Номер провадження: 22-ц/813/1952/23
Справа № 947/9409/21
Головуючий у першій інстанції Бескровний Я. В.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.03.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Таварткіладзе О.М.,

суддів: Заїкіна А.П., Князюка О.В.,

за участю секретаря судового засідання: Власенко С.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 22 вересня 2021 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Виконавчого комітету Одеської міської ради, треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Одеська міська рада, про скасування рішення про прийняття в експлуатацію,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , Виконавчого комітету Одеської міської ради, треті особи - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Одеська міська рада, про скасування рішення Виконавчого комітету Одеської міської ради від 20.05.2008 року № 551 «Про прийняття до експлуатації гаража літ «К», площею 24,6 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 , яким було затверджено акт міської міжвідомчої комісії від 30.11.2007 року «Про прийняття в експлуатацію споруд», що розташовані на земельній ділянці площею 600 кв.м під номером АДРЕСА_1 ».

Обґрунтовуючи позовні вимоги ОСОБА_1 посилається на те, що на початку червня 2019 року зі змісту листа Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради від 28.05.19 року їй стало відомо, що колишня дружина ОСОБА_3 - ОСОБА_2 отримала рішення Київського районного суду міста Одеси від 26.11.2008 року справа №2-5888/08, на підставі якого отримала у власність самочинно збудований житловий будинок, що розташований на земельної ділянці по АДРЕСА_1 , з присвоєнням юридичної адреси шляхом виділу у самостійний об`єкт нерухомості - житловий будинок по АДРЕСА_2 .

Так, позивач вказує, що ознайомившись 11 червня 2019 року у Київському районному суді м. Одеси з рішенням Київського районного суду м. Одеси №2-5888/08 від 26.11.2008 року вона дізналася про існування рішення Виконавчого комітету Одеської міської ради № 551 від 20.05.2008 року про прийняття до експлуатації гаража літ «К» за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивачка вважає, що рішення Виконкому №551 є незаконним та таким, що порушує її права, оскільки усі будівлі та споруди, розташовані на земельній ділянці, площею 600 кв.м. під АДРЕСА_1 були власністю родини ОСОБА_5 , земельна ділянка первісно була відведена під індивідуальне житлове будівництво колишньому власнику ОСОБА_6 рішенням виконавчого комітету Одеської міської ради депутатів трудящих від 05 червня 1954 року. У подальшому після його смерті власниками домоволодіння та усіх розташованих споруд, зокрема, під літерою «А», в тому числі самочинно збудованого гаражу літ. «К», які розташовані на ділянці, площею 600 кв.м. під АДРЕСА_1 були ОСОБА_3 , який володів 1/6 частиною домоволодіння, ОСОБА_7 , яка володіла 2/3 частинами домоволодіння та ОСОБА_8 , який володів 1/6 частиною домоволодіння.

На момент прийняття до експлуатації спірного гаражу ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) співвласники ОСОБА_8 та ОСОБА_7 - померли.

Також, позивачка зазначає, що вона є спадкоємицею нерухомого майна, що входить до складу спадщини у вигляді 1/18 частини домоволодіння, яка складається з одного кам`яного житлового будинку під літ «А», житловою площею 35,7кв.м та надвірних споруд під літ «Б»- гараж, «І» - мостіння, 1-4 - огорожа, розташованих на земельній ділянці 600 кв.м під АДРЕСА_1 , а також у останньої виникнуло право на спадщину на будівельний матеріал з якого за час життя були самочинно збудовані будівлі: гараж «К», сарай «В», сарай майстерня «Г», сарай «З», житловий будинок «И», житловий будинок ОСОБА_9 на які свідоцтво не видавалось, оскільки вони були зведені самочинно.

На думку позивачки, та обставина, що спірне рішення № 551 було прийняте без врахування прав та інтересів правонаступників померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_8 , а також без його згоди та заяви, як співвласника та землекористувача, фактично позбавляє ОСОБА_1 права власності на спадкове майно, зокрема на будівельний матеріал та порушують її право землекористувача, оскільки зменшують її частку.

Таким чином, прийняття спірного гаражу літ «К» до експлуатації лише на ОСОБА_2 позбавило спадкоємців ОСОБА_8 - ОСОБА_1 та ОСОБА_4 своєї власності у вигляді будівельних матеріалів з яких був збудований гараж літ «К».

Також, позивачка стверджує, що земельна ділянка під індивідуальне житлове будівництво, площею 600 кв.м за вказаною адресою була відведена колишньому власнику ОСОБА_6 рішенням виконавчого комітету Одеської міської ради депутатів трудящих від 05 червня 1954 року, ОСОБА_2 вона ніколи не відводилась, що позбавляє її правових підстав на прийняття до експлуатації будь-яких споруд, розташованих на цій земельній ділянці, тим паче, що на момент прийняття спірної будівлі до експлуатації вона вже не була дружиною ОСОБА_3 .

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 22 вересня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення Київського районного суду м. Одеси від 22 вересня 2021 року скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Згідно ордеру серії ОД № 594540 від 29.03.2021 року адвокат Скіндер В.Б. представляє інтереси ОСОБА_1 зокрема в Одеському апеляційному суді без обмеження повноважень (т.1, а.с. 37).

При зверненні до суду 18.10.2022 року із заявою про розгляд справи 18.10.2022 року без участі апелянта та його представника, адвокат Скіндер В.Б. скористався електронним зв`язком із застосуванням ідентифікованого електронного підпису заяви, в якій міститься його електронна адреса (т.2, а.с. 107).

В самій апеляційній скарзі в якості зв`язку з ОСОБА_1 зазначена адреса для листування, яка співпадає з адресою, зазначеною в цій же апеляційній скарзі в якості контактної адреси адвоката Скіндера В.Б.

Судове засідання з 18.10.2022 року відкладено на 28.03.2023 року на 14:00 годину.

Згідно довідки про доставку електронного листа - судової повістки з повідомленням про судове засідання на 28.03.2023 року на 14-00 г. доставлено до електронної скриньки адвоката Скіндера В.Б. 18.11.2022 року о 17:52:51 годині (т.2, а.с. 210).

Будучи в розумінні ст. ст. 128, 130 ЦПК України належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, призначеної на 28.03.2023 року на 14-00 г. ОСОБА_1 та її представник, адвокат Скіндер В.Б., представник відповідача - виконавчого комітету Одеської міської ради, а також треті особи в судове засідання не з`явилися, про причини не явки суд не повідомили, заяви про відкладення судового засідання не подавали.

Присутня в судовому засіданні 28.03.2023 року відповідач ОСОБА_2 та її представник адвокат Лукинюк В.В., який взяв участь у справі в режимі відеоконференції, просили розглянути апеляційні скарги ОСОБА_1 на рішення, додаткове рішення та протокольну ухвалу про поновлення процесуального строку на подання відзиву, виходячи з тієї явки, яка відбулася, посилаючись на розумність строку розгляду апеляційної скарги та те, що судове засідання призначається не вперше.

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс Є. А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Оскільки поважність причин відсутності в судовому засіданні 28.03.2023 року о 14-00 г. осіб, які є учасниками справи судом апеляційної інстанції не встановлена, враховуючи, що апелянт реалізувала своє право на викладення відповідних аргументів в апеляційній скарзі, і наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, спір підлягає вирішенню по суті, оскільки основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Тому розгляд апеляційним судом справи у відсутності апелянта, Виконавчого комітету Одеської міської ради та третіх осіб за таких обставинах не є порушенням їх прав щодо забезпечення участі в судовому засіданні і доступі до правосуддя. Схожі за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду у справі № 361/8331/18.

За таких обставин, колегія суддів не знаходить підстав для відкладення розгляду справи.

Заслухавши судцю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наведених у цій постанові підстав.

Відповідно до ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи у позові, суд виходив з того, що позивач не довела обставин про порушення своїх прав, на які посилалась в якості підстав для скасування оскаржуваного рішення Виконавчого комітету Одеської міської ради № 551 від 20.05.2008 року про прийняття до експлуатації гаража літ «К» за адресою: АДРЕСА_1 .

Колегія суддів погоджується з такими висновками районного суду.

Судом встановлено, що:

- ОСОБА_6 та ОСОБА_7 перебували у зареєстрованої шлюбі;

- рішенням Виконавчого комітету Одеської міської ради депутатів трудящих від 05 червня 1954 року за № 473 «Про відвід вільних земельних ділянок громадянам м. Одеси під індивідуальне житлове будівництво» було відведено ОСОБА_6 земельну ділянку під індивідуальне житлове будівництво площею 600 кв.м., за адресою: АДРЕСА_3 , заплан. масив;

- 24 липня 1954 року між Житловим управлінням виконавчого комітету Одеської міської Ради депутатів трудящих та ОСОБА_6 було укладено договір на право забудови будинку та безстрокове користування земельною ділянкою, відповідно до умов якого, житлове управління відводить забудовнику ділянку комунальної землі площею 600 кв.м. під індивідуальне будівництво житлового будинку за адресою: АДРЕСА_3 , заплан. масив;

- у подальшому, на вказаній земельній ділянці ОСОБА_6 було здійснено будівництво житлового будинку житловою площею 35,7 кв.м., та надвірних споруд: сарай літ. «Д», гараж літ. «Б», та сарай-майстерня літ «Г» за адресою: АДРЕСА_1 ;

- ОСОБА_6 та його дружині ОСОБА_7 належав житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , житловою площею 35,7 кв.м., та надвірні споруди: сарай літ. «Д», гараж літ. «Б», та сарай-майстерня літ «Г», розташований на земельній ділянці площею 597 кв.м.;

- ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_6 помер;

- після смерті ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 Третьою Одеською державною нотаріальною конторою його дружині - ОСОБА_7 , та його синам - ОСОБА_8 та ОСОБА_3 було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частину житлового будинку з надвірними спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , який складається в цілому з житлової кам`яної будівлі загальною площею 35,7 кв.м., та надвірних споруд; «Б» гараж, «Г» сарай-майстерня, «Д» - сарай, №1-3 - огорожа, І - мощення, розташованих на земельній ділянці площею 597 кв.м.;

- крім того, 04 березня 1987 року Третьою Одеською державною нотаріальною конторою ОСОБА_7 було видано свідоцтво про право власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , розташованих на земельній ділянці площею 597 кв.м., на підставі ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю, як на частку в спільному майні, набутому подружжям за час шлюбу;

- 26.08.1978 між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено шлюб, який розірвано 06.05.1997 року;

- під час перебування у шлюбі, на земельній ділянці, за адресою: АДРЕСА_1 (на теперішній час ОСОБА_10 та ОСОБА_2 було побудовано житловий будинок під літ. «И», «И1», загальною площею 112,2 кв.м., житловою 67,2 кв.м. та гараж «К», площею 24,6 кв.м.;

- розпорядженням Київської районної адміністрації Виконавчого комітету Одеської міської ради від 21.01.2000 року за №66 «Про прийняття в експлуатацію будівель по АДРЕСА_1 » було затверджено акт приймання в експлуатацію. Зведені будівлі: житловий будинок літ. «И», «И1», загальною площею 112,2 кв.м., житловою 67,2 кв.м., на земельній ділянці по АДРЕСА_1 , яка знаходиться в користуванні для обслуговування частини житлового будинку, належного ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 04.03.1987 року було вирішено узаконити та прийняти в експлуатацію, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 оформити документи на землекористування та право власності у встановленому порядку;

- ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 25 червня 2005 року, яка набрала законної сили 11.07.2005 року, у справі №2-258/2005 було затверджено мирову угоду, укладену між ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , ОСОБА_3 , ОСОБА_8 . Визнано за ОСОБА_2 право власності на житловий будинок літ. «И», «И-1», загальною площею 112,2 кв.м., житловою площею 67,2 кв.м., на земельній ділянці по АДРЕСА_1 . Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 30 000 грн. (що еквівалентно 6 000 доларів США);

- ухвалою Одеського апеляційного суду № 2-258/2005 від 15.10.2020 року апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 25.06.2005 року закрито;

- у подальшому, ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 10.04.2006 року, яке набрало законної сили 17.04.2006 року, у справі 2-2170/06 було затверджено мирову угоду, укладену між ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , ОСОБА_3 . Визначено порядок користування земельною ділянкою, загальною площею 597 кв.м. по АДРЕСА_1 , та виділено у користування ОСОБА_2 земельну ділянку площею 237,6кв.м., а у користування ОСОБА_7 та ОСОБА_3 земельну ділянку, площею 362,4 кв.м. Закрито провадження по справі;

- рішенням Виконкому ОМР № 551 від 20.05.2008 року «Про прийняття в експлуатацію гаража літ. «К» за адресою: АДРЕСА_1 затверджено акт міжвідомчої комісії від 30.11.2007 року про прийняття в експлуатацію споруд. Виконавчий комітет Одеської міської ради розглянувши заяву ОСОБА_2 , подані документи, матеріали КП «ОМБТІ та РОН», висновки: УІЗТ, УАМ, акт міської міжвідомчої комісії про прийняття в експлуатацію споруд, установив, що на підставі ухвал Київського районного суду м.Одеси від 25.06.2005 року та від 23.08.2007 року (справа №2-258/05) за ОСОБА_2 визнано право власності на 71/100 частину домоволодіння АДРЕСА_4 . Затверджено акт міської міжвідомчої комісії від 30.11.2007 року про прийняття в експлуатацію споруд, прийнято в експлуатацію гараж літ. «К», площею 24,6 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 ;

- 03 грудня 2004 року ОСОБА_8 уклав шлюб з ОСОБА_11 , що підтверджується копією свідоцтва про одруження;

- ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_8 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть;

- спадкоємцями після смерті ОСОБА_8 , як зазначено у свідоцтві про право на спадщину за законом №2-119, є його мати - ОСОБА_7 , його син - ОСОБА_4 та дружина - ОСОБА_1 ;

- ІНФОРМАЦІЯ_5 померла ОСОБА_7 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть;

- ІНФОРМАЦІЯ_6 ОСОБА_12 зареєструвала шлюб з ОСОБА_13 , після реєстрації шлюбу ОСОБА_12 змінила прізвище на « ОСОБА_14 »;

- 08 лютого 2010 року Третьою Одеською державною нотаріальною конторою ОСОБА_7 (померла ІНФОРМАЦІЯ_5 ), ОСОБА_4 та ОСОБА_1 було видано свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_8 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , на 1/6 частину житлового будинку з надвірними спорудами під АДРЕСА_4 , який складається в цілому з одного кам`яного житлового будинку під літерою «А», житловою площею 35.7 кв.м. та надвірних споруд під літерами «Б» - гараж, І - мостіння, №1-4 - огорожа, розташованих на земельній ділянці площею 600 кв.м., яка знаходиться у фактичному користуванні. Тобто кожному було видано свідоцтво про право на спадщину на 1/18 частину вищезазначеного житлового будинку.

Також колегія суддів виходячи з відомостей, які на час перегляду справи в апеляційному порядку, містяться в Єдиному державному реєстрі судових рішень, вбачає, що у провадженні судів перебували та перебувають наступні справи:

1. 2-258/05 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , який є також правонаступником ОСОБА_7 , ОСОБА_4 (правонаступника ОСОБА_7 ), ОСОБА_1 (правонаступника ОСОБА_8 ), третя особа: Київська районна адміністрація Одеської міської ради, про визнання права власності на житловий будинок.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 25.06.2005 року затверджено мирову угоду, згідно якої визнано за ОСОБА_2 право власності на житловий будинок літ «И», «И1», загальною площею 112,2 кв.м., житловою 67,2 кв.м., розташований на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 . Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 30 000,00 грн., провадження у справі закрито.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 23.08.2007 року суд роз`яснив, що ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 25.06.2005 року визнано право власності за ОСОБА_2 на 71/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1 , що складає житловий будинок літ. «И, И1», загальною площею 112,2 кв.м., житловою 67,2 кв.м.

Постановою Одеського апеляційного суду від 11.01.2023 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Скіндера Владислава Броніславовича залишено без задоволення. Ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 25 червня 2005 року про затвердження мирової угоди залишено без змін.

Постановою Одеського апеляційного суду від 11.01.2023 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Скіндера Владислава Броніславовича задоволено. Ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 23 серпня 2007 року про роз`яснення ухвали Київського районного суду м. Одеси про затвердження мирової угоди від 25 червня 2005 року, скасовано. Прийнято нову постанову, якою відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_2 про роз`яснення ухвали Київського районного суду м. Одеси від 25 червня 2005 року.

2. № 947/16267/20 (колишній номер 2-2170/06) за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , третя особа орган опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради про встановлення порядку користування земельною ділянкою, виділ в натурі в самостійні об"єкти.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 10 квітня 2006 року визнано мирову угоду, укладену між ОСОБА_2 , ОСОБА_7 та ОСОБА_3 . Визначено порядок користування земельною ділянкою, загальною площею 597 кв.м. по АДРЕСА_1 , та виділено у користування ОСОБА_2 земельну ділянку площею 237,6кв.м., а у користування ОСОБА_3 та ОСОБА_7 земельну ділянку, площею 362,4 кв.м. Закрито провадження по справі.

Постановою Одеського апеляційного суду від 19 травня 2020 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Скіндера Владислава Броніславовича - задоволено частково, ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 10 квітня 2006 року скасовано та направлено справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Згідно з останньою редакцією уточненого позову від 04.11.2020 року, позивач просила суд ухвалити рішення, яким встановити між ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_4 порядок користування земельною ділянкою площею 600 кв.м., по АДРЕСА_1 в межах та розмірі відповідно до висновку експертної установи, виділити в натурі в самостійні об`єкти нерухомості житловий будинок «И,И-1» загальною площею 112,2 кв.м., житловою 67,2 кв.и. та гараж «К» площею 24,6 кв.м., які розташовані на земельній ділянці по АДРЕСА_1 та належать ОСОБА_2 на праві власності та перерозподілити частки ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_4 у спільній власності. Стягнути у рівних частках з ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 судові витрати.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 14.12.2020 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , третя особа орган опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради про встановлення порядку користування земельною ділянкою, виділ в натурі в самостійні об"єкти було відмовлено в повному обсязі.

Одеським апеляційним судом відкрито апеляційне провадження за апеляційними скаргами представника ОСОБА_2 адвоката Лукинюка В.В. та ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 14.12.2020 року, яке 21.12.2021 року зупинено до набрання законної сили судовими рішеннями: по справі № 2-5888/08 за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про виділ частки із майна, що є у спільній частковій власності, третя особа: ОСОБА_4 ; по справі № 947/9409/21 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та Виконавчого комітету Одеської міської ради, треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та Одеська міська рада, про скасування рішення про прийняття в експлуатацію; по справі № 2-258/05 за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_3 , третя особа: Київська районна адміністрація Одеської міської ради про визнання права власності на житловий будинок.

3. № 2-5888/08 за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про виділ частки із майна, що є у спільній частковій власності.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 26.11.2018 року задоволено вищевказані позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про виділ частки із майна, що є у спільній частковій власності.

Одеським апеляційним судом відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 26 листопада 2008 року, яке 21.12.2021 року зупинено до набрання законної сили судовим рішенням по справі № 2- 258/05 за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_3 , третя особа: Київська районна адміністрація Одеської міської ради про визнання права власності на житловий будинок.

4. № 947/20482/19 за позовом ОСОБА_1 до Київської районної адміністрації Одеської міської ради, ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , Виконавчого комітету Одеської міської ради, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - ОСОБА_4 , Служби у справах дітей Одеської міської ради про визнання протиправними та скасування пунктів розпорядження.

Постановою Одеського апеляційного суду від 09.02.2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишено без задоволення. Рішення Київського районного суду м. Одеси від 20 жовтня 2020 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Київської районної адміністрації Одеської міської ради, ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , Виконавчого комітету Одеської міської ради, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - ОСОБА_4 , Служби у справах дітей Одеської міської ради про визнання протиправними та скасування пунктів розпорядження - залишено без змін.

5. № 947/28572/19 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , треті особи без самостійних вимог Державний нотаріус Третьої Одеської державної нотаріальної контори Савицька О.Ю., Київська районна адміністрація, як орган опіки та піклування про визнання частково недійсними свідоцтв про право на спадщину.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 21.05.2021 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , треті особи без самостійних вимог Державний нотаріус Третьої Одеської державної нотаріальної контори Савицька О.Ю., Київська районна адміністрація, як орган опіки та піклування про визнання частково недійсними свідоцтв про право на спадщину задоволено.

Визнано Свідоцтво про право на спадщину за законом від 08.02.2010 року, зареєстроване в реєстрі за № 2-119, видане спадкоємцю ОСОБА_8 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 - ОСОБА_1 недійсним в частині визначення розміру земельної ділянки, на якій розташоване спадкове нерухоме майно у вигляді 1/6 частки житлового будинку з надвірними спорудами під АДРЕСА_1 , що складається в цілому з одного кам`яного житлового будинку під літ. «А», житловою площею 35,7 кв. м., надвірних споруд під літерами: «Б» - гараж, І- мостіння, № 1-4 - огорожа та в частині зазначення гаражу «К» та житлового будинку під літ. «И» в статусі самочинно збудованих будівель.

Визнано Свідоцтво про право на спадщину за законом від 08.02.2010 року, зареєстроване в реєстрі за № 2-121, видане спадкоємцю ОСОБА_8 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 - ОСОБА_4 недійсним в частині визначення розміру земельної ділянки на якій розташоване спадкове майно у вигляді 1/6 частки житлового будинку з надвірними спорудами під АДРЕСА_1 , що складається в цілому з одного кам`яного житлового будинку під літ. «А», житловою площею 35,7кв.м. та надвірних споруд під літерами: «Б» - гараж, І- мостіння, № 1-4 - огорожа та в частині зазначення гаражу «К» та житлового будинку під літ. «И» в статусі самочинно збудованих будівель.

Визнано Свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 23.03.2010 року, зареєстроване в реєстрі за № 2-244, видане спадкоємцю ОСОБА_7 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_5 - ОСОБА_4 , недійсним в частині визначення розміру земельної ділянки на якій розташоване спадкове майно у вигляді 13/18 частки житлового будинку з надвірними спорудами під АДРЕСА_1 , що складається в цілому з одного кам`яного житлового будинку під літ. «А», житловою площею 35,7 кв.м. та надвірних споруд під літерами: «Б» - гараж, І- мостіння, № 1-4 - огорожа та в частині зазначення гаражу «К» та житлового будинку під літ. «И» в статусі самочинно збудованих будівель.

Визнано Свідоцтво про право на спадщину за законом від 23.03.2010 року, зареєстроване в реєстрі за № 2-247, видане спадкоємцю ОСОБА_7 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_5 - ОСОБА_4 , недійсним в частині визначення розміру земельної ділянки на якій розташоване нерухоме спадкове майно у вигляді 13/18 частки житлового будинку з надвірними спорудами під АДРЕСА_1 , що складається в цілому з одного кам`яного житлового будинку під літ. «А», житловою площею 35,7 кв.м. та надвірних споруд під літерами: «Б» - гараж, І- мостіння, № 1-4 - огорожа та в частині зазначення гаражу «К» та житлового будинку під літ. «И» в статусі самочинно збудованих будівель.

У провадженні Одеського апеляційного суду перебуває апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 21 травня 2021 року, та на протокольну ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 12 травня 2021 року.

6. № 947/28028/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_4 , орган опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради, про визнання права власності на будівельні матеріали і обладнання в порядку спадкування.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 23 квітня 2021 року в задоволені позову відмовлено.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 17.06.2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 23 квітня 2021 року про залишення без задоволення заяви ОСОБА_1 про залишення її позову без розгляду - повернуто апелянту.

Постановою Одеського апеляційного суду від 21 грудня 2021 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , Одеської міської ради про визнання права власності на будівельні матеріали і обладнання в порядку спадкування залишено без розгляду.

Постановою Верховного Суду від 28 вересня 2022 року в порядку часткового задоволення касаційної скарги в інтересах ОСОБА_1 скасовано постанову Одеського апеляційного суду від 21 грудня 2021 року та справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_4 , орган опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради, про визнання права власності на будівельні матеріали і обладнання в порядку спадкування направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Ухвалу Одеського апеляційного суду від 17 червня 2021 року про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 про залишення її позову без розгляду - скасовано, справу направлено до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду зі стадії відкриття апеляційного провадження.

Постановою Одеського апеляційного суду від 31.10.2022 року рішення Київського районного суду м. Одеси від 23 квітня 2021 та ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 23 квітня 2021 - скасовано, постановлено нове судове рішення, яким залишено позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про визнання права власності на будівельні матеріали і обладнання в порядку спадкування без розгляду на підставі п. 5 ч. 1 ст. 257 ЦПК України.

Судова колегія виходить з наступного.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.

Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною другою статті 16 ЦК України визначено способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом.

У рішенні Конституційного суду України № 18-рп/2004 від 01 грудня 2004 року (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається у частині першій статті 4 ЦПК України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам.

Позивач мотивує заявлену позовну вимогу про скасування рішення Виконавчого комітету Одеської міської ради від 20.05.2008 року № 551 «Про прийняття до експлуатації гаража літ «К», площею 24,6 кв. м. за адресою: АДРЕСА_1 , яким було затверджено акт міської міжвідомчої комісії від 30.11.2007 року «Про прийняття в експлуатацію споруд», що розташовані на земельній ділянці площею 600 кв.м. під номером АДРЕСА_1 тим, що:

- будівництво гаражу під літ. «К» було здійснено родиною ОСОБА_5 , зокрема, її чоловіком в межах відведеної для цієї мети земельної ділянки і відповідно до будівельних норм та правил забудови, останній за життя мав право звернутися з вимогою про введення до експлуатації зазначеного об`єкту незавершеного будівництва, таке право належить їй - ОСОБА_1 як спадкоємцю;

- до складу спадщини, яка була прийнята позивачкою, входить право на будівельний матеріал з якого за час життя спадкодавців були самочинно збудовані будівлі, в тому числі, гараж «К» на який свідоцтво не видавалось, оскільки він був зведений самочинно, проте визнати право власності на будівельні матеріали не уявляється можливим оскільки існує протиправне рішення Виконкому ОМР № 551 від 20.05.2008 року «Про прийняття в експлуатацію гаража літ. «К» за адресою: АДРЕСА_1 , згідно якого титульними власниками цього спадкового майна є ОСОБА_2 ;

- оскаржуваним рішенням Виконавчого комітету Одеської міської ради від 20.05.2008 року № 551 порушені її права як землекористувача земельної ділянки, на якій розташований гараж літ «К».

Обгрунтування заявленої вимоги позивач здійснює на власний розсуд, реалізуючи таким чином свої права, які передбачені ЦПК України.

Разом з тим, обгрунтовуючи вимогу про скасування рішення органу місцевого самоврядування про прийняття в експлуатацію гаража літ. «К» за адресою: АДРЕСА_1 , позивач виходила з того, що оспорюваним рішенням спірний гараж визнаний власністю ОСОБА_2 , хоча ОСОБА_1 та її неповнолітній син, як спадкоємці після смерті ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , були таким чином позбавлені можливості звернутися з вимогою про введення до експлуатації зазначеного об`єкту незавершеного будівництва.

Крім цього в якості обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає те, що до складу спадщини входять будівельні матеріали, з яких самочинно побудований гараж під літ. «К», але через існування рішення Виконавчого комітету Одеської міської ради від 20.05.2008 року № 551, позивач не може визнати за собою право на будівельні матеріали (частку).

Тобто позивач в обґрунтуваннях до позову виходить з того, що спірний гараж є, як новоствореним нерухомим майном, так і об`єктом самочинного будівництва.

Відповідно до частини 1 статті 181 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни призначення.

Порядок набуття права власності на новостворене майно та об`єкти незавершеного будівництва врегульований статтею 331 ЦК України, за приписами частини другої якої право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна в експлуатацію, право власності виникає саме з цього моменту. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Указаний висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду України від 06.07.2016 року по справі № 3-576гс16 та підтриманий у постанові ВС від 21 березня 2019 року по справі № 909/175/18, в якій, зокрема, вказано, що до прийняття об`єкта новоствореного нерухомого майна в експлуатацію та його державної реєстрації право власності на цей об`єкт не виникає.

Одночасно частиною 3 статті 331 ЦК України передбачено, що до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна) (абзац перший). У разі необхідності особа, зазначена в абзаці першому цієї частини, може укласти договір щодо об`єкта незавершеного будівництва після проведення державної реєстрації права власності на нього відповідно до закону.

Отже, об`єкт незавершеного будівництва за визначенням частини 3 статті 331 ЦК України за своєю правовою природою є сукупністю будівельних матеріалів, які є майном, що належить забудовнику (особі, яка на законних підставах здійснює відповідне будівництво). Поняття ж самочинного будівництва, правові підстави та умови визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно визначені в статті 376 ЦК України, яка унормовує відносини, що виникають у тих випадках, коли вимоги закону та інших правових актів при створенні нової речі (самочинному будівництві) були порушені.

Проте в будь-якому випадку, визначальним для встановлення факту порушення права або охоронюваного законом інтересу позивача, виходячи з заявлених вимог та наведених позивачем обґрунтувань є доведення належності будівельних матеріалів спадкодавцям ОСОБА_8 та ОСОБА_7 .

Тягар доведення даних обставин, якими обґрунтовані заявлені вимоги, є процесуальним обов`язком позивача.

Оскільки з матеріалів справи вбачається, що:

- спірний гараж за адресою: АДРЕСА_1 був побудований у 1996 році;

- позивач зареєструвала шлюб з ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_7 ;

- ОСОБА_8 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , а його мати ОСОБА_7 16.11.2006 року, проте за життя на даний гараж або на будівельні матеріали, з яких побудований гараж не претендували;

- належних доказів того, що спірний гараж будувався за рахунок коштів (праці) ОСОБА_7 (свекруха позивача) та ОСОБА_8 (чоловік позивача), позивачкою не надано,

колегія суддів погоджується з остаточним висновком районного суду про відсутність підстав для задоволення позову.

Оскільки позивачем не доведено, що спірний гараж зведений з матеріалів належних спадкодавцям ОСОБА_8 та ОСОБА_7 і що дані особи мали відношення до фінансування цього будівництва та претендували на це майно, доводи позивача, що чинність оскаржуваного рішення Виконавчого комітету Одеської міської ради від 20.05.2008 року № 551 «Про прийняття до експлуатації гаража літ «К», площею 24,6 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , яким було затверджено акт міської міжвідомчої комісії від 30.11.2007 року про прийняття в експлуатацію споруд, що розташовані на земельній ділянці площею 600 кв.м. під номером АДРЕСА_1 , порушує права позивача, як одного із землекористувачів цієї земельної ділянки (пропорційно її частки у домоволодінні), є неспроможними.

Доводи апеляційної скарги висновок районного суду не спростовують і зведені лише до незгоди з висновком райсуду без наведення будь-яких обставин, які б ставили під сумнів набутий судом висновок або свідчили б про невірну оцінку судом доказів, які надані сторонами та невірне застосування законодавства, яке регулює спірні правовідносини.

У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Зазначений Висновок також звертає увагу на те, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних рішень у різних країнах.

Так, у справі «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89) ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно статті 6 Конвенції рішення судів достатнім чином містять мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99; від 27 вересня 2001 р., пункт 30). Разом з тим, у рішенні звертається увага, що статтю 6 параграф 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення, може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain», заява серія А № 303-А; від 9 грудня 1994 р.; пункт 29).

У справі «Серявін та інші проти України» зазначено, що національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін. Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає у тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Отже, у рішеннях ЄСПЛ склалась стала практика, відповідно до якої рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну ві дпові дь на нього. Тобто мотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи.

Враховуючи наведене, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 22 вересня 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено: 03.04.2023 року.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: А.П. Заїкін

О.В. Князюк