Ухвала

03 квітня 2023 року

м. Київ

справа № 461/7461/21

провадження № 61-3967ск23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Петрова Є. В.,

розглянувши касаційну скаргу та доповнення до касаційної скарги ОСОБА_1 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 23 червня 2022 року та постанову Львівського апеляційного суду від 20 лютого 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Ідея Банк» про захист прав споживачів,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 у вересні 2021 року звернулася до суду з позовом до Акціонерного товариства «Ідея Банк» (далі - АТ «Ідея Банк») про захист прав споживачів, посилаючись, що 12 серпня 2014 року між нею та АТ «Ідея Банк» укладено кредитний договір № 910.26613, за умовами якого відповідач надав їй кредит в розмірі 299 460 грн на строк 60 місяців зі змінюваною процентною ставкою в розмірі 21.99%, що складається зі змінної частини ставки, яка на день укладення кредитного договору становила 9.5%, збільшеної на маржу банку в розмір 12.49 %, для купівлі транспортного засобу. Стверджує, що у разі застосування змінюваної процентної ставки кредитодавець самостійно, з визначеною в кредитному договорі періодичністю, має право збільшувати та зобов`язаний зменшувати процентну ставку відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором, однак, незважаючи на те, що порядок розрахунку змінюваної процентної ставки повинен забезпечувати точне визначення розміру процентної ставки на будь-який момент часу протягом строку дії кредитного договору, розрахунок змінюваної процентної ставки не забезпечує точного визначення розміру процентної ставки. Зазначає, що 01 липня 2015 року банк підвищив процентну ставку з 21.99 % до 30 % річних, однак протягом періоду з 01 липня 2015 року до 29 січня 2019 року не застосовував розрахунок змінюваної процентної ставки за кредитним договором № 910.26613 від 12 серпня 2014 року в порядку, визначеному пунктом 3 параграфу 3 кредитного договору. Вважає, що підвищена відсоткова ставка, встановлена банком в розмірі 30 % за період з 01 липня 2015 року до 29 січня 2019 року за кредитним договором № 910.26613 від 12 серпня 2014 року є необґрунтованою та не узгоджується з вимогами статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів». З наведених підстав просить визнати незаконним підвищення відсоткової ставки з 21.99 % до 30 % річних за кредитним договором № 910.26613 від 12 серпня 2014 року, укладеним між АТ «Ідея Банк» та нею.

Галицький районний суд м. Львова рішенням від 23 червня 2022 року, залишеним без змін Львівським апеляційним судом у постанові від 20 лютого 2023 року відмовив у задоволенні позову.

ОСОБА_1 14 березня 2023 року звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Галицького районного суду м. Львова від 23 червня 2022 року та постанову Львівського апеляційного суду від 20 лютого 2023 року у вказаній вище справі, в якій просила скасувати оскаржувані рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

21 березня 2023 року ОСОБА_1 надіслала до Верховного Суду доповнення до касаційної скарги.

Вивчивши касаційну скаргу та доповнення до касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки скарга подана на судове рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Предметом спору у цій справі є вимога немайнового характеру, а саме визнання незаконним підвищення відсоткової ставки за кредитним договором.

Зазначена справа є незначної складності та не належить до виключень із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Галицький районний суд ухвалою від 23 березня 2022 року визнав цю справу малозначною.

Зазначена справа є незначної складності та не належить до виключень із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Обґрунтовуючи наявність підстав для відкриття касаційного провадження заявник посилається, що касаційна скарга містить посилання на випадок, передбачений підпунктом в) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності якого судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню: якщо справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу.

Заявник не обґрунтовує належним чином підставу для касаційного перегляду судового рішення, яка могла б бути визнана такою, що підпадає під дію підпункту «в», пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України. В розумінні принципу диспозитивності цивільного судочинства лише посилання на правові висновки Верховного Суду та вказівка на те, що оскаржуване судове рішення не узгоджуються з правовими висновками Верховного Суду не є належним обґрунтуванням доцільності в касаційному перегляду судових рішень, ухвалених у малозначній справі.

Перевіривши доводи касаційної скарги та доповнень до касаційної скарги, суд касаційної інстанції дійшов висновку про те, що непогодження заявника з оскаржуваним судовим рішенням в цілому, за відсутності інших обставин, не має розглядатися як така обставина, що має впливати на визначення справи як такої, що має виняткове значення для заявника, оскільки це може бути оцінкою сторони щодо кожної конкретної справи, учасником якої вона є.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.

Верховним Судом досліджено та взято до уваги: предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено передбачених законом підстав для перегляду оскаржуваного судового рішення в касаційному порядку.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цих Рекомендацій скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

При цьому, застосування передбаченого законодавством порогу retione valoris (ціна позову) для подання скарг до Верховного Суду є правомірною та обґрунтованою вимогою, враховуючи саму суть повноважень Верховного Суду щодо розгляду лише справ відповідного рівня значущості («Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року, § 36.

Наведене повністю узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини згідно з якою умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції), «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії)).

Суд вказує, що важко погодитись з тим, що Верховний Суд, у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволяло йому відфільтровувати справи, що надходять на розгляд до нього, зобов`язаний враховувати помилки, яких припустилися суди нижчої інстанції при визначенні того, чи надавати доступ до нього. Ухвалення іншого рішення могло б суттєво завадити роботі Верховного Суду і унеможливило б виконання Верховним Судом своєї особливої ролі. У практиці Суду вже підтверджувалося, що повноваження Верховного Суду визначати свою юрисдикцію не можуть обмежуватися у такий спосіб (п. 122 рішення у справі «Zubac v. Croatia» (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).

Верховний Суд зауважує, що застосування критерію малозначності справи в цій справі було передбачуваним, справу розглянули суди двох інстанцій в межах своїх повноважень, заявник не переконав у наявності інших виключних обставин, які за положеннями Кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи.

З урахуванням наведеного, оскільки ОСОБА_1 подала касаційну скаргу на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пункту 5 частини шостої, частиною дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 23 червня 2022 року та постанову Львівського апеляційного суду від 20 лютого 2023 року та доповненнями до касаційної скарги у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Ідея Банк» про захист прав споживачів.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: І. В. Литвиненко

А. І. Грушицький

Є. В. Петров