Постанова

Іменем України

22 березня 2023 року

м. Київ

справа № 548/98/21

провадження № 61-452св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Грушицького А. І. (суддя-доповідач),

суддів: Карпенко С. О., Литвиненко І. В., Петрова Є. В., Пророка В. В.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

відповідачі: Хорольська міська рада Лубенського району Полтавської області, ОСОБА_4 ,

третя особа - ОСОБА_5 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на постанову Полтавського апеляційного суду від 21 грудня 2021 року у складі колегії суддів: Пилипчук Л. І., Бондаревської С. М., Чумак О. В.,

у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Хорольської міської ради Лубенського району Полтавської області, ОСОБА_4 , третя особа - ОСОБА_5 , про визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування, визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки, скасування державної реєстрації земельних ділянок.

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2021 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулися до суду із позовом до Хорольської міської ради Лубенського району Полтавської області (далі - Хорольська міська рада), ОСОБА_4 про визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування, визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки, скасування державної реєстрації земельних ділянок.

Позов обґрунтований тим, що позивачам на праві власності належать земельні ділянки площею: 0,25 га (державний акт від 22 січня 2001 року II-ПЛ № 035195 на ім`я ОСОБА_1 ), 0,12 га (державний акт від 22 січня 2001 року II-ПЛ № 035197 на ім`я ОСОБА_2 ), 0,12 га (державний акт від 22 січня 2021 року II-ПЛ № 035196 на ім`я ОСОБА_3 ), які розташовані на території с. Радьки Староаврамівської сільської ради Хорольського району Полтавської області (далі - Староаврамівська сільська рада).

Починаючи з 2000 року позивачі постійно та відкрито володіють і користуються належними їм земельними ділянками. На початку 2020 року вони звернулись до Староаврамівської сільської ради та відділу у Хорольському районі Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області для внесення відомостей до державного земельного кадастру з метою присвоєння вказаним земельним ділянкам кадастрових номерів, проте їм було відмовлено, оскільки земельні ділянки знаходяться у власності ОСОБА_4 . Під час проведення робіт по виготовленню технічної документації спеціалісти ДП «Харківський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» виявили факт розташування у межах земельних ділянок позивачів інших земельних ділянок, що належать на праві власності ОСОБА_4 .

Вважають, що рішення Староаврамівської сільської ради 23 сесії V скликання від 01 квітня 2009 року про передачу у приватну власність ОСОБА_4 земельних ділянок площею 0,25 га та 1,42 га на території Староаврамівської сільської ради та видання на його ім`я державних актів на право власності на ці ділянки порушують право позивачів на належні їм земельні ділянки, яке вони набули раніше.

Позивачі просили суд:

- визнати незаконним та скасувати рішення Староаврамівської сільської ради 23 сесії V скликання від 01 квітня 2009 року в частині передачі у приватну власність ОСОБА_4 земельних ділянок площею 0,25 га та 1,42 га на території Староаврамівської сільської ради;

- визнати недійсними видані на ім`я ОСОБА_4 державні акти на право власності: серія ЯЕ № 749050 на земельну ділянку площею 0,25 га для будівництва і обслуговування жилого будинку та господарських будівель, кадастровий номер :09:001:0020; серія ЯЕ № 749051 на земельну ділянку площею 1,42 га, для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :09:001:0021, скасувати державну реєстрацію вказаних земельних ділянок.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Хорольського районного суду Полтавської області від 25 серпня 2021 року у складі судді Коновод О. В. у позові відмовлено.

Рішення місцевого суду мотивовано тим, щопозивачі не надали доказів того, що вони є власниками нерухомого майна на спірних земельних ділянках, тоді як відповідач ОСОБА_4 набув у власність земельні ділянки, якими він правомірно користувався за цільовим призначенням тривалий час, у межах норм, передбачених законом. Намагання виправити допущену в минулому органом влади «помилку» не може мати наслідком непропорційного втручання у нове право відповідача та перекладати на нього усі негативні наслідки такої «помилки», оскільки задоволення позову із формальних підстав покладатиме надмірний індивідуальний тягар на особу, яка володіє земельними ділянками протягом тривалого часу, а отже порушить справедливий баланс інтересів сторін. За таких обставин районний суд дійшов висновку, що неможливе попереднє відновлення становища позивачів, земельні ділянки яких співпадають із земельними ділянками відповідача ОСОБА_4 .

Також суд констатував, що позивачі не обґрунтували поважність причин пропуску строку позовної давності, а судом при розгляді справи не встановлено таких причин.

Постановою Полтавського апеляційного суду від 21 грудня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 задоволено.

Рішення Хорольського районного суду Полтавської області від 25 серпня 2021 року скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову.

Визнано незаконним та скасовано рішення Староаврамівської сільської ради 23 сесії V скликання від 01 квітня 2009 року в частині передачі у приватну власність ОСОБА_4 земельних ділянок площею 0,25 га та 1,42 га на території Староаврамівської сільської ради.

Визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯЕ № 749050, який виданий 17 липня 2009 року відділом Держкомзему у Хорольському районі Полтавської області на ім`я ОСОБА_4 на підставі рішення Староаврамівської сільської ради 23 сесії V скликання від 01 квітня 2009 року, площею 0,25 га, для будівництва і обслуговування жилого будинку та господарських будівель, кадастровий номер земельної ділянки :09:001:0020 та скасовано державну реєстрацію вказаної земельної ділянки.

Визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯЕ № 749051, який виданий 17 липня 2009 року відділом Держкомзему у Хорольському районі Полтавської області на ім`я ОСОБА_4 на підставі рішення Староаврамівської сільської ради 23 сесії V скликання від 01 квітня 2009 року, площею 1,42 га, для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер земельної ділянки :09:001:0021 та скасовано державну реєстрацію.

Стягнуто із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 витрати по оплаті судового збору в розмірі 6 810,00 грн за апеляційну скаргу, 2 724,00 грн за позовну заяву до районного суду та 10 000,00 грн витрат на правову допомогу, на користь кожного в рівних частках, тобто по 5 603,33 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, щопозивачі у передбачений законом спосіб набули право власності на земельні ділянки та одержали 22 січня 2001 року державні акти, використовували ці ділянки за цільовим призначенням, сплачували земельний податок. Державні акти, на підставі яких позивачі є власниками наданих їм земельних ділянок, є чинними. Тому виділення цих же земельних ділянок у власність іншій особі, зокрема відповідачу ОСОБА_4 є неправомірним.

Рішення Староаврамівської сільської ради 23 сесії V скликання від 01 квітня 2009 року про передачу у приватну власність ОСОБА_4 земельних ділянок площею 0,25 га та 1,42 га, які накладаються на земельні ділянки позивачів, у яких право власності вже існувало, порушило гарантоване Конституцією України право власності, а отже є незаконним. Відповідно до частини першої статті 155 ЗК України підлягають скасуванню державні акти на право власності на земельні ділянки відповідача.

Позивачі не пропустили строк позовної давності, оскільки вони лише у 2020 році дізналися про порушення їхніх прав, а саме після виготовлення технічної документації для присвоєння земельним ділянкам кадастрових номерів.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у січні 2022 року до Верховного Суду, ОСОБА_4 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить постанову суду апеляційної інстанції скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Рух касаційної скарги в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 26 січня 2022 року відкрито касаційне провадження у цивільній справі, витребувано її із Хорольського районного суду Полтавської області.

18 лютого 2022 року справу розподілено колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі суддів: Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В.

На підставі ухвали Верховного Суду від 14 березня 2023 року справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження колегією в складі п`яти суддів.

Згідно із протоколом автоматичного визначення складу колегії суддів від 14 березня 2023 року визначено наступний склад колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду для розгляду справи: Грушицький А. І. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Литвиненко І. В., Петров Є. В., Пророк В. В.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

В касаційній скарзі скаржник посилається на пункти 1, 3 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема вказує, що суд апеляційної інстанції розглянув справу без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16, від 05 грудня 2018 року у справі № 713/1817/16-ц, від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16, від 16 червня 2020 року у справі № 689/26/17 та інших.

В касаційній скарзі зазначається, що суд апеляційної інстанції не звернув увагу на те, що особа, яка набула права власності на будівлі чи споруди, або їх частини стає власником відповідної земельної ділянки, або їх частини на тих самих умовах на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено в договорі відчуження нерухомості (стаття 120 ЗК України). Жодних самочинних дій ОСОБА_4 щодо заволодіння спірними земельними ділянками не вчиняв.

Позивачі пропустили строк позовної давності.

У вказаній справі не було призначено відповідної експертизи, що позбавляє можливості встановити наявність чи відсутність факту накладення земельних ділянок сторін та факт порушення прав позивачів.

Суд апеляційної інстанції поклав тягар щодо сплати судових витрат на одного відповідача - ОСОБА_4 , що не відповідає вимогам статті 141 ЦПК України.

Відсутній правовий висновок Верховного Суду з приводу застосування норм статей 268, 391, 393 ЦК України.

Доводи інших учасників справи

У квітні 2022 року позивачі надіслали відзив на касаційну скаргу у якому просять касаційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду апеляційної інстанції - без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суд встановив, що згідно державного акта на право приватної власності на землю серія II-ПЛ № 035195 від 22 січня 2001 року ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 0,25 га у межах згідно з планом, на території с. Радьки Староаврамівської сільської ради, для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель, переданої на підставі рішення Староаврамівської сільської ради від 19 липня 2000 року № 62 (т. 1 а. с. 18).

Згідно державного акта на право приватної власності на землю серія II-ПЛ № 035196 від 22 січня 2001 року ОСОБА_3 належить на праві власності земельна ділянка площею 0,12 га в межах згідно з планом, розташована на території с. Радьки Староаврамівської сільської ради, для садівництва, передана на підставі рішення Староаврамівської сільської ради від 19 липня 2000 року № 63 (т. 1 а. с. 20).

Згідно державного акта на право приватної власності на землю серія II-ПЛ № 035197 від 22 січня 2001 року ОСОБА_2 є власником земельної ділянки площею 0,12 га в межах згідно з планом, розташованої на території с. Радьки Староаврамівської сільської ради, для садівництва, переданої на підставі рішення Староаврамівської сільської ради від 19 липня 2000 року № 63 (т. 1 а. с. 19).

Вказані державні акти зареєстровані в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю відповідно за номерами: 243, 244, 245.

Позивачі сплачують земельний податок на землю згідно відповідних державних актів на приватну власність, починаючи з 2000 року, що підтверджується довідками Староаврамівської сільської ради від 04 грудня 2020 року за номерами: 758, 759, 760 (т. 1 а. с. 49-51).

У 2020 році за заявами позивачів Полтавською регіональною філією ДП «Харківський науково-дослідний проектний інститут землеустрою» розроблено технічну документацію щодо відведення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості).

Рішенням № РВ-021 про відмову у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру від 04 січня 2021 року ОСОБА_1 відмовлено у внесенні відомостей (змін до них) до державного земельного кадастру, оскільки встановлено перетин з земельною ділянкою :09:001:0020 (площа співпадає на 13,103 %), перетин з земельною ділянкою :09:001:0021 (площа співпадає на 86,897 %) (т. 1 а. с. 139-142).

Рішенням № РВ-020 про відмову у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру від 22 грудня 2020 року ОСОБА_2 відмовлено у внесенні відомостей (змін до них) до державного земельного кадастру у зв`язку із знаходженням в межах земельної ділянки, яку передбачається зареєструвати, іншої земельної ділянки, перетин з ділянкою :09:001:0021 (площа співпадає на 100 %, накладка критична) (т. 1 а. с. 144).

Рішенням № РВ-021 від 04 січня 2021 року ОСОБА_3 відмовлено у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру, оскільки встановлено перетин із земельною ділянкою :09:001:0020 (площа співпадає на 18,2355 %), перетин із земельною ділянкою :09:001:0021 (площа співпадає на 81,7645 %) (т. 1 а. с. 146).

06 серпня 2007 року між ТОВ «Сільськогосподарське товариство «Зоря» (продавець) та ОСОБА_5 та ОСОБА_4 (покупці) укладено договір купівлі-продажу, за яким покупці купили в рівних частках нерухоме майно: пташник, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , на земельній ділянці сільської ради та в цілому складається з: пташника літ. А-1, загальною площею 500,7 кв. м. Право власності на пташник зареєстровано КП «Лубенське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» 05 вересня 2007 року, реєстраційний номер 19445518 (т. 1 а. с. 151, 152).

Рішенням Староаврамівської сільської ради 18 сесії V скликання від 02 червня 2008 року «Про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку ОСОБА_4 » останньому надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою, щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку розміром 2,0 га для ведення особистого селянського господарства та обслуговування жилого будинку та господарських будівель, у АДРЕСА_1 (т. 1 а. с. 191).

Рішенням Староаврамівської сільської ради 23 сесії V скликання від 01 квітня 2009 року «Про затвердження технічної документації та внесення змін в рішення сесії сільської ради від 02 червня 2008 року» вирішено затвердити технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку ОСОБА_4 та виходячи із фактичних меж і розмірів земельної ділянки. Передано безоплатно у власність ОСОБА_4 земельну ділянку загальною площею 1,67 га в тому числі: для ведення особистого селянського господарства (рілля) - 1,42 га, для будівництва та обслуговування жилого будинку та господарських будівель (під житловою забудовою) - 0,25 га (т. 1 а. с. 192).

На підставі вказаного рішення ОСОБА_4 17 вересня 2009 року видано державні акти на право власності на земельну ділянку серія ЯЕ № 749050 та серія ЯЕ № 749051, згідно яких він є власником земельної ділянки кадастровий номер :09:001:0020, площею 0,25 га, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських будівель та земельної ділянки кадастровий номер :09:001:0021, площею 1,42 га, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства (т. 1 а. с. 193-196).

Листом Головного управління ДПС у Полтавській області 31 травня 2021 року до суду надано інформацію про сплату ОСОБА_4 за 2014, 2018, 2019, 2020 роки земельного податку до бюджету Староаврамівської сільської ради (т. 1 а. с. 242, 243).

Відповідно до інформації, яка викладена Староаврамівською сільською радою у листі від 08 вересня 2020 року № 303 спірні земельні ділянки належали до земель колективної власності під сільськогосподарським двором та будівлями (територія бувшого КСП ім. Леніна, двір МТФ). Згідно картографічних матеріалів та матеріалів перерозподілу земель між землекористувачами Староаврамівської сільської ради, с. Радьки значиться земельна ділянка площею 4,2 га - під господарськими дворами та будівлями, тому відповідно до договору купівлі-продажу на будівлі рішенням сесії сільської ради було надано дозволи на виготовлення технічної документації на вищевказану земельну ділянку. Під час проведення польових обмірів для виготовлення технічної документації земельної ділянки, зі слів ОСОБА_4 позивачами, як суміжними землекористувачами, не було пред`явлено державних актів на право власності на земельні ділянки та не вказано, де проходять межі земельних ділянок (т. 1 а. с. 52).

Хорольська міська рада Лубенського району Полтавської області є правонаступником Староаврамівської сільської ради (т. 1 а. с. 155-157).

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Щодо вирішення справи по суті

Статтею 14 Конституції України передбачено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності або права користування земельною ділянкою у судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами права особи (власності або користування) щодо земельної ділянки, а також підтвердженого належними доказами факту порушення (невизнання або оспорювання) цього права на земельну ділянку.

Відповідно до частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно із статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Частиною п`ятою статті 116 ЗК України встановлено, що земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.

Відповідно до статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіти земельною ділянкою, і відшкодування збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення права; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом способів.

У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним (частина перша статті 155 ЗК України).

Аналіз наведених положень дає підстави для висновку, що в разі звернення з вимогами про визнання незаконним та скасування, зокрема, правового акта індивідуальної дії, виданого органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, встановленню та доведенню підлягають як обставини, що оскаржуваний акт суперечить актам цивільного законодавства (не відповідає законові), так і обставини, що цей акт порушує цивільні права або інтереси особи, яка звернулась із відповідними позовними вимогами, а метою захисту порушеного або оспорюваного права є відповідні наслідки у вигляді відновлення порушеного права або охоронюваного інтересу саме особи, яка звернулась за їх захистом.

Наведений висновок щодо застосування норм права викладено у постановах Верховного Суду від 20 серпня 2019 року у справі № 911/714/18, від 13 жовтня 2020 року у справі № 911/1413/19 та від 26 серпня 2021 року у справі № 924/949/20.

Пунктами 2 та 10 Розділу VIІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Державний земельний кадастр» передбачено, що земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера. У разі, якщо відомості про зазначені земельні ділянки не внесені до Державного реєстру земель, їх державна реєстрація здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) за заявою їх власників (користувачів земельної ділянки державної чи комунальної власності) або особи, яка подала заяву про визнання спадщини відумерлою, якщо така справа прийнята до провадження судом. Документи, якими було посвідчено право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, видані до набрання чинності цим Законом, є дійсними.

Отже, відповідно до зазначеного, доводи скаржника стосовно порушення судом апеляційної інстанції статті 120 ЗК України є безпідставними.

З матеріалів справи вбачається, що позивачі у 2001 році набули у визначений законом спосіб та порядок право власності на земельні ділянки площею відповідно 025 га, 0,12 га та 0,12 га, які розташовані у с. Радьки Староаврамівської сільської ради, що підтверджується відповідними державними актами, виданими повноважним органом 22 січня 2001 року. Вказані державні акти були зареєстровані у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю.

Крім того, відповідно до актів установлення і узгодження меж землекористування в натурі, які наявні у технічній документації по складанню держаних актів на ім`я позивачів на право власності на землю від 2000 року, на виконання рішення Староаврамівської сільської ради від 19 липня 2000 року, спеціалістом у присутності представників ОСОБА_1 та суміжних землекористувачів ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 встановлено в натурі межі належних позивачам земельних ділянок. Зазначені акти завірені підписами землевпорядника та головою Староаврамівської сільської ради (т. 1 а. с. 21-29, 30-37, 38-45).

За приписами статей 22, 23 ЗК України (в редакції 1990 року) право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Право власності або право користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

Встановлено, що позивачі користуються вказаними ділянками за цільовим призначенням, сплачують відповідний земельний податок, що підтверджується довідками виконавчого комітету Староаврамівської сільської ради (т. 1 а. с. 45-51).

У 2020 році позивачі зверталися у відділ Головного управління Держгеокадастру Хорольського району у Полтавській області для внесення відомостей (змін до них) про їх земельні ділянки до Державного земельного кадастру, але у проведенні державної реєстрації їм відмовлено, оскільки у межах їх ділянок вже зареєстровані земельні ділянки відповідача ОСОБА_4 .

Враховуючи вищезазначене, суд апеляційної інстанції обґрунтовано зазначив, що виділення спірних земельних ділянок у власність іншій особі, зокрема відповідачу ОСОБА_4 є неправомірним, оскільки державні акти, на підставі яких позивачі є власниками наданих їм у власність земельних ділянок є чинними, а також державна реєстрація спірних земельних ділянок на ім`я відповідача ОСОБА_4 проведена без урахування того, що на той час вказані земельні ділянки не були вільні, так як перебували у приватній власності позивачів, а тому здійснення їх державної реєстрації на ім`я відповідача є неправомірним та порушує права позивачів.

Відповідно до вказаного, суд апеляційної інстанції зробив правильний висновок про те, що рішення Староаврамівської сільської ради 23 сесії V скликання від 01 квітня 2009 року про передачу у приватну власність ОСОБА_4 земельних ділянок площею 0,25 та 1,42 га підлягає скасуванню, оскільки вказані земельні ділянки накладаються на земельні ділянки позивачів, у яких право власності вже існувало, що у свою чергу порушує гарантоване Конституцією України право власності. Відповідно до зазначеного, враховуючи частину першу статті 155 ЗК України підлягають також скасуванню державні акти на право власності на земельні ділянки відповідача.

Подібний висновок щодо застосування норм права наведено у постанові Верховного Суду від 21 лютого 2018 року у справі № 301/2466/15-ц.

Верховний Суд відхиляє доводи скаржника про те, що він набув право власності на земельну ділянку у зв`язку із набуттям права власності на нерухоме майно, оскільки за договором купівлі-продажу від 06 серпня 2007 року він набув частину нежитлового приміщення, загальною площею 500,7 кв. м., а за оскаржуваним рішенням сільської ради у власність йому передано земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства (рілля) - 1,42 га та для будівництва та обслуговування жилого будинку та господарських будівель (під житловою забудовою) - 0,25 га. Площа набутої земельної ділянки значно перевищує площу придбаного нежитлового приміщення та існує невідповідність щодо цільового призначення земельних ділянок.

Доводи скаржника про те, що позивачі пропустили строк позовної давності є необґрунтованими, оскільки з матеріалів справи відомо, що позивачі лише у 2020 році після виготовлення технічної документації для присвоєння кадастрових номерів земельним ділянкам дізналися про накладення на їхні земельні ділянки земельних ділянок відповідача. Крім того, позивачі не були повідомлені про встановлення меж земельних ділянок відповідача на час передання йому у власність та видачі державних актів, їм не пропонувалося погодити ці межі, а отже вони не були обізнані про оскаржуване рішення органу місцевого самоврядування та про державні акти на ім`я відповідача, якими було порушено їхнє право власності.

Доводи скаржника про те, що у вказаній справі не було призначено відповідної експертизи, що позбавляє можливості встановити наявність чи відсутність факту накладення земельних ділянок сторін та факт порушення прав позивачів є безпідставними, оскільки накладення спірних земельних ділянок сторін підтверджуються наявними у матеріалах справи доказами (рішеннями про відмову у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру від 04 січня 2021 року за номерами: РВ-021, РВ-020, РВ-021) (т. 1 а. с. 139-150).

Доводи скаржника у касаційній скарзі про відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах не заслуговують на увагу з огляду на те, що заявник, вказуючи зазначені підстави касаційного оскарження рішення суду апеляційної інстанції, виконуючи вимоги пункту 3 частини другої статті 389, не навів належного обґрунтування щодо застосування якої норми права Верховному Суду потрібно сформулювати висновок із конкретизацією змісту правовідносин, в яких цей висновок відсутній.

Посилання в касаційній скарзі на те, що суд апеляційної інстанції не врахував висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду № 907/50/16, від 05 грудня 2018 року у справі № 713/1817/16-ц, від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16, від 16 червня 2020 року у справі № 689/26/17 та інших є безпідставними, оскільки висновки у цих справах і у справі, яка переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Враховуючи вищезазначене, суд апеляційної інстанції обґрунтовано дійшов до висновку про задоволення позовних вимог.

Щодо розподілу судових витрат

Згідно з частинами першою, другою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (пункт 3 частини першої статті 133 ЦПК України).

Враховуючи вказане, доводи скаржника про неправомірне покладення судових витрат лише на одного відповідача - ОСОБА_4 є обґрунтованими, оскільки у вказаній справі позов задоволено щодо обох відповідачів, а тому стягнення судових витрат має відбуватися пропорційно з кожного відповідача.

Оскільки, з матеріалів справи відомо, що позивачі понесли судові витрати на загальну суму 16 810,00 грн, тому стягнення має відбуватися за рахунок відповідачів ОСОБА_4 та Хорольської міської ради Лубенського району Полтавської області в рівних частках на користь кожного позивача, тобто по 2 801,67 грн.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

Підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права (частина перша статті 412 ЦПК України).

Враховуючи викладене, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а постанова суду апеляційної інстанції в частині стягнення судових витрат скасуванню із ухваленням в цій частині нового рішення про стягнення судових витрат у рівних частинахіз обох відповідачів. В іншій частині постанова суду апеляційної інстанції підлягає залишенню без змін.

Керуючись статтями 389, 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Постанову Полтавського апеляційного суду від 21 грудня 2021 року в частині стягнення судових витрат скасувати та прийняти у вказаній частині нове рішення.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 по 2 801 (дві тисячі вісімсот одна) грн 67 коп. судових витрат кожному.

Стягнути з Хорольської міської ради Лубенського району Полтавської області на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 по 2 801 (дві тисячі вісімсот одна) грн 67 коп. судових витрат кожному.

В іншій частині постанову Полтавського апеляційного суду від 21 грудня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий А. І. Грушицький

Судді: С. О. Карпенко

І. В. Литвиненко

Є. В. Петров В. В. Пророк