КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
провадження № 22-ц/824/994/2023
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

судді - доповідача Кирилюк Г. М.

суддів: Рейнарт І. М., Семенюк Т. А.

при секретарі Кошель К. А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Консульський відділ Посольства України в Російській Федерації, Міністерство закордонних справ України, Державна міграційна служба України про встановлення факту, що має юридичне значення, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Ковальчука Ігоря Володимировича на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 22 вересня 2022 року в складі судді Яценко Н.О.,

встановив:

29.10.2021 ОСОБА_1 , який постійно проживає за адресою: АДРЕСА_1 , звернувся до суду з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення.

Заява обґрунтована тим, що він народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Золоте Попаснянського району Луганської області.

13.11.1977 був документований військовим квитком НОМЕР_1 , виданим Первомайським міським військкоматом Ворошиловградської (Луганської області). З 1977 по 1980 рік проходив військову службу.

28.11.1980 був документований паспортом громадянина СРСР V НОМЕР_2 , виданим Золотовським ВМ Первомайського ВВС Ворошиловградської (Луганської) області.

З 04.08.1986 до 05.05.1998 постійно проживав за адресою: АДРЕСА_2 . Протягом цього періоду перебував на військовому обліку за місцем прописки у Стахановському міськвійськкоматі Ворошиловградської (Луганської) області та безперервно працював на підприємствах, розташованих в м. Стаханов (Кадіївка).

У зв`язку з постійним проживання на території України на момент проголошення Незалежності України 24.08.1991, на підставі п.1 ч.1 ст.3 Закону України «Про громадянство України» він належить до громадянства України.

05.05.1998 він знявся з реєстрації за місцем проживання в м. Стаханов та переїхав для постійного проживання до м. Дзержинський Московської області, РФ.

У подальшому паспорт громадянина СРСР V НОМЕР_2 , виданий Золотовським ВМ Первомайського ВВС Ворошиловградської (Луганської) області, було втрачено.

Зазначив, що не виходив з громадянства України та не подавав з цього приводу будь-яких заяв до Посольства України в РФ.

Підтвердженням викладених обставин та факту постійного проживання станом на 24.08.1991 в місті Стаханов Луганської області є наступні документи:

- свідоцтво про народження ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 на бланку НОМЕР_3 , виданого 21.04.1958 в м.Золоте Попаснянського району Луганської області, в якому є позначка про документування заявника паспортом громадянина СРСР V НОМЕР_2 , виданим Золотовським ВМ Первомайського ВВС Ворошиловградської області;

- військовий квиток НОМЕР_1 , виданий заявнику 13.11.1977 Первомайським міським військкоматом Ворошиловградської області, в якому містяться відомості про перебування заявника на військовому обліку за місцем проживання в Стаїхановському МВК Ворошиловградської (Луганської ) області з 04.08.1986 по 05.05.1998;

- трудова книжка НОМЕР_4 , в якій містяться відомості про працевлаштування заявника на підприємствах в м. Стаханов (м. Кадіївка), зокрема з 01.11.1989 по 30.08.1995 в кооперативі «Агро» ( запис №15);

- адресний листок прибуття від 04.06.1998, з якого вбачається, що заявник, маючи паспорт НОМЕР_5 , виданий 28.11.1980 Золотовським ВМ Первомайського ВВС Ворошиловградської області, прибув із м. Стаханов Луганської області для проживання до м. Дзержинський Московської області, де був зареєстрований за місцем проживання з 05.06.1998.

Посилаючись на вказані обставини просив суд встановити факт, що має юридичне значення, а саме, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , постійно проживав на території України ( в м. Кадіївка Луганської області) станом на 24 серпня 1991 року та на 13 листопада 1991 року.

Зазначив, що встановлення даного факту необхідно для реалізації права оформити встановлення належності до громадянства України на підставі п.1 ч.1 ст. 3 Закону України «Про громадянство України» та подальшого документування відповідним паспортним документом.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 22 вересня 2022 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, відмовлено.

20.10.2022 представник заявника - адвокат Ковальчук І. В. подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Оболонського районного суду м. Києва від 22 вересня 2022 року та ухвалити нове, яким заяву задовольнити.

Заявник вважає, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, судом неповно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права.

Свої доводи обґрунтовує тим, що при обґрунтуванні висновку про недоведеність факту постійного (безперервного) проживання заявника на законних підставах на території України станом на 24.08.1991 та 13.11.1991 суд першої інстанції застосував положення ст. 1 Закону України «Про громадянство України», якими визначено поняття термінів «безперервне проживання на території України» та «проживання на території України на законних підставах», яке не підлягало застосуванню в даних правовідносинах. Під час формулювання свого висновку судом безпідставно ототожнені поняття «постійного» та «безперервного» проживання.

Зазначав, що заявник в момент проживання на території України не був іноземцем чи особою без громадянства. Термін «безперервне проживання» використовується лише в положеннях ст. 9 Закону України «Про громадянства України», якими визначено іншу та окрему процедуру - прийняття до громадянства іноземців та осіб без громадянства, яка не підлягає застосуванню, оскільки заявник, являючись громадянином України на підставі п.1 ч.1 ст. 3 Закону України «Про громадянство України», не має правових підстав претендувати на набуття громадянства внаслідок прийняття до нього.

Зважаючи на це та враховуючи, що заявник звернувся до суду для встановлення факту постійного проживання саме для подальшого документування паспортом громадянина України на підставі п.1 ч.1 ст. 3 Закону України «Про громадянство України», суд першої інстанції не мав правових підстав застосовувати не передбачені цією нормою права вимоги щодо необхідності безперервного проживання, яка встановлена для іншої процедури - прийняття до громадянства ( ст. 9).

Внаслідок неправильного тлумачення положень ст.1 Закону України «Про громадянство України» в частині визначення терміну «безперервне проживання на території України», п. 1 ч.1 ст.3 цього Закону та п. 7 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року №215, суд першої інстанції неправильно застосував ці норми матеріального права.

Судом першої інстанції було досліджено військовий квиток, виданий заявнику 13.11.1977 Первомайським міським військкоматом Ворошиловградської області, в якому містяться відомості про перебування заявника на військовому обліку за місцем проживання в Стахановському МВК Ворошиловградської області з 04.08.1986 по 05.05.1998.

Відповідно до положень ст. 85 Закону СРСР «Про загальний військовий обов`язок» від 12.10.1967, положень ст. 33 Закону України « Про загальний військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992, військовий облік усіх військовозобов`язаних осіб вівся за місцем їх проживання.

Заявник намагався отримати письмові докази прописки за адресою в м. Кадіївка (Стаханов) Луганської області та звертався до Управління ДМС України в Луганській області, яке в листі від 31.08.2021 повідомило, що обліки відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання залишились на непідконтрольній українській владі території (м. Луганськ), доступ до них відсутній.

Як наслідок, через перебування м. Кадіївка Луганської області на тимчасово окупованій території, заявник позбавлений можливості отримати у відповідних органах влади та місцевого самоврядування документи на підтвердження адреси реєстрації за станом на 24.08.1991 року.

У відзиві на апеляційну скаргу представник Державної міграційної служби України Мікічкіна О. просила рішення Оболонського районного суду м. Києва від 22 вересня 2022 року залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Вважає, що заявником не надано належних доказів на підтвердження факту постійного проживання на території України станом на 24.08.1991 (13.11.1991).

Зазначила, що надане заявником свідоцтво про народження підтверджує лише факт народження заявника в 1958 році та факт отримання ним в 1980 році паспорта громадянина СРСР.

Працевлаштування заявника станом на 1991 рік не може бути беззаперечним доказом проживання заявника на території України, оскільки станом на 1991 рік заявник був повнолітнім.

Згідно копії трудової книжки заявника, в ній міститься декілька записів про прийняття на роботу та звільнення, зроблених самим заявником, тому достовірність та точність таких даних обґрунтовано ставиться під сумнів.

Військовий квиток - це документ, який видається територіальним центром комплектування та соціальної підтримки громадянам при призові на дійсну військову службу або при зарахуванні в запас з метою ідентифікації особи. До встановлення факту постійного проживання на території України станом на 24.08.1991 він не відноситься.

Адресний листок прибуття підтверджує лише, що ОСОБА_1 прибув із м. Стаханов Луганської області, але не зазначено коли саме, дата прибуття відсутня, а сам листок складено 04.06.1998. Відомості про проживання заявника до 04.06.1998 також відсутні.

Також зазначила, що якщо встановити належність заявника до громадянства України є неможливим, а заявник хоче відмовитися від громадянства РФ, то він має право набути громадянство України за територіальним походженням згідно норм чинного законодавства України. Для цього встановлення факту його постійного проживання на території України станом на 24.08.1991 не потрібно.

Правом надання відзиву на апеляційну скаргу інші учасники справи не скористались.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 - адвокат Ковальчук І. В. підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Під час розгляду апеляційної скарги просив врахувати висновки Верховного Суду, наведені в постанові від 19 жовтня 2022 року у справі №756/13802/20, про безпідставне відхилення як необґрунтованих доводів апеляційної скарги про те, що згідно зі статтею 58 Закону СРСР «Про загальний військовий обов`язок» від 01 вересня 1939 року та статтею 85 Закону СРСР «Про загальний військовий обов`язок» від 12 жовтня 1967 року місце військового обліку особи відповідає місцю його проживання, за цими нормами вказаних законів військовий облік усіх військовозобов`язаних і призовників ведеться за місцем їх проживання.

Додатково пояснив, що відомості про належність ОСОБА_1 до громадянства України містяться в наданому суді оригіналі адресного листа прибуття від 04.06.1998, в якому в графі «громадянство» зазначено «Україна».

Крім того, в наявному у ОСОБА_1 свідоцтві про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно №02-64.0706 від 04.03.1998, в його анкетних даних, внесених на підставі паспорта зразку СРСР V НОМЕР_2 , зазначено про його перебування в громадянстві України.

Разом з тим, наявні у ОСОБА_1 документи не можуть бути використані в якості підтвердження факту його постійного проживання в Україні станом на 24.08.1991 під час звернення до консульського відділу, оскільки останнім мають бути використані виключно власні обліки або відомості територіального підрозділу ДМС України.

Як вбачається із письмових пояснень представника МЗС від 11.07.2022, МЗС, посольства та консульські установи не є володільцями інформації про факт постійного проживання заявника в Україні станом на 24.08.1991.

У свою чергу, як вбачається із листа УДМС України в Луганській області від 31.08.2021, копію якого долучено до матеріалів справи, зазначений територіальний орган ДМС України позбавлений можливості надати відповідні відомості через їх залишення на тимчасово окупованій території України.

На даний час ОСОБА_1 документований паспортом громадянина НОМЕР_6 від 19.02.2014.

Звертає увагу на положення п.1 ч.1 ст. 2 Закону України «Про громадянство України», відповідно до яких, якщо громадянин України набув громадянство (підданство) іншої держави або держав, то у правових відносинах з Україною він визнається лише громадянином України.

Крім цього, відповідно до положень ст. 18-20 Закону України «Про громадянство України», особа залишається громадянином України та користується всіма правами і несе всі обов`язки громадянина України до видання Указу Президента України про припинення громадянства.

Відповідно до відповіді заступника керівника Офісу Президента України від 26.01.2023 №43-01/75, матеріали про припинення громадянства України ОСОБА_1 на розгляд Комісії при Президентові України з питань громадянства у встановленому порядку не надходили.

Зважаючи на наведенні положення чинного законодавства, факт наявності у ОСОБА_1 на даний момент паспорта громадянина РФ не є належною ознакою відсутності чи втрати ним громадянства України. Вказана обставина також не впливає та не може впливати на встановлення факту його проживання в Україні станом на 24.08.1991, а також не обмежує ОСОБА_1 у праві звернення до суду із заявою про встановлення цього факту.

Представник Міністерства закордонних справ України Громовий О.О. в заяві від 22.12.2022 №721/17-636-212 просив врахувати його позицію, викладену в письмових поясненнях від 11.07.2022 №721/17-636-113, а також ту обставину, що у зв`язку із порушенням Російською Федерацією цілей та принципів статуту ООН, Гельсінського Заключного акта, Паризької Хартії для Нової Європи та ряду інших документів ОБСЄ, у зв`язку із широкомасштабною збройною агресією Російської Федерації проти суверенітету та територіальної цілісності України, Міністерство закордонних справ України 24.02.2022 нотифікувало МЗС РФ про прийняте Україною рішення розірвати дипломатичні відносини з Росією, що були встановлені Протоколом про встановлення дипломатичних відносин між Україною та Російською Федерацією від 14.02.1992. Відтак, діяльність дипломатичних представництв України в Росії та Росії в Україні, а також будь-яке дипломатичне спілкування припинені відповідно до Віденської конвенції про дипломатичні зносини 1961 року. Просив розглянути справу без участі їх представника за наявними в матеріалах справи документами (а.с.122).

Представник Державної міграційної служби України - Вахненко С. Л. в судовому засіданні просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Переглянувши справу за наявними в ній та додатково наданими доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

У статті 3 Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність.

Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Відповідно до частини другої статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону.

Згідно з пунктами 1, 2 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» проживали в Україні і не були громадянами інших держав.

Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, - з 13 листопада 1991 року (частина друга статті 3 Закону України «Про громадянство України»).

Встановлення факту постійного проживання на території України є підставою для оформлення належності до громадянства України.

Юридичне значення має лише факт постійного проживання на території України особи, дитини, батьків дитини (одного з них) або іншого її законного представника на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року).

Для встановлення факту належності до громадянства України відповідно до положень статті 293 ЦПК України та статті 3 Закону України «Про громадянство України» і залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року; постійного проживання на території України за станом на 13 листопада 1991 року.

Відповідно до підпункту «а» пункту 7 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента від 27 березня 2001 року № 215/2001, (далі - Порядок), встановленняналежності до громадянства України стосується громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року.

Одним із документів для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону «Про громадянство України», що подає особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, є судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року (підпункт «в» пункту 8 Порядку).

Тобто у таких випадках одним із необхідних документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року.

Ураховуючи зазначене, слід дійти висновку, що належність до громадянства України встановлюється на підставі статті 3 Закону України «Про громадянство України» і може пов`язуватися із фактом постійного проживання на території України в певний час та такий факт підлягає встановленню на підставі судового рішення.

На підтвердження своїх вимог заявник подав до суду копії:

- свідоцтва про народження НОМЕР_7 від 21.04.1958, відповідно до якого ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Золоте Попаснянського району Луганської області;

- військового квитка НОМЕР_1 , виданого 13.11.1977 Первомайським міським військовим комісаріатом Ворошиловградської області;

- трудової книжки НОМЕР_8 на ім`я ОСОБА_1 , яка містять записи під №13 , 14, 15 , 16 про те, що 23.02.1989 останній був прийнятий в члени кооперативу «Агро» та 31.10.1989 звільнений за власним бажанням, ст. 38 КЗпП Української РСР; 01.11.1989 прийнятий в члени кооперативу «Агро» та 30.08.1995 - звільнений за власним бажанням, ст. 38 КЗпП Української РСР. Вказані записи вчинено головою кооперативу - Михайловим В. Б.;

- адресного листку прибуття від 04.06.1998, з якого вбачається, що заявник, маючи паспорт НОМЕР_5 , виданий Золотовським ВМ Первомайського ВВС Ворошиловградської (Луганської) області, прибув з м. Стаханов Луганської області до м. Дзержинський Московської області, де був зареєстрований з 05.06.1998;

- довідки Муніципальної бюджетної установи від 08.08.2021 №1433 про те, що ОСОБА_1 зареєстрований в квартирі АДРЕСА_1 (а.с.13).

Згідно відповіді Управління ДМС України в Луганській області від 31.08.2021 №4401.3.2 -11535/44.1-21, обліки відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання (відділ адресно-довідкової роботи) УДМС у Луганській області залишились на непідконтрольній українській владі території України ( м. Луганськ), доступ до них відсутній. Указом Президента України від 07 лютого 2019 року №32/2019 затверджено межі та перелік районів, міст, селищ і сіл, частин їх територій, тимчасово окупованих у Донецькій та Луганській областях. До вказаного переліку включено м. Кадіївка ( Стаханов) та м. Первомайськ Луганської області, тому в УДМС у Луганській області відсутня можливість надати інформацію щодо факту реєстрації та документування ОСОБА_1 паспортом громадянина колишнього СРСР (проставлення штампу «Україна») на тимчасово окупованій території України (а.с.24).

Згідно відповіді консульського відділу Посольства України в Російській Федерації від 16.07.2021 №6111/19-091-1442/1-21 на звернення ОСОБА_1 щодо перевірки належності до громадянства України, за інформацією Управління Державної міграційної служби України в Луганській області перевіркою за наявними обліками зазначеного органу та його територіальних підрозділів, які працюють в штатному режимі ( окрім тих, що знаходяться на тимчасово окупованій території Луганської області) , було встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованим/знятим з реєстраційного обліку не значиться, паспортом громадянина колишнього СРСР та документами, що підтверджують громадянство України, не документувався (а.с.23).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні заяви про встановлення факту постійного проживання заявника на території України станом на 24 серпня 1991 року та на 13 листопада 1991 року, суд першої інстанції виходив з того, що надані заявником докази не є безспірними доказами підтвердження факту постійного (безперервного) його проживання на законних підставах на території України на вказані дати, вимоги заяви є недоведеними.

Колегія суддів не може повністю погодитись з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про громадянство України» у цьому Законі нижченаведені терміни вживаються в такому значенні:

проживання на території України на законних підставах - проживання в Україні іноземця чи особи без громадянства, які мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року відмітку про постійну чи тимчасову прописку на території України або зареєстрували на території України свій національний паспорт, або мають посвідку на постійне чи тимчасове проживання на території України, або мають військовий квиток, виданий іноземцю чи особі без громадянства, які в установленому порядку уклали контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України, Державній спеціальній службі транспорту або Національній гвардії України, або мають посвідчення біженця чи документ, що підтверджує надання притулку в Україні;

безперервне проживання на території України - проживання в Україні особи, якщо її разовий виїзд за кордон у приватних справах не перевищував 90 днів, а в сумі за рік - 180 днів. Не є порушенням вимоги про безперервне проживання виїзд особи за кордон у службове відрядження, на навчання, у відпустку, на лікування за рекомендацією відповідного медичного закладу або зміна особою місця проживання на території України.

З огляду на те, що доводи заявника ґрунтуються на тому, що в момент проживання на території України він не був іноземцем чи особою без громадянства, був документований паспортом громадянина СРСР, виданим 28.11.1980, мав цей паспорт на момент виїзду з України в червні 1998 року в статусі громадянина України, суд першої інстанції застосував норму матеріального права, яка не регулює дані правовідносини.

Згідно положень Закону України «Про громадянство України» факт безперервного проживання на законних підставах на території України застосовується в процедурі прийняття до громадянства України.

Заявник не претендує на набуття громадянства внаслідок прийняття до нього, а просить встановити факт постійного проживання саме для подальшого документування паспортом громадянина України на підставі п. 1 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України», відповідно до якого громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України.

Таким чином, доводи апеляційної скарги щодо неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального знайшли своє часткове підтвердження.

Дослідивши зібрані по справі докази, колегія суддів дійшла висновку, що в задоволенні заяви ОСОБА_1 слід відмовити з інших підстав.

Відповідно до наданих суду доказів встановлено, що ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Золоте Попаснянського району Луганської області.

04 серпня 1986 року ОСОБА_1 був прийнятий на військовий облік Стахановським ГВК Ворошиловградської області та знятий з обліку 05.05.1998.

04 березня 1998 року Московською обласною реєстраційною палатою Адміністрації Московської області РФ видано свідоцтво про реєстрацію права на нерухоме майно, суб`єктом права власності в якому зазначено , зокрема, громадянина України ОСОБА_1 , паспорт серії НОМЕР_5 , виданий 28.11.1980 Золотовським ОМ Первомайського міськвиконкому Ворошиловградської області (а.с. 133).

31 травня 2000 року ОСОБА_1 прийнято на військовий облік ОВК м. Люберци Московської області (а.с. 18).

08 червня 2000 року місце проживання ОСОБА_1 зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до довідки начальника ГУВС Московської області від 22.01.2000, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце народження - Україна, Луганська область, останнє громадянство - Україна, набув громадянство Російської Федерації у відповідності до статті 19 Закону Російської Федерації « Про громадянство Російської Федерації» від 28.11.91 р. на підставі Указу Президента РФ №95 від 22.01.2000 р. Разом з ОСОБА_1 набули громадянство РФ неповнолітні діти - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.144 зв.).

30 липня 2003 року Дзержинським відділом міліції Люберецького УВС Московської області ОСОБА_1 видано паспорт громадянина Російської Федерації (а.с.145).

19 лютого 2014 року ОСОБА_1 видано закордонний паспорт громадянина Російської Федерації (а.с.136).

Сукупність зібраних по справі доказів свідчить про той факт, що громадянин України ОСОБА_1 22.01.2000 добровільно набув громадянство РФ.

Доводи представника заявника про те, що факт наявності у ОСОБА_1 громадянства РФ не є належною ознакою відсутності чи втрати ним громадянства України є необґрунтованими.

Відповідно до статті 19 Закону України «Про громадянство України» від 18 січня 2001 року №2235-ІІІ в редакції, що діяла на час набуття ОСОБА_1 громадянства РФ, громадянство України втрачається:

1) якщо громадянин України після досягнення ним повноліття добровільно набув громадянство іншої держави.

Добровільним набуттям громадянства іншої держави вважаються всі випадки, коли громадянин України за своїм вільним волевиявленням, вираженим у формі письмового клопотання, набув громадянство іншої держави або якщо він добровільно отримав документ, що підтверджує наявність набуття ним іноземного громадянства, за винятком випадків, якщо:

а) діти при народженні одночасно з громадянством України набувають також громадянство іншої держави;

б) діти, які є громадянами України і усиновлені іноземцем, набувають громадянство усиновителя;

в) громадянин України автоматично набув громадянство іншої держави внаслідок одруження з іноземцем;

г) згідно із законодавством іншої держави її громадянство надано громадянину України автоматично без його добровільного волевиявлення і він не отримав добровільно документ, що підтверджує наявність у нього громадянства іншої держави;

2) якщо іноземець набув громадянство України і не подав у порядку, передбаченому частиною п`ятою статті 8, пунктом 2 частини другої статті 9 та частиною другою статті 10 цього Закону, документ про припинення іноземного громадянства або декларацію про відмову від нього;

3) якщо іноземець набув громадянство України і скористався правами або виконав обов`язки, які надає чи покладає на нього іноземне громадянство;

4) якщо особа набула громадянство України на підставі статті

9 цього Закону внаслідок подання свідомо неправдивих відомостей

або фальшивих документів;

5) якщо громадянин України без згоди державних органів України добровільно вступив на військову службу, на роботу в службу безпеки, правоохоронні органи, органи юстиції або органи державної влади чи органи місцевого самоврядування іншої держави.

Положення пунктів 1, 2, 3, 5 частини першої цієї статті не застосовуються, якщо внаслідок цього громадянин України стане особою без громадянства.

З огляду на те, що ОСОБА_1 у січні 2000 року добровільно набув громадянство РФ та добровільно отримав документ, що підтверджує наявність у нього громадянства іншої держави, доводи заявника про те, що заявник не втратив громадянство України є необґрунтованими.

Враховуючи викладене, правові підстави для встановлення факту постійного проживання заявника на території України станом на 24.08.1991 та на 13.11.1991 з метою встановлення його належності до громадянства України, яке було ним втрачено, відсутні.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду щодо відсутності правових підстав для задоволення заяви не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).

Відповідно до частини першої, четвертої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив по суті правильне судове рішення про відмову в задоволенні заяви, проте неправильне застосував норми матеріального права, апеляційний суд дійшов висновку, що оскаржуване судове рішення необхідно змінити у частині правового обґрунтування підстав для відмови в задоволенні заяви, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України суд

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Ковальчука Ігоря Володимировича задовольнити частково.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 22 вересня 2022 року змінити, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 03 квітня 2023 року.

Суддя - доповідач Г. М. Кирилюк

Судді: І. М. Рейнарт

Т. А. Семенюк