Справа № 309/16/20
П О С Т А Н О В А

Іменем України

01 червня 2023 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Куштана Б.П. (доповідача),

суддів: Бисаги Т.Ю. і Кондора Р.Ю.,

з участю секретаря Чічкало М.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриваБанк» на рішення Хустського районного суду від 31 травня 2022 року (у складі судді Довжанина М.М.) за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» і приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Завалієва Артема Анатолійовича, третя особа без самостійних вимог - Хустський відділ державної виконавчої служби у Хустському районі Закарпатської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню та визнання протиправними дій, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом у січні 2020 р.

Просила:

-визнати таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Завалієва А.А. від 04 жовтня 2017 р., який зареєстрований в реєстрі за № 9568 та викладений на спеціальному бланку серії НМЕ №840161, про стягнення із ОСОБА_1 як із боржника на користь стягувача - ПАТ КБ «ПриватБанк» 318 296,02 грн.;

-визнати протиправними дії ПАТ КБ «ПриватБанк» при зверненні до приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Завалієва А.А. та поданні йому заяви про вчинення ним виконавчого напису про стягнення із ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором № MKGWSE00000245 від 14 вересня 2006 р. у сумі 318296,02 грн. та інших офіційних документів банку, на підставі яких приватним нотаріусом Завалієвим А.А. було вчинено виконавчий напис № 9568 від 04 жовтня 2017 р., і визнати протиправними дії приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Завалієва А.А. при вчиненні ним виконавчого напису № 9568 від 04 жовтня 2017 р. про стягнення із ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором № MKGWSE00000245 від 14 вересня 2006 р. у сумі 318296,02 грн.;

-стягнути з відповідачів на користь ОСОБА_1 всі, понесені нею по даній цивільній справі, судові витрати.

На обґрунтування позовних вимог указала, що 31 січня 2018 р. вона отримала поштою від Хустського РВ ДВС постанову старшого державного виконавця Хустського РВ ДВС Якоба Ю.В. від 29 січня 2018 р. про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_1 по примусовому виконанню виконавчого напису № 9568, виданого 04 жовтня 2017 р. приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Завалієвим А.А., про стягнення із неї як із боржника на користь стягувача ПАТ КБ «ПриватБанк» 318296,02 грн.

Позивач заперечує проти виконавчого напису приватного нотаріуса Завалієва А.А. від 04 жовтня 2017 р. і вважає його незаконним, безпідставним і таким, що вчинений із грубим порушенням вимог діючого законодавства, та не підлягає виконанню.

Крім того, позивач вважає дії стягувача при його зверненні до приватного нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису незаконними та протиправними, оскільки банком надано приватному нотаріусу Завалієву А.А. неправдиву інформацію та надано відомості, які не відповідають дійсності.

Приватний нотаріус Завалієв А.А. вчинив виконавчий напис не на оригіналі кредитного договору, а на окремому бланку, не долучивши до нього оригіналу кредитного договору або належним чином завіреної копії.

Приватний нотаріус вчинив виконавчий напис, вийшовши за межі можливо допустимого строку стягнення за виконавчим написом і вказавши строк, за який проводиться стягнення із 14 вересня 2006 р. по 13 липня 2017 р., хоча згідно з документами, наданими стягувачем приватному нотаріусу, вбачається, що вона здійснювала погашення кредиту, а отже ця обставина свідчить про небезспірність її заборгованості перед банком.

Рішенням Хустського районного суду від 31 травня 2022 р. визнано таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Завалієва А.А. від 04 жовтня 2017 р., який зареєстрований у реєстрі за № 9568 та викладений на спеціальному бланку серії НМЕ № 840161 про стягнення із ОСОБА_1 як з боржника на користь стягувача - ПАТ КБ «ПриватБанк» 318296,02 грн.

Визнано протиправними дії ПАТ КБ «ПриватБанк» при зверненні до приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Завалієва А.А. та поданні йому заяви про вчинення ним виконавчого напису про стягнення із ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором № MKGWSE00000245 від 14 вересня 2006 р. у сумі 318296,02 грн. та інших офіційних документів Банку, на підставі яких приватним нотаріусом Завалієвим А.А. було вчинено виконавчий напис № 9568 від 04 жовтня 2017 р. і визнано протиправними дії приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Завалієва А.А. при вчиненні ним виконавчого напису № 9568 від 04 жовтня 2017 р. про стягнення із ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором № MKGWSE00000245 від 14 вересня 2006 р. у сумі 318296,02 грн.

Стягнуто рівними частинами з АТ КБ «ПриватБанк» і приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Завалієва А.А. на користь ОСОБА_1 всі понесені нею по даній цивільній справі судові витрати в сумі 60100 грн.

АТ КБ «ПриватБанк» (надалі - Банк) просить скасувати це рішення і ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Доводить про неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права. Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до такого:

-жодним судовим рішення не встановлено недійсність правочину, на підставі якого було вчинено виконавчий напис. Крім цього, позивачем не спростовується наявність кредитного договору та заборгованість за кредитним договором;

-виконавчий напис було вчинено з дотриманням вимог матеріального закону, який регулює спірні правовідносини;

-позивачем жодними належними та допустимими доказами не доведено понесення і сплату витрат на правничу допомогу.

Письмового відзиву на апеляційну скаргу до суду не надходило.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду - без змін, із таких мотивів.

Суд виходив із доведеності та обґрунтованості позовних вимог.

При цьому встановив, що 04 жовтня 2017 р. приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Завалієвим А.А. вчинено виконавчий напис, який зареєстровано в реєстрі за № 9568 та викладено на спеціальному бланку серія НМЕ № 840161, про стягнення із ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» несплачених у строк відповідно до умов кредитного договору № MKGWSE00000245 від 14 вересня 2006 р. і розрахунку заборгованості за договором станом на 13.07.2017 р. грошових коштів у сумі 316496,02 грн. із урахуванням: - заборгованості за тілом кредиту в розмірі 8626,93 грн.; - заборгованості за відсотками у розмірі 79910,47 грн.; - заборгованості з комісії у розмірі 4200,00 грн.; - заборгованості з пені у розмірі 223758,62 грн. Стягнення здійснюється за період із 14 вересня 2006 р. по 13 липня 2017 р. Витрати за вчинення виконавчого напису у сумі 1 800 грн.

Всього, з урахуванням витрат, пов`язаних із вчиненням виконавчого напису, сума заборгованості ОСОБА_1 , яку належить стягнути з неї на користь Банку, становить 318296,02 грн.

Постановою старшого державного виконавця Хустського РВ ДВС ГТУЮ в Закарпатській області Якоба Ю.В. від 29 січня 2018 р. відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1 по примусовому виконанню виконавчого напису № 9568, виданого 04 жовтня 2017 р. приватним нотаріусом Завалієвим А.А.

Оскаржуваний ОСОБА_1 виконавчий напис від 04 жовтня 2017 р. приватний нотаріус Завалієв А.А. вчинив, як це вбачається у тексті самого виконавчого напису, на підставі статті 34 ч.1 п.19, ст.ст. 87, 88, 89 Закону України «Про нотаріат» та пункту 2 «Переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 1172 від 29 червня 1999 року «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» в редакції від 10 грудня 2014 року на підставі Постанови Кабінету Міністрів України № 662 від 26 листопада 2014 року «Про внесення змін до Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів».

Банк подав до Хустського відділу ДВС у якості документа, за яким має здійснюватися стягнення заборгованості, виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом Завалієвим А.А. лише на спеціальному бланку нотаріального документу серія НМЕ № 840161, без прикріплення його до боргового документа (або до його дублікату чи належним чином завіреної копії), у даному випадку - це оригінал кредитного договору № MKGWSE00000245 від 14 вересня 2006 р.

Приватний нотаріус Завалієв А.А. не робив ніяких відміток на оригіналі кредитного договору № MKGWSE00000245 від 14 вересня 2006 р., як того вимагає діюче законодавство, оскільки стягувачем не було надано приватному нотаріусу Завалієву А.А. оригіналу кредитного договору № MKGWSE00000245 від 14 вересня 2006 р., що саме по собі також є порушенням вимог діючого законодавства.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом України «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (частина перша статті 39 Закону України «Про нотаріат»). Таким актом є, зокрема Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі - Порядок).

Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія (пункт 19 статті 34 Закону України «Про нотаріат»). Правове регулювання процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів міститься у главі 14 Закону України «Про нотаріат» та главі 16 розділу ІІ Порядку.

Згідно зі статтею 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті Закону нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

Порядок містить такі самі правила та умови вчинення виконавчого напису (пункти 1, 3 глави 16 розділу ІІ).

Згідно з підпунктом 2.1 пункту 2 глави 16 розділу ІІ Порядку для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису.

У разі якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус вправі витребувати їх у стягувача (підпункт 2.2 пункту 2 глави 16 розділу ІІ Порядку). Вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов`язання та (або) умов іпотечного договору здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту надісланих іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Повідомлення вважається надісланим, якщо є відмітка іпотекодавця на письмовому повідомленні про його отримання або відмітка поштового відділення зв`язку про відправлення повідомлення на вказану в іпотечному договорі адресу (підпункт 2.3 пункту 2 глави 16 розділу ІІ Порядку).

Підпунктами 3.2, 3.5 пункту 3 глави 16 розділу ІІ Порядку визначено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком. При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку. Перелік не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі України «Про нотаріат» та Порядку.

У пунктах 20, 22 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 305/2082/14-ц (провадження № 14-557цс19) зазначено, що «вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія (пункт 19 статті 34 Закону України «Про нотаріат»). При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. При цьому безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172».

У постанові від 27 березня 2019 року у справі № 137/1666/16-ц (провадження № 14-84цс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що «для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису».

Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати, а також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем.

Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Проте характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком.

Захист прав боржника у процесі вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається у спосіб надіслання іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Натомість нотаріус вирішує питання про вчинення виконавчого напису на підставі документів, наданих лише однією стороною, стягувачем, і не зобов`язаний запитувати та одержувати пояснення боржника з приводу заборгованості для підтвердження чи спростування її безспірності (підпункт 2.3 пункту 2 глави 16 розділу ІІ Порядку).

Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно з відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого.

Із урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури його вчинення, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами у повному обсязі чи в їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчинення виконавчого напису.

Вирішуючи спір про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком. Водночас порушення нотаріусом порядку вчинення виконавчого напису є самостійною і достатньою підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Відповідно до підпункту 2.3 пункту 2 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов`язання та (або) умов іпотечного договору здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту надісланих іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Повідомлення вважається надісланим, якщо є відмітка іпотекодавця на письмовому повідомленні про його отримання або відмітка поштового відділення зв`язку про відправлення повідомлення на вказану в іпотечному договорі адресу.

Наведена норма спрямована на фактичне повідомлення боржника, аби надати йому можливість усунути порушення, і цим запобігти стягненню на кошти боржника. Тому повідомлення боржника необхідно вважати здійсненим належним чином за умови, що він одержав або мав одержати повідомлення, але не одержав його з власної вини. Доказом належного здійснення повідомлення може бути, зокрема, повідомлення про вручення поштового відправлення з описом вкладення.

Зазначений висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 23 червня 2020 року у справі № 645/1979/15-ц (провадження № 14-706цс19).

У матеріалах справи міститься копія письмової вимоги про усунення порушень за кредитним договором № MKGWSE00000245 від 14.09.2006 р., надіслана ОСОБА_1 (т.1 а.с.217), однак судами не встановлено, що ОСОБА_1 отримала відправлену Банком письмову вимогу про усунення порушень.

Отже, приватний нотаріус порушив підпункт 2.3 пункту 2 глави 16 розділу ІІ Порядку.

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для визнання спірного виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, оскільки він вчинений приватним нотаріусом із порушенням вимог закону, а саме: боржник не отримував вимоги про усунення порушень за кредитним договором № MKGWSE00000245 від 14.09.2006 р., визначена заборгованість за цим договором не є безспірною.

Довід апеляційної скарги про те, що жодним судовим рішення не встановлено недійсність правочину, на підставі якого було вчинено виконавчий напис, а позивачем не спростовується наявність кредитного договору та заборгованість за кредитним договором у контексті спірних правовідносин не має жодного правового значення.

Довід апеляційної скарги про те, що виконавчий напис було вчинено з дотриманням вимог матеріального закону, який регулює спірні правовідносини, теж не заслуговує на увагу та спростовується матеріалами справи. Також належить зауважити, що Банк жодного разу не зреагував на ухвали суду першої інстанції про витребування від нього письмових доказів, які стосуються звернення Банком до приватного нотаріуса з приводу видачі виконавчого листа. Також Банк не брав жодної участі в розгляді справи в суді першої інстанції.

Довід апеляційної скарги про те, що позивачем жодними належними та допустимими доказами не доведено понесення і сплату витрат на правничу допомогу, спростовується наступним.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою (частина перша статті 15 ЦПК України).

Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно з положеннями частин першої-п`ятої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження), акт виконаних робіт (детальний опис робіт, наданих послуг).

Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату цих послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, акту виконаних робіт, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Із матеріалів справи видно, що позивачем на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу надано копії: договору № 09/19-цс від 02 грудня 2019 р. про надання професійної правничої (правової) допомоги (адвокатських) послуг (т.3 а.с.16-22), прибуткового касового ордеру № 09/19-ЦС-01 та квитанції до прибуткового касового ордеру № 09/19-ЦС-01 від 02 грудня 2019 р. на суму 29 000 грн. (т.3 а.с.23), прибуткового касового ордеру № 09/19-ЦС-02 та квитанції до прибуткового касового ордеру № 09/19-ЦС-02 від 27 грудня 2019 р. на суму 29 000 грн. (т.3 а.с.24), детальний опис робіт (послуг), виконаних (наданих) адвокатом Грабарем М.Ф. ОСОБА_1. по цивільній справі № 309/16/20 (т.3 а.с.26-30), орієнтовний розрахунок витрат робочого часу адвоката (т.3 а.с.31-35, 36-38).

Посилання представника Банку на те, що позивачем не заявлявся попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, спростовується матеріалами справи, а саме змістом позовної заяви (т.1 а.с.30-31) та її прохальною частиною (т.1 а.с.37), жодних заперечень зі сторони Банку в суді першої інстанції на заявлений попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат у розмірі 60100 грн. не надходило.

Як і не надходило від приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Завалієва А.А.

Саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.

Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Позивачем документально доведено розмір витрат на професійну правничу допомогу, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції. Представник Банку не подавав до суду клопотання про зменшення витрат на правничу допомогу, а тому у місцевого суду були відсутні правові підстави для відмови у стягненні цих витрат на користь ОСОБА_1 .

Суд першої інстанції надав належну правову оцінку наданим на підтвердження понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу доказів у їх сукупності, встановивши обсяг наданих послуг та їх реальність, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для відшкодування на користь ОСОБА_1 судових витрат на правничу допомогу.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 р. у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зроблено висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. Для підтвердження складу та розміру витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, потрібно надати суду договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, які свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, і оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Тобто, Верховний Суд сформулював висновок про те, які документи можуть бути подані для підтвердження складу та розміру витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги. Цей перелік не є вичерпним. Питання оцінки достатності доказів, поданих на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу чи тих, які будуть понесені, перебуває у межах дискреції суду.

Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанцій у частині вирішення питання про стягнення витрат на правничу допомогу, понесених у суді першої інстанції.

Отже, апеляційна скарга є необґрунтованою, а тому не підлягає задоволенню.

За наслідками розгляду апеляційної скарги та згідно з положеннями ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційні скарги без задоволення, а судові рішення без змін, оскільки вважає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права, не встановлено.

Керуючись п.1 ч.1 ст. 374, ст. ст. 375, 381 - 384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриваБанк» залишити без задоволення. 2.Рішення Хустського районного суду від 31 травня 2022 року залишити без змін. 3.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду. 4.Повне судове рішення складено 19 червня 2023 р.

Судді: