників», суд приходить до висновку про те, що даний орган місцевого самоврядування є неналежним відповідачем за даною вимогою.

Так, позивач звернувшись до суду із позовом у складі відповідачів за первісними позовними вимогами визначив відділ культури і туризму Липовецької РДА Вінницької області (ЄДРПОУ 0226719). В подальшому, ухвалою Іллінецького районного суду Вінницької області від 19 березня 2021 р. залучено до участі у справі замість відділу культури і туризму Липовецької РДА Вінницької області - Липовецьку міську раду Вінницького району Вінницької області, задовольнивши таким чином клопотання позивача із даного приводу.

Таким чином, позивач скористався своїм правом визначення Липовецької міської ради Вінницького району Вінницької області, як відповідача за даними правовідносинами, пред`явивши до останнього позовну вимогу про визнання незаконним та скасування наказу начальника відділу культури та туризму Липовецької РДА Вінницької області від 27 листопада 2019 р. № 56-ОД «Про внесення змін до штатного розпису та скорочення штату та чисельності працівників», оскільки на його думку саме цей відповідач порушив законні права та інтереси ОСОБА_1 .

Як встановлено судом, згідно змісту пунктів 1.3, 1.4. Статуту комунального закладу «Липовецька публічна бібліотека» Липовецької міської ради Вінницького району Вінницької області засновником закладу є Липовецька міська рада. Управління закладу здійснюється через уповноважений орган Управління освіти, культури, молоді і спорту Липовецької міської ради Вінницької області. В свою чергу, Управління освіти, культури, молоді та спорту Липовецької міської ради Вінницького району Вінницької області є новоствореним органом, рішення про створення якого прийнято на 77 сесії 7 скликання Липовецької міської ради Вінницького району Вінницької області від 12.11.2020 р. № 815. При цьому, первісний відповідач - відділ культури, молоді і спорту Липовецької районної державної адміністрації (ЄДРПОУ 0226719) припинений шляхом приєднання до Вінницької районної державної адміністрації ().

Суд, критично відноситься до посилання представника позивача з приводу того, що саме Липовецька міська ради Вінницького району Вінницької області є належним відповідачем за позовною вимогою про визнання незаконним та скасування наказу начальника відділу культури та туризму Липовецької РДА Вінницької області від 27 листопада 2019 р. № 56-ОД «Про внесення змін до штатного розпису та скорочення штату та чисельності працівників», що на думку останнього підтверджується рішеннями відповідних органів місцевого самоврядування, якими вирішено передати до сфери управління даного відповідача з правом володіння Липовецьку ЦРБ.

З даного приводу суд зазначає, що обставини безоплатної передачі у комунальну власність Липовецької територіальної громади майна Липовецької РДА Вінницької області, яке придбане за рахунок коштів місцевого бюджету, в тому рахунку і майна Липовецької ЦРБ, що закріплене за нею на праві оперативного управління, з об`єктивних причин не є та не можуть бути тим єдиним та належним критерієм, наявність якого створює для Липовецької міської ради Вінницької області обов`язок відповідати за наслідки правомірності/неправомірності видання начальником відділу культури та туризму Липовецької РДА Вінницької області наказу від 27 листопада 2019 р. № 46-ОД «Про внесення змін до штатного розпису та скорочення штату та чисельності працівників»

У відповідності до частини першої статті 11 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» керівники структурних підрозділів місцевих державних адміністрацій очолюють відповідні підрозділи і несуть персональну відповідальність перед головами відповідних державних адміністрацій за виконання покладених на ці підрозділи завдань.

Згідно частини четвертої статті 43 даного Закону України накази керівників структурних підрозділів місцевої державної адміністрації, що суперечать Конституції України, іншим актам законодавства, рішенням Конституційного Суду України та актам міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, можуть бути скасовані головою місцевої державної адміністрації, відповідним міністерством, іншим центральним органом виконавчої влади. При цьому, змістом частини четвертої статті 35 вказаного Закону України місцеві державні адміністрації не мають права втручатися у здійснення органами місцевого самоврядування власних повноважень.

Отже, Липовецька міська ради Вінницького району Вінницької області, в особі Управління освіти, культури, молоді і спорту не являється правонаступником відділу культури, молоді і спорту Липовецької районної державної адміністрації (ЄДРПОУ 0226719) та відповідно не є належним відповідачем за позовною вимогою про визнання незаконним та скасування наказу начальника відділу культури та туризму Липовецької районної державної адміністрації Вінницької області від 27 листопада 2019 р. № 56-ОД «Про внесення змін до штатного розпису та скорочення штату та чисельності працівників».

В свою чергу, з урахуванням змісту Указу Президента України від 24.02.2022 р. № 68/2022 «Про утворення військових адміністрацій» та розпорядження заступника голови Липовецької РДА Вінницької області від 16.01.2021 р. № 10-к «Про припинення структурних підрозділів Липовецької районної державної адміністрації» у даному випадку таким правонаступником є Вінницька районна військова адміністрація ().

З огляду на встановлені обставини неналежність відповідача за вищенаведеною позовною вимогою, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, в частині визнання незаконним та скасування наказу начальника відділу культури та туризму Липовецької РДА Вінницької області від 02 грудня 2019 р. № 46-ОД «Про внесення змін до штатного розпису та скорочення штату та чисельності працівників».

При цьому, зважаючи на те, що Липовецька міська рада Вінницького району Вінницької області є неналежним відповідачем за заявленою позовною вимогою, суд не надає правову оцінку доводам представника позивача, в частині відсутності у начальника відділу культури та туризму Липовецької РДА Вінницької області повноважень на видання оскаржуваного наказу від 27 листопада 2019 р. № 56-ОД «Про внесення змін до штатного розпису та скорочення штату та чисельності працівників», оскільки ці обставини підлягають дослідженню у межах правового спору із залученням належного відповідача, яким у даному випадку є Вінницька районна військова адміністрація ().

З приводу позовної вимоги про визнання незаконним та скасування наказу директора Липовецької ЦРБ від 02 грудня 2019 р. № 46-ОД «Про внесення змін до штатного розпису та скорочення штату та чисельності працівників», суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Змістом статті 22 КЗпП України передбачено, що відповідно до Конституції України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору залежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, роду і характеру занять, місця проживання не допускається.

Частиною другою статті 2 КЗпП України визначено, що працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Згідно із частинами першої-третьою статті 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю.

Положеннями пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України визначено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Скорочення чисельності передбачає звільнення працівників, натомість скорочення штату - зменшення кількості або ліквідацію певних посад, спеціальностей, професій тощо. При цьому одночасно можуть вводитися інші посади, спеціальності, професії тощо, в результаті чого кількість працівників може і не зменшуватися, а в окремих випадках навіть збільшуватися.

Процедура звільнення працівника у разі скорочення має відбуватися на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, відповідно до якого скорочення чисельності або штату працівників - одна з підстав для розірвання трудового договору.

Розірвання трудового договору за зазначеною підставою відбувається в разі реорганізації підприємства (через злиття, приєднання, поділ, виділення, перетворення), зміни його власника, ухвалення власником або уповноваженим ним органом рішення про скорочення чисельності або штату у зв`язку з перепрофілюванням, а також з інших причин, які супроводжуються змінами у складі працівників за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професією.

При виникненні спору між працівником і роботодавцем суд не може вдаватися до обговорення та оцінки питання про доцільність і правомірність скорочення штату та чисельності працівників. Право визначати чисельність і штат працівників належить винятково власнику або уповноваженому ним органу, суд не вирішує питання про доцільність скорочення чисельності або штату працівників, а перевіряє наявність підстав для звільнення (чи відбувалося скорочення штату або чисельності працівників) та дотримання відповідної процедури звільнення.

Аналогічний за своїм змістом правовий висновок наведений Верховним Судом у складі Касаційного цивільного суду у постановах від 16 січня 2018 р. у справі № 519/160/16-ц (провадження № 61-312св17), від 06 лютого 2018 р. у справі № 696/985/15-ц (провадження № 61-1214св18), від 27 березня 2017 р. у справі № 756/5243/17 (провадження № 61-47646св18), від 12 червня 2019 р. у справі № 297/868/18 (провадження № 61-393св19), від 28 квітня 2021 р. у справі № 373/2133/17 (провадження № 61-8393св20).

Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в статті 16 ЦК України.

Як правило, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Частіше за все спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом і регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Отже, розглядаючи справу суд має з`ясувати: 1) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 2) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 3) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права або інтересу залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Відтак застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду (принцип процесуальної економії).

При цьому, не є належним способом захисту оскарження працівником рішення про визначення структури підприємства чи установи, про зміну в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, оскільки прийняття такого рішення є виключною компетенцією власника такого підприємства чи установи або уповноваженого ними органу та є складовою права на управління діяльністю підприємством чи установою. Правом працівника залишається оспорювати власне саме правомірність його звільнення.

Вказана правова позиція викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 травня 2021 р. у справі № 201/6689/19 (провадження № 61-5965св120).

Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

При цьому обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 р. у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20), від 02 лютого 2021 р. у справі № 925/642/19 (провадження № 15-52гс20) та від 06 квітня 2021 р. у справі № 910/10011/19 (провадження № 12-84гс20).

З огляду на встановлення факту обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, в частині визнання незаконним та скасування наказу директора Липовецької центральної районної бібліотеки від 02 грудня 2019 р. № 46-ОД «Про внесення змін до штатного розпису та скорочення штату та чисельності працівників».

З приводу позовної вимоги про визнання незаконним та скасування наказу директора Липовецької ЦРБ від 28 лютого 2020 р. № 13-ОС про звільнення ОСОБА_1 з посади діловода Липовецької ЦРБ у зв`язку із скороченням штату працівників та неможливістю подальшого працевлаштування згідно пункту 1 статті 40 КЗпП України, суд зазначає наступне.

Згідно з частиною другою статті 40 КЗпП України звільнення з підстав скорочення чисельності або штату працівників допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Змістом статті 49-2 КЗпП України передбачено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При вирішенні питання про те, чи мав змогу роботодавець виконати вимоги статті 49-2 КЗпП України про надання роботи працівникові, який вивільняється в зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, суд має виходити з того, що за змістом цієї норми у першу чергу пропонується робота за відповідною спеціальністю, а якщо такої роботи немає, інша робота (як вакантна посада, що відповідає кваліфікації працівника, так і вакантна посада, що передбачає виконання роботи більш низької кваліфікації або з нижчим рівнем оплати праці), яку працівник може виконувати з урахуванням стану здоров`я. При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

З такою пропозицією роботодавець повинен звертатися до працівника не лише при попередженні про наступне звільнення, але й протягом усього строку попередження, якщо на підприємстві з`являються нові вакансії (наприклад, при звільненні працівників інших категорій). При цьому можуть пропонуватися і виконання роботи за строковими трудовими договорами (наприклад, на час відпустки по догляду за дитиною іншого працівника), роботу на умовах неповного робочого часу тощо. Невиконання цього правила свідчить про неналежне виконання роботодавцем своїх обов`язків.

Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення. Тобто, якщо з моменту повідомлення працівників про скорочення та до моменту фактичного звільнення працівника на підприємстві з`явилися будь-які нові вакансії, на роботодавця покладено обов`язок повідомити про це працівника, який підлягає скороченню.

Працевлаштування попередженого про звільнення у зв`язку із скороченням штату працівника є обов`язком роботодавця, і такий обов`язок роботодавцем повинен виконуватися добросовісно без застосування надмірного формалізму, оскільки працівник є більш вразливою стороною трудових правовідносин.

Невиконання обов`язку щодо працевлаштування вивільнюваного працівника, безумовно негативно впливає на законність процедури скорочення штату та слугує підставою для поновлення вивільненого працівника на роботі. Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Аналогічний за своїм змістом правовий висновок наведений Верховним Судом у складі Касаційного цивільного суду у постановах від 25 лютого 2020 р. у справі № 310/9675/18 (провадження № 61-2114св19), від 20 жовтня 2020 р. у справі № 638/1168/18 (провадження № 61-21272св19),від 07 вересня 2021 р. у справі № 306/2424/18 (провадження № 61-1771св20)

Крім того, частиною 2 статті 49-2 КЗпП України визначено, що при вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Згідно статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

З аналізу наведених норм чинного законодавства України вбачається, що визначальним критерієм для визначення наявності переважного права на залишенні на роботі при скороченні чисельності штату працівників, у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці є саме рівень кваліфікації працівника та продуктивність праці.

Отже, при вирішенні питання про звільнення працівника роботодавець зобов`язаний перевірити наявність у працівників, посади які скорочуються, більш високої чи більш низької кваліфікації і продуктивності праці. Для такої перевірки повинні досліджуватись документи та інші відомості про освіту і присвоєння кваліфікаційних розрядів (класів, категорій, рангів), про підвищення кваліфікації, про навчання без відриву від виробництва, про винаходи і раціоналізаторські пропозиції, авторами яких є відповідні працівники, про тимчасове виконання обов`язків більш кваліфікованих працівників, про досвід трудової діяльності, про виконання норм виробітку (продуктивність праці), про розширення зони обслуговування, про збільшення обсягу виконуваної роботи, про суміщення професій тощо.

Продуктивність праці і кваліфікація працівника повинні оцінюватися окремо, але в кінцевому підсумку роботодавець повинен визначити працівників, які мають більш високу кваліфікацію і продуктивність праці за сукупністю цих двох показників. При відсутності різниці у кваліфікації і продуктивності праці перевагу на залишення на роботі мають працівники, перелічені в частині 2 статті 42 КЗпП України. Для виявлення працівників, які мають це право, роботодавець повинен зробити порівняльний аналіз продуктивності праці і кваліфікації тих працівників, які залишилися на роботі, і тих, які підлягають звільненню.

Відповідно до абзацу 1 пункту 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 р. № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, проте що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник чи уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника за його згодою на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення.

Вказана правова позиція додатково викладена у постановах Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 27 березня 2019 р. у справі № 214/9097/13-ц (провадження № 61-9655св18), від 26 червня 2019 р. у справі № 641/5330/16-ц (провадження № 61-19724св18).

Так, досліджуючи зазначені обставини, суд зазначає, що з урахуванням наявних наказів начальника відділу культури та туризму Липовецької РДА Вінницької області від 27 листопада 2019 р. № 56-ОД та наказу директору Липовецької ЦРБ від 02 грудня 2019 р. № 46-ОД «Про внесення змін до штатного розпису та скорочення штату та чисельності працівників» у Липовецький центральній районній бібліотеці дійсно відбулись зміни в організації виробництва і праці, а саме мало місце скорочення штату та чисельності працівників.

На підставі наказу начальника відділу культури та туризму Липовецької РДА від 27 листопада 2019 р. № 56-ОД, 02 грудня 2019 р. директором Липовецької ЦРБ, виданий наказ № 46-ОД «Про внесення змін до штатного розпису та скорочення штату і чисельності працівників», яким визначено скоротити чисельність і штат працівників Липовецької ЦРБ на дві штатні посади, в тому рахунку діловода; у зв`язку із скороченням чисельності та штату працівників внести відповідні зміни до штатного розпису, затвердивши його у новій редакції; попередити в тому рахунку ОСОБА_1 яка обіймає посаду діловода, про її наступне звільнення з роботи згідно з пунктом 1 статті 40 КЗпП України, у зв`язку із тим, що у Липовецькій ЦРБ відсутні вакантні посади; звільнення працівників згідно з пунктом 1 статті 40 КЗпП України провести до вимог діючого законодавства. Зі змістом даного наказу позивач ознайомилась 28 лютого 2020 р., що підтверджується особистим підписом останньої.

Як вбачається із виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб 12.09.2019 року засновано професійну спілку працівників бібліотек головою якою з вересня 2019 року являється ОСОБА_1 (т.1 а.с.49). На звільнення ОСОБА_1 має бути отримана згода вищестоящого профспілкового органу, яким є Загальні збори зазначеної вище профспілки (ст. 43 КЗпП України, ст. 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності»).

Директор Липовецької ЦРБ Юкало М.М. поданням від 02.01.2020 № 02 звернулась до голови професійної спілки працівників бібліотек ОСОБА_1 надати згоду на розірвання трудового договору із позивачем без переважного права залишення її на роботі ( т. 1 а.с.84), однак рішенням Загальних зборів Професійної спілки працівників бібліотек згода особисто директору Липовецької ЦРБ Юкало М.М. на звільнення ОСОБА_1 надана не була, що підтверджується повідомленням від 15.01.2020 року №2/7 (т. 1 а.с.84-90), а також витягом з протоколу зборів спілки працівників бібліотек від 14 січня 2020 року (т. 1 а.с.91-92) .

З урахуванням вищенаведених обставин, суд зазначає, що відповідач під час процедури вивільнення позивача допустив порушення вимог трудового законодавства, наявність яких впливає на висновок про законність такого звільнення, а саме мають місце факти:

- невиконання роботодавцем свого обов`язку щодо подальшого працевлаштування вивільнюваного працівника, а саме видання відповідачем оскаржуваного наказу про звільнення, за умови наявності пропозиції останнього про можливість переведення на вакантну посаду діловода Липовецької центральної районної бібліотеки та отримання згоди позивача на зазначене переведення;

- невчинення роботодавцем дій щодо перевірки наявності у працівника переважного права на залишення на роботі, а саме відповідач утримався від вчинення дій щодо проведення порівняльного аналізу продуктивності праці і кваліфікації тих працівників, які залишилися на роботі, і позивача, посада якої підлягала скороченню.

Аналогічний за своїм змістом правовий висновок наведений Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові № 136/1944/19 від 27 квітня 2023 року в цивільній справі № 136/1944/19 за позовом ОСОБА_2 до комунального закладу «Липовецька публічна бібліотека», Липовецької міської ради Вінницької області, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Професійної спілки працівників бібліотек про визнання незаконними та скасування наказів про внесення змін до штатного розпису та скорочення штату та чисельності працівників, визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Окрім того, суд вважає за необхідне наголосити, що згідно частини 2 статті 9 Конвенції Міжнародної організації праці «Про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця» від 1982 р. № 158, ратифікованою постановою Верховної Ради Україною від 04.02.1994 р. № 3933-ХІІ тягар доведення наявності законної підстави для звільнення, як це визначено в статті 4 цієї Конвенції, лежить на роботодавці.

Положеннями частини першої статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України» передбачено, що чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства.

Згідно частини другої статті 10 ЦПК України суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Змістом частин третьої та четвертої статті 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. При цьому частинами першої, п`ятої та шостої статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Представником відповідача - комунального закладу «Липовецька публічна бібліотека» всупереч вищенаведеному суду не надано беззаперечних доказів того, що даним роботодавцем була дотримана законодавчо визначена процедура вивільнення ОСОБА_1 у зв`язку із скороченням штату працівників та неможливістю подальшого працевлаштування згідно пункту 1 статті 40 КЗпП України, а також не було надано будь-яких інших доказів неможливості подальшого працевлаштування позивача, незважаючи на те, що з урахуванням вимог трудового законодавства у справах, у яких оспорюється незаконність звільнення, саме відповідач повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю.

Аналогічний за своїм змістом правовий висновок наведений Верховним Судом у складі Касаційного цивільного суду у постановах від 23 січня 2018 р. у справі № 273/212/16-ц (провадження № 61-787св17), від 02 жовтня 2019 р. у справі № 127/1778/18 (провадження № 61-45749св18), від 25 листопада 2020 р. у справі № 589/16/19 (провадження № 61-8661св 20) та від 14 липня 2021 р. у справі № 12713984/18 (провадження № 61-1681св20).

Проаналізувавши вказані вище норми закону та виходячи із встановлених у справі обставин суд дійшов висновку про визнання незаконним та скасування наказу директора Липовецької центральної районної бібліотеки від 28 лютого 2020 р. № 23-ОС про звільнення ОСОБА_1 з посади діловода Липовецької ЦРБ, у зв`язку із скороченням штату працівників та неможливістю подальшого працевлаштування згідно пункту 1 статті 40 КЗпП України.

Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Змістом частини другої даної статті визначено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Системний аналіз зазначених вище приписів статті 235 КЗпП України, дає підстави дійти висновку про те, що скасування наказу про звільнення працівника автоматично тягне за собою поновлення його на роботі та вирішення питання щодо відшкодування останньому середнього заробітку. Вказана правова позиція наведена у постанові Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду у складі колегії суддів Третьої судової палати від 04 березня 2020 р. у справі № 758/9164/16-ц (провадження № 61-12195св19).

Відповідно до статті 241-1 КЗпП України строки виникнення і припинення трудових прав та обов`язків обчислюються роками, місяцями, тижнями і днями. Строк, обчислюваний роками, закінчується у відповідні місяць і число останнього року строку. Строк, обчислюваний місяцями, закінчується у відповідне число останнього місяця строку. Якщо кінець строку, обчислюваного місяцями, припадає на такий місяць, що відповідного числа не має, то строк закінчується в останній день цього місяця. Строк, обчислюваний тижнями, закінчується у відповідний день тижня. Коли строки визначаються днями, то їх обчислюють з дня, наступного після того дня, з якого починається строк. Якщо останній день строку припадає на святковий, вихідний або неробочий день, то днем закінчення строку вважається найближчий робочий день.

Згідно з пунктом 2.27 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 р. № 58 днем звільнення вважається останній день роботи.

Оскільки, ОСОБА_1 звільнена з роботи на підставі наказу директора Липовецької центральної районної бібліотеки від 28.02.2020 р. № 13-ОС саме з 02 березня 2019 р., то зазначений день є останнім робочим днем позивача, відтак вона підлягає поновленню з наступного робочого дня, тобто з 03 березня 2020 р.

З урахуванням того, що наказ директора Липовецької ЦРБ від 28 лютого 2020 р. № 13-ОС про звільнення позивача визнаний судом незаконним та скасований, а також з огляду на те, що комунальний заклад «Липовецька публічна бібліотека» Липовецької міської ради Вінницького району Вінницької області є правонаступником Липовецької ЦРБ, суд дійшов висновку про поновлення ОСОБА_1 на посаді діловода комунального закладу «Липовецька публічна бібліотека» Липовецької міської ради Вінницького району Вінницької області із 03 березня 2020 р.

Водночас Верховний Суд України в постанові від 16 жовтня 2012 року у справі № 21-267а12 дійшов висновку, що працівник, який був незаконно звільнений до реорганізації, поновлюється на роботі в тому підприємстві, де зберіглося його попереднє місце роботи. Поновлення на роботі полягає в тому, що працівнику надається та ж робота, яку він виконував до звільнення його з роботи. При цьому повноваження суду при вирішенні трудового спору щодо поновлення працівника на попередній роботі не слід ототожнювати із процедурою призначення на посаду, що належить до компетенції роботодавця.

Ураховуючи приписи частини першої статті 235 КЗпП України на орган, що розглядає трудовий спір, у разі з`ясування того, що звільнення працівника відбулось незаконно, покладається обов`язок поновлення такого працівника на попередній роботі. Закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту прав, ніж зазначений в частині першій статті 235 КЗпП України, а отже, установивши, що звільнення відбулося із порушенням установленого законом порядку, суд зобов`язаний поновити працівника на попередній роботі.

В свою чергу, середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою КМУ від 08 лютого 1995 р. № 100.

Згідно з пунктом 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995 р. № 100, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи.

Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяці в робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати, як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку). Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 Порядку).

Крім того, положеннями розділу III Порядку передбачені виплати, які підлягають і не підлягають врахуванню (зокрема, одноразові виплати, соціальні виплати, окремі види премій тощо) при обчисленні середньої заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплати за час вимушеного прогулу. Такий правовий висновок наведений Верховним Судом України у постанові від 14 вересня 2016 р. у справі № 523/18850/14-ц, який підтримав Верховний Суд у постанові від 31жовтня 2018 р. у справі № 569/10189/16-ц.

Відповідно до пункту 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 р. № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» задовольняючи вимогу про оплату праці суд має навести в рішенні розрахунок, з якого він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню.

Як вбачається із довідки Пенсійного фонду від 02.03.2020 р. № 386 розмір заробітної плати позивача за грудень 2019 р. становив 4 544,80 (чотири тисячі п`ятсот сорок чотири гривні 80 коп.) грн. та за січень лютий 2020 року 4 544,80 (чотири тисячі п`ятсот сорок чотири гривні 80 коп.) грн. з урахуванням окладу та надбавки за вислугу років, без врахування виплати за вимушений прогул та вихідної допомоги (том 2, а.с. 10).

При цьому, розрахунок норм тривалості робочого часу на 2019 рік визначено листом Міністерства соціальної політики України від 08.08.2018 р. № 78/0/206-18 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2019 рік», у якому вказано, що у грудні 2019 р. було 21 робочих дня, а розрахунок норм тривалості робочого часу на 2020 рік у січні 2020 р. 21 робочих дня, у лютому 2020 р. 20 робочих днів тобто за період грудень 2019 року та січень лютий 2020 було 62 (сорок два) робочих дня.

Таким чином, середньоденна заробітна плата позивача, виходячи із нарахованої заробітної плати за грудень 2019 року та січень лютий 2020 року та загальної кількості робочих днів за вказаний період становить 219,90 (двісті дев`ятнадцять гривень 90 коп.) грн. із розрахунку:

4 544,80 грн. х 3 міс. = 13 634,40 грн./ 42 роб. днів = 219,90 грн.

Як вказувалось вище, середній заробіток за час вимушеного прогулу стягується не більш як за один рік, окрім випадків, коли заява про поновлення на роботі розглядалась більше одного року не з вини працівника.

У пункті 32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 р. № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз`яснено, що відповідно до частини другої статті 235 КЗпП України оплата середнього заробітку за весь час понад один рік провадиться за вимушений прогул і за умови, що заява про поновлення на роботі розглядалась більше одного року і в цьому не було вини працівника. При частковій вині працівника оплата вимушеного прогулу за період понад один рік може бути відповідно зменшена. Висновок суду про наявність вини працівника (не з`являвся на виклик суду, вчиняв інші дії по зволіканню розгляду справи) або її відсутність, про межі зменшення розміру виплати має бути мотивованим.

Так, суд визначаючись з приводу причин розгляду більше одного року заяви про поновлення позивача на роботі зазначає, що 23 грудня 2021 р. заява про збільшення позовних вимог залишались судом без руху, у зв`язку із наявними недоліками зазначених процесуальних документів (том 2, а.с. 70-72), в подальшому підготовчі та судові засідання, які призначались на 16 листопада 2021 р. (том. 2, а.с. 38), на 24 червня 2022 р. (том 2, а.с. 157), відкладалися та/або в них оголошувалась перерва за клопотанням позивача та його представника або у зв`язку із неявкою останніх у призначене судове засідання.

Крім того, суд вважає за необхідне наголосити, що у даному випадку позивачем неодноразово подавались заяви про збільшення позовних вимог, остаточне визначення складу учасників судового процесу та предмету спору, заява про заміну відповідачів, численні письмові пояснення, заява про зміну підстав позову тощо.

Проаналізувавши зміст вищенаведеної норми закону та виходячи із встановлених у справі обставин, суд не вбачає підстав для застосування положень частини другої статті 235 КЗпП України, в частині стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, як це просить представник позивач, оскільки судом встановлено, що саме внаслідок поведінки саме позивача заява про поновлення її на роботі розглядалась більше одного року.

В свою чергу, у даному випадку наявні визначені правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один рік, тобто 365 календарних днів за період із 03 березня 2020 року по 02 березня 2021 р.

За цей період кількість робочих днів становила 249 (розрахунок норм тривалості робочого часу на 2020 2021 р.р. визначена листами Міністерства соціальної політики України від 29.07.2019 № 1133/0/206-19 та від 12.08.2020 № 3501-06/219 відповідно).

Отже, розмір грошової суми, яка підлягає стягненню, як середній заробіток за час вимушеного прогулу позивача за період із 03 березня 2020 по 02 березня 2021 р. становить 54 755,10 грн., із розрахунку: 219,90 грн. х 249 дн. = 54 755,10 грн.

При цьому, суд вважає, що у даному випадку відсутні підстави для солідарного стягнення зазначеної грошової суми із відповідачів, як про це зазначає представник позивача, оскільки спірні правовідносини, що склались між сторонами даної справи не передбачають солідарного обов`язку комунального закладу «Липовецька публічна бібліотека» та Липовецької міської ради Вінницького району Вінницької області відшкодувати позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Як вбачається зі змісту статті 543 ЦК України солідарна відповідальність це один із різновидів цивільно-правової відповідальності, який у зобов`язальному праві передбачає відповідальність кількох боржників перед кредитором, при якій кредиторові надається право на свій розсуд вимагати виконання зобов`язання у повному обсязі або частково від усіх боржників разом або від кожного з них окремо, тобто, виходячи зі змісту вказаної норми, підставою для застосування солідарної відповідальності має бути виключно пряма вказівка закону або договору.

В свою чергу, представником позивача не наведено суду норми закону, зміст якої визначав правові підстави для такого солідарного стягнення із відповідачів середнього заробітку за час вимушеного прогулу. При цьому, суд відхиляє посилання останнього на факт наявного фінансування комунального закладу «Липовецька публічна бібліотека» за рахунок коштів бюджету Липовецької міської ради Вінницького району Вінницької області, як на підставу такого стягнення.

Так, відповідно до частини першої статті 176 ЦК України держава, Автономна Республіка Крим, територіальні громади не відповідають за зобов`язаннями створених ними юридичних осіб, крім випадків, встановлених законом.

Нормами ЦК України передбачено, що територіальні громади діють у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин - можуть створювати юридичні особи публічного права (комунальні підприємства, навчальні заклади тощо) у випадках та в порядку, встановлених Конституцією України та законом.

Водночас територіальні громади не відповідають за зобов`язаннями створених ними юридичних осіб, крім випадків, встановлених законом, а юридичні особи, створені територіальними громадами, у свою чергу, не відповідають за зобов`язаннями відповідно територіальних громад.

За змістом частин першої-третьої статті 78 ГК України комунальне унітарне підприємство утворюється компетентним органом місцевого самоврядування в розпорядчому порядку на базі відокремленої частини комунальної власності і входить до сфери його управління. Орган, до сфери управління якого входить комунальне унітарне підприємство, є представником власника - відповідної територіальної громади і виконує його функції у межах, визначених цим Кодексом та іншими законодавчими актами. Майно комунального унітарного підприємства перебуває у комунальній власності і закріплюється за таким підприємством на праві господарського відання (комунальне комерційне підприємство) або на праві оперативного управління (комунальне некомерційне підприємство).

Відповідно до статті 94 КЗпП України - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Аналогічне визначення заробітної плати міститься й у статті 1 Закону України «Про оплату праці».

Трудовим законодавством солідарна відповідальність у трудових спорах за вимогами, визначеними позивачем до відповідачів, не передбачена. Липовецька міська рада Вінницького району Вінницької області не є роботодавцем, з яким позивач перебувала у трудових відносинах, оскільки міською радою, в межах повноважень визначених Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні», виконувались владні функції, що характеризуються наданням різноманітних управлінських послуг комунального закладу «Липовецька публічна бібліотека» та справлянням на нього владного впливу в рамках публічно-правових відносин.

Таким чином, позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, в частині вимог до Липовецької міської ради Вінницького району Вінницької області задоволенню не підлягають, оскільки територіальна громада в особі міської ради не відповідає за зобов`язаннями створеної нею юридичної особи - комунального закладу «Липовецька публічна бібліотека» Липовецької міської ради Вінницької області.

Близький за своїм змістом правовий висновок наведений у змісті постанов Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 27 березня 2019 р. у справі № 711/6006/17-ц (провадження № 61-31730св18) та від 18 травня 2020 р. у справі № 711/3288/17-ц (провадження № 61-25288сво118).

Таким чином, у зв`язку із поновленням позивача на роботі, суд вважає за необхідне саме із комунального закладу «Липовецька публічна бібліотека» Липовецької міської ради Вінницького району Вінницької області, як роботодавця позивача стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу за період із 03 березня 2020 р. по 02 березня 2021 р. у розмірі 54 755,10 (п`ятдесят чотири тисячі сімсот п`ятдесят п`ять гривень 10 коп.) грн., задовольнивши відповідно позовні вимоги у цій частині частково.

У відповідності до пункту 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 р. № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів.

За таких обставин, грошова сума у розмірі 54 755,10 (п`ятдесят чотири тисячі сімсот п`ятдесят п`ять гривень 10 коп.) грн., що підлягає стягненню на користь ОСОБА_1 визначена судом без утримання податку з доходів фізичних осіб та інших обов`язкових платежів.

Вказана правова позиція наведена у постанові Верховного Суду у складі у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 липня 2018 р. у справі № 359/10023/16-ц (провадження 61-14794св18), згідно якої суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час вимушеного прогулу, який розраховуються без віднімання сум податків і зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку повинен нарахувати роботодавець під час виконання відповідного судового рішення, тобто сума, призначена судом як виплата середнього заробітку за час вимушеного прогулу, зменшується на суму податків і зборів. Незважаючи на те, що призначена судом сума зменшується на суму податкових відрахувань, цей факт в жодному разі не погіршує становище працівника. Якби працівник просто отримував зарплату, а вимушено був відсутній на роботі, то таку зарплату він отримував би також з урахуванням утримання обов`язкових податкових платежів.

Висновки суду містять узагальнені відповіді на основні проміжні доводи сторін. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 р.).

Крім того, з урахуванням часткового задоволення позовних вимог, згідно частини 1 статті 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір, пропорційно задоволеній позовній вимозі майнового характеру про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, у розмірі 370,28 (триста сімдесят гривень 28 коп) грн із розрахунку: розмір заявлених вимог 134 267,53 грн. (100 %), розмір вимог, що підлягають задоволенню 54 755,10 грн (40,78 %), розмір судового збору, що підлягав сплаті при звернення до суду з цим позовом 908,00 грн. (908,00 грн. х 54 755,10 грн : 134 267,53 грн. = 370,28 грн.)

Крім цього, з урахуванням встановленого статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01 січня 2020 р. у сумі 2027,00 грн., ставки судового збору за подання фізичною особою позовної заяви немайнового характеру, визначеної підпунктом 2 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» - 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, з огляду на задоволення судом двох позовних вимог немайнового характеру (про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення та про поновлення на роботі), із відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір у розмірі 1 816,00 (одна тисяча вісімсот шістнадцять грн. 00 коп.), від сплати якого позивача звільнено, згідно змісту пункту 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір».

Згідно частини восьмої статті 235 КЗпП України рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. У відповідності до пунктів 2, 4 частини першої статті 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць та поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника.

З урахуванням зазначеного суд вважає за необхідне допустити до негайного виконання дане рішення, в частині поновлення позивача на роботі та стягнення на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах стягнення за один місяць.

На підставі викладеного, керуючись ст. 43 Конституції України, ст.ст. 2, 2-1, 5-1, 21, 22, 40, 42, 43, 49-2, 235, 241-1 КЗпП, ст.ст. 12, 51, 76-81, 89, 141, 263-265, 354, 430 ЦПК України, постановою Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 р. № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», суд -

ухвалив:

Позов задовольнити частково.

Визнати незаконним та скасувати наказ директора Липовецької центральної районної бібліотеки від 28 лютого 2020 р. № 13-ОС про звільнення ОСОБА_1 з посади діловода Липовецької центральної районної бібліотеки у зв`язку із скороченням штату працівників та неможливістю подальшого працевлаштування згідно пункту 1 статті 40 КЗпП України.

Поновити ОСОБА_1 на посаді діловода комунального закладу «Липовецька публічна бібліотека» Липовецької міської ради Вінницького району Вінницької області із 02 березня 2020 р.

Стягнути із комунального закладу «Липовецька публічна бібліотека» Липовецької міської ради Вінницького району Вінницької області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 54 755,10 грн (п`ятдесят чотири тисячі сімсот п`ятдесят п`ять гривень 10 коп.) грн., з утриманням при виплаті цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів.

У задоволені решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з комунального закладу «Липовецька публічна бібліотека» Липовецької міської ради Вінницького району Вінницької області в дохід держави судові витрати по сплаті судового збору розмірі 1 816,00 (одна тисяча вісімсот шістнадцять гривень 00 коп.) грн.

Стягнути з комунального закладу «Липовецька публічна бібліотека» Липовецької міської ради Вінницького району Вінницької області на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 370,28 (триста сімдесят гривень 28 коп.) грн.

Допустити до негайного виконання рішення суду, в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді діловода комунального закладу «Липовецька публічна бібліотека» Липовецької міської ради Вінницького району Вінницької області із 03 березня 2020 р. та стягненні із комунального закладу «Липовецька публічна бібліотека» Липовецької міської ради Вінницького району Вінницької області на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах стягнення за один місяць у розмірі 4 544,80 (чотири тисячі п`ятсот сорок чотири гривні 80 коп.) грн. з утриманням при виплаті цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його повного складення шляхом подання апеляційної скарги. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкриття чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складений 20 червня 2023 р.

Позивач: ОСОБА_1 липня 1961 року народження, РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач: комунальний заклад «Липовецька публічна бібліотека» Липовецької міської ради Вінницького району Вінницької області, , адреса місця знаходження: 22500, Вінницька область, Вінницький район, м. Липовець, вул. Василя Липківського, 12.

Відповідач: Липовецька міська рада Вінницького району Вінницької області, , адреса місця знаходження: 22500, Вінницька область, Вінницький район, м. Липовець, вул. Василя Липківського, 30.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: Професійна спілка працівників бібліотек, , адреса місця знаходження: 22500, Вінницька область, Вінницький район, м. Липовець, вул. Романа Грушка, 8.

Суддя: