ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 квітня 2023 року м. Чернівці Справа № 725/6046/21

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Лисака І.Н.,

суддів: Литвинюк І.М., Перепелюк І.Б.,

секретар: Тодоряк Г.Д.,

позивач: Чернівецька міська рада,

відповідачі: ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ,

при розгляді справи за апеляційною скаргою ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 19 січня 2023 року, ухваленого під головуванням судді Іщенка І.В., дата складання повного тексту рішення невідома, -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2021 року Чернівецька міська рада звернулася до суду з позовом до відповідачів, в якому просила стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 по 64 479,38 грн безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати за період з 29.04.2018 року по 28.08.2021 року.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що згідно договору купівлі-продажу нежитлової будівлі від 29.12.2011 року відповідачі набули право власності на нежитлову будівлю виробничого цеху літ.Е площею 182,70 кв.м., що знаходиться по АДРЕСА_1 і розташована на земельній ділянці площею 0,0646 га, кадастровий номер :09:003:0024.

У зв`язку із не оформленням відповідачами права користування земельною ділянкою на правах оренди, що потягнуло за собою фактичне безоплатне використання земельної ділянки, виконавчим органом міської ради було спрямовано землекористувачам листа №04/1-08/3-07/1838 від 05.05.2021 року з пропозицією сплатити кошти за її використання, однак жодних дій зі сторони відповідачів не вчинено, а тому за наведених обставин та з урахуванням нормативно грошової оцінки просила позов задовольнити.

Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 19 січня 2023 року позовні вимоги Чернівецької міської ради задоволено.

Позов Чернівецької міської ради про стягнення безпідставно збережених коштів орендної плати - задоволено.

Провадження №22-ц/822/244/23

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Чернівецької міської ради безпідставно збережені кошти у розмірі орендної плати в сумі 64 479,38 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Чернівецької міської ради безпідставно збережені кошти у розмірі орендної плати в сумі 64 479,38 грн

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 , оскаржила його в апеляційному порядку.

В обґрунтування скарги посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Наголошує, що належність права власності на нежитлові приміщення виробничого цеху літ. Е, площею 182,70 кв.м. не свідчить про використання всієї площі спірної земельної ділянки, крім того, згідно висновку експертизи вбачається, що земельна ділянка площею приблизно 290 кв.м. не використовується за цільовим призначенням, а саме оренди та обслуговування нежитлової будівлі.

Вважає, що помилковим є висновок суду про доведеність розміру площі земельної ділянки, якою користуються відповідачі, та необґрунтованим висновок про правильність розрахунку безпідставно збережених коштів.

Стверджує, що відповідачі ще до звернення Чернівецької міської ради із зазначеним позовом вживали всіх заходів щодо оформлення правовідносин щодо спірної земельної ділянки, а саме щодо її поділу.

У відзиві на апеляційну скаргу Чернівецька міська рада просить рішення суду залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.

Згідно з ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За приписами ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи те, що ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб 128 958,76 грн на час звернення до суду, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи в межах її обґрунтувань та заявлених в суді першої інстанції вимог, приходить до наступних висновків.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції керуючись ст.367 ЦПК України переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам закону відповідає.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі, набули право власності на об`єкт нерухомого майна, розташований на земельній ділянці, яка належить позивачу, належним чином у встановленому законодавством порядку, та використовується ними без правовстановлюючих документів.

Колегія суддів погоджується з висновками суду за результатами розгляду спору, виходячи з наступного.

Щодо меж перегляду рішення суду у цій справі судом апеляційної інстанції.

В силу ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ч.1 ст.352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.1 ст.367 ЦПК України).

Системний аналіз наведених норм свідчить про те, що рішення суду першої інстанції може бути переглянуте в апеляційному порядку лише у межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції не переглядає рішення суду першої інстанції у частині, що стосується прав та обов`язків осіб, якщо такі особи не оскаржують судове рішення шляхом подання апеляційної скарги. При відсутності солідарного обов`язку між відповідачами у справі, кожний із відповідачів має право оскаржити рішення суду в частині, що стосується його прав та обов`язків. Відповідно, суд апеляційної інстанції не наділений повноваженнями перегляду судового рішення у частині вимог, які заявлені до особи, яка не оскаржує таке рішення, а саме ОСОБА_2 .

Зазначене узгоджується з висновком ВС викладеним в постанові від 02 грудня 2020 року у справі №754/16146/17.

Щодо вирішення спору по суті.

Судом першої інстанції вірно встановлено та підтверджується матеріалами справи, що спірна земельна ділянка площею 0,0646 на підставі договору оренди землі від 15.10.2007 року була передана Чернівецькою міською радою в оренду ПП ОСОБА_4 для обслуговування виробничої будівлі (а.с.19-22).

У відповідності до акту встановлення поворотних точок меж спірної земельної ділянки в натурі на місцевості від 11.09.2007 року вбачається, що межі земельної ділянки проходять по металевій огорожі на металевих стовпах від А до Г, по металевій огорожі на бетонних стовпах від Г до Е (а.с.24-26).

Згідно договору купівлі-продажу нежитлової будівлі від 29.12.2011 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 і ОСОБА_1 , останні набули права власності на нежитлову будівлю виробничого цеху, літ. Е площею 182,70 кв.м., яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , та розташована на земельній ділянці площею 0,0646 га, кадастровий номер :09:003:0024 (а.с.30-32).

28.01.2016 року рішенням Чернівецької міської ради №85 (пункт 29) припинено договір оренди земельної ділянки для обслуговування зазначеної вище будівлі із попереднім власником у зв`язку з набуттям відповідачами права власності.

Пунктом 29.1. вказаного рішення ОСОБА_2 та ОСОБА_1 запропоновано отримати земельну ділянку за адресою АДРЕСА_1 , площею 0,0646 га в оренду для обслуговування виробничої будівлі (а.с.18).

Із витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 17.02.2021 року НВ-021, реєстрація зазначеної вище земельної ділянки в Державному земельному кадастрі відбулась 11.12.2007 року, заявник Чернівецька міська рада (а.с.31-32).

Виконавчим органом Чернівецької міської ради Департаментом містобудівного комплексу та земельних відносин міської ради та Департаментом урбаністики та архітектури було спрямовано землекористувачам листи: №04/01-08/3-04/4/1184 від 15.03.2016 року, №04/01-08/3-04/4/743 від 20.02.2019 року та №04/01-08/3-07/1033 від 16.03.2021 року з пропозиціями щодо оформлення правовстановлюючих документів на земельну ділянку та повідомлено про нарахування збитків за користування такою без правовстановлюючого документу; №04/1-08/3-07/1838 від 05.05.2021 року з пропозицією сплатити кошти за її використання (а.с.7-10).

Відповідно до витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки №394 від 16.03.2021 року нормативно грошова оцінка земельної ділянки площею 646 м2, кадастровий номер :09:003:0024, що розташована на АДРЕСА_1 , становить 1 474 508 грн (а.с.6).

Згідно розрахунку безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати за землю, який здійснений департаментом містобудівного комплексу та земельних відносин міської ради, недоотримана Чернівецькою міською радою сума безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати за фактичне користування відповідачами земельною ділянкою площею 0,0646га за період з 29.04.2018 року по 28.04.2021 року становить 128 958,76 грн (а.с.5).

Відповідно до Висновку експерта №26/22-29 від 29.07.2022 року, який здійснено на виконання ухвали Першотравневого районного суду м. Чернівці від 27.01.2022 року, в межах земельної ділянки, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :09:003:0024, проїзд відсутній.

Проїзду, що наведений на кадастровому плані земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :09:003:0024, фактично не існує: на території за огорожею з металевої сітки на земельній ділянці розташований фундамент будівлі, споруди, автомобільна стоянка. Межові знаки, що позначають проїзд відсутні.

Частина земельної ділянки з кадастровим номером :09:003:0024 площею приблизно 290 кв.м. не використовується за цільовим призначенням «оренда для обслуговування нежитлової будівлі, код УКЦВЗ 1.11.6.» (а.с.67-72).

Згідно зі статтею 13 Конституції України земля є об`єктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

В силу ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Частиною 2 ст.373 ЦК України передбачено, що право власності на землю гарантується Конституцією України. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону.

За ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Згідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За положеннями ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Суб`єктами права на землі комунальної власності згідно із п.б ст.80 ЗК України (тут і на далі в редакції на час виникнення спірних правовідносин укладення договору купівлі-продажу) є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності.

В силу ч.2 ст.120 ЗК України якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

За змістом статей 122, 123, 124 ЗК України міські ради передають земельні ділянки у власність або користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

Згідно зі ст.206 ЗК України використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

У разі надання земельної ділянки в оренду укладається договір оренди земельної ділянки, яким за положенням ч.1 ст.21 ЗУ «Про оренду землі» визначається орендна плата за землю як платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою.

Згідно із ч.1 ст.79 ЗК України земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Відповідно до ч.1, 3, 4, 9 ст.79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі; земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.

В силу ч.2 ст.152 ЗК України власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, відшкодування завданих збитків.

Відповідно до чч.1 ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Згідно з положеннями ч.1 ст.1214 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов`язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. З цього часу вона відповідає також за допущене нею погіршення майна.

Таким чином, суд першої інстанції, врахувавши наведені норми матеріального права та обставини справи, дійшов обґрунтованого висновку, що відповідач ОСОБА_1 , використовуючи земельну ділянку за відсутності укладеного договору, не сплачувала орендну плату за її користування, внаслідок чого позивач втрачає належне йому майно у вигляді коштів від орендної плати, тобто відбувається факт безпідставного збереження орендної плати відповідачкою ОСОБА_1 за рахунок позивача, тому у Чернівецької міської ради правомірно виникло право на стягнення коштів, отриманих безпідставно, як суми, яку мав би отримати місцевий бюджет.

За приписами ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У п.5.14 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 лютого 2020 року у справі №922/510/19 зазначено, що у разі переходу права власності на майно, що знаходиться на орендованій земельній ділянці, до нового власника з моменту набуття права власності на це майно переходить право оренди земельної ділянки, на якій вказане майно розміщене у тому самому обсязі та умовах, які були у попереднього власника. З моменту набуття права власності на нерухоме майно особа, яка стала новим власником такого майна, одночасно набуває права оренди земельної ділянки, на якій розміщене це майно у зв`язку з припиненням права власності на нього та, відповідно, припиненням права користування попереднього власника земельною ділянкою, на якій це майно розміщене, згідно з частиною другою статті 120 ЗК України.

Перехід права на земельну ділянку до нового набувача нерухомого майна відбувається в силу прямого припису закону, незалежно від волі органу, який уповноважений розпоряджатися земельною ділянкою (пункт 7.42 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2018 року у справі №910/18560/16, п.46 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі №263/6022/16-ц).

З моменту переходу права власності на розташоване на земельній ділянці нерухоме майно до нового власника у правовідносинах користування земельною ділянкою, на якій знаходиться це майно, відбувається фактична заміна землекористувача: права й обов`язки землекористувача переходять до нового власника відповідного нерухомого майна (п.47 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі №263/6022/16-ц).

Щодо доводів апеляційної скарги стосовно часткового використання земельної ділянки, на якій знаходиться нерухоме майно відповідачів та розміру нарахованих збитків (безпідставно збережених коштів), то колегія суддів зазначає наступне.

На думку сторони апелянта розмір безпідставно збережених коштів від використання земельної ділянки, кадастровий номер :09:003:0024, на якій знаходиться нерухоме майно відповідачів, повинен розраховуватися з огляду на площу земельної ділянки, якою користуються відповідачі, оскільки частиною земельної ділянки приблизною площею 290 кв.м. вони не користуються та стверджують, що нею користуються власники суміжних ділянок.

Водночас, безпідставно збережені кошти - це плата за користування земельною ділянкою, яку відповідачі мали би сплатити позивачу в разі належно оформленого права оренди цієї земельної ділянки.

При цьому, об`єктом оренди може бути земельна ділянка, яка сформована як об`єкт цивільних прав (аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 12 березня 2019 року в справі №916/2948/17 та від 09 квітня 2019 року у справі № 922/652/18).

Тобто, земельна ділянка, кадастровий номер :09:003:0024, за користування якою без оформленого права оренди відповідачі повинні сплатити позивачу безпідставно збережені кошти, повинна існувати протягом зазначеного в позові періоду як об`єкт цивільних прав у розумінні та визначенні земельного законодавства та позивач мав реальну можливість передати цю земельну ділянку в оренду відповідно до ЗУ «Про оренду землі» в зазначений період.

Земельна ділянка з кадастровим номером :09:003:0024, на якій знаходиться нерухоме майно відповідачів, сформована як об`єкт цивільних прав та має площу 0,0646 га, а тому саме ця площа має бути використана при проведенні розрахунку безпідставно збережених коштів.

До того ж, відповідно до договору купівлі-продажу нежитлової будівлі від 29.12.2011 року відповідачі набули право приватної власності на нежитлову будівлю виробничого цеху, загальною площею 182,70 кв.м, яка розташована на земельній ділянці площею 0,0646 га, кадастровий номер :09:003:0024 по АДРЕСА_1 (абз.2 пункт 2 вищезазначеного договору) та підписавши договір не заперечували зазначеного з приводу площі земельної ділянки на час набуття прав на розташовану на ній будівлю, а також не зверталися з вимогами про її звільнення від третіх осіб.

Отже, на момент переходу до відповідачів права власності на нежитлову будівлю земельна ділянка, на якій вона розташована, вже була сформованою як об`єкт цивільних прав з відповідним кадастровим номером та площею, передавалася в оренду, а тому згідно ст.120 ЗК України (в редакції станом на дату укладання договору купівлі-продажу від 29 грудня 2011 року) відповідачі набули право користування земельною ділянкою, кадастровий номер :09:003:0024 у тому ж обсязі, що і попередній власник нерухомого майна, а саме на користування земельною ділянкою, площею 0,0646 га.

Таким чином, оскільки розмір безпідставно збережених коштів здійснювався, зважаючи на площу земельної ділянки, яка є сформованою та набула ознак об`єкту цивільних прав, відсутні законні підстави для застосування при розрахунку цих коштів площі земельної ділянки, яка не є об`єктом цивільних прав у розумінні земельного законодавства України, тобто площею меншою за розміром.

Посилання в апеляційній скарзі на неправомірність висновку суду про обґрунтованість розрахунку позивача не заслуговують на увагу, оскільки, на думку колегії суддів апеляційного суду, обґрунтованим є розрахунок розміру безпідставно збережених відповідачем коштів за користування земельною ділянкою комунальної власності, кадастровий номер :09:003:0024, площею 0,0646 га без укладення договору оренди за вказаний період, що підтверджується належними та допустимими доказами.

Щодо стосується доводів про неналежність розрахунку з підстав використання технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки від 16.03.2021 року, то колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до п.287.1 ст.287 ПК України тут і надалі у редакції, чинній на час проведення оцінки, власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою.

У п.289.1 ст.289 ПК України передбачено, що для визначення розміру податку та орендної плати використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до законодавства.

Згідно з п.3 ч.1 ст.13 ЗУ «Про оцінку земель» нормативна грошова оцінка земельних ділянок проводиться у разі визначення розміру орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності.

За приписами ст.18 ЗУ «Про оцінку земель» нормативна грошова оцінка земельних ділянок проводиться відповідно до норм, правил, а також інших нормативно-правових актів на землях усіх категорій та форм власності. Нормативна грошова оцінка земельних ділянок проводиться: розташованих у межах населених пунктів незалежно від їх цільового призначення - не рідше ніж один раз на 5-7 років.

Отже, витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки №394 від 16.03.2021 року є належним та допустимим доказом, який підтверджує дані про нормативну грошову оцінку земельної ділянки

Крім того, на підтвердження необґрунтованості розрахунку, здійсненого позивачем, відповідачем та його представником не здійснено і не подано суду свого контррозрахунку.

Щодо доводів про неотримання листів від Чернівецької міської ради та вжиття відповідачами заходів щодо оформлення земельної ділянки, колегія суддів відзначає таке.

Принцип добросовісності - це загальноправовий принцип, який передбачає необхідність сумлінної та чесної поведінки суб`єктів при виконанні своїх юридичних обов`язків і здійсненні своїх суб`єктивних прав.

У суб`єктивному значенні добросовісність розглядається як усвідомлення суб`єктом власної сумлінності та чесності при здійсненні ним прав і виконанні обов`язків.

Добросовісність при реалізації прав і повноважень включає в себе неприпустимість зловживання правом, яка, виходячи із конституційних положень, означає, що здійснення прав та свобод людини не повинно порушувати права та свободи інших осіб. Зловживання правом - це свого роду спотворення права. У цьому випадку особа надає своїм діям повну видимість юридичної правильності, використовуючи насправді свої права в цілях, які є протилежними тим, що переслідує позитивне право, що, на переконання судової колегії, і мало місце у даній справі - відповідач, визнаючи в актах приймання-передачі та гарантійному листі факт виконання позивачем умов Договору щодо укладення договорів страхування та підтверджуючи надходження сум страхових платежів і зазначаючи суми комісійної винагороди позивачу, гарантуючи їх виплату, у судових засіданнях зайняв протилежну позицію та став стверджувати про відсутність доказів того, що саме за участі позивача укладено низку договорів страхування.

Розглядаючи поняття розумності та добросовісності як принципів здійснення суб`єктивних цивільних прав необхідно враховувати, що розумною є поведінка особи, яка діє у межах, не заборонених їй договором або актами цивільного законодавства. Виходячи із аналізу норм, закріплених у ЦК України, поняття «добросовісність» ототожнюється із поняттям «безвинність» і навпаки, «недобросовісність» із «виною». Такий висновок випливає із того, що за діяння, якими заподіяно шкоду внаслідок недобросовісної поведінки, може наступати відповідальність (наприклад, частина третя статті 39 ЦК України), а оскільки обов`язковим елементом настання відповідальності, за загальним правилом, є вина, то такі діяння є винними.

За наведеного колегія суду апеляційної інстанції приходить до висновку, про обізнаність відповідачів при купівлі нерухомого майна, що таке знаходиться на земельній ділянці, яка перебувала у попереднього власника в оренді та відповідно повинні були діяти сумлінно й вчинити дії для укладення з власником земельної ділянки відповідного договору, щоб користуватися землею на підставі правовстановлюючих документів, однак такого не зробили, відомостей протилежного суду не надали, що також робить неспроможними доводи про неотримання листів від органу місцевого самоврядування, оскільки зазначене свідчить про незацікавленість в приведенні відносин, які виникли між сторонами у правове русло.

Отже, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Інші доводи апеляційної скарги були предметом розгляду в суді першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, на законність судового рішення не впливають, а зводяться до незгоди апелянта із висновками суду, а також спростовуються встановленими вище обставинами справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

В силу п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст.367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 19 січня 2023 року в частині стягнення безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати з ОСОБА_1 залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Головуючий Лисак І.Н.

Судді: Литвинюк І.М.

Перепелюк І.Б.