Справа № 464/7366/20 Головуючий у 1 інстанції: Кузь В.Я.
Провадження № 22-ц/811/3030/22 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2023 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Державної казначейської служби України на рішення Франківського районного суду від 29 березня 2022 року, -

ВСТАНОВИВ:

в грудні 2020 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Департаменту патрульної поліції в особі Управління патрульної поліції у Львівській області та Державної Казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок неправомірного звинувачення у вчиненні адміністративного правопорушення.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 03.08.2020 року об 04 год. 12 хв. у місті Львові по вулиці Науковій, 9А, інспектором патрульної поліції відносно нього складено постанову серії ЕАМ №2917632 про притягнення до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.126 КУпАП, яка рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 22.09.2020 року скасована, провадження у справі закрито. Рішенням суду встановлено, що будь-яких доказів, які б свідчили про вчинення ним порушення ПДР України, окрім оскаржуваної постанови, Управлінням патрульної поліції у Львівській області Департаменту патрульної поліції не надано та постанова не містить посилання на докази вчинення позивачем адміністративного правопорушення. Вважає, що такими діями відповідача йому завдано моральну шкоду, яка полягає в тому, що він змушений був захищати свої права в суді, витрачати час на відновлення порушених прав, оскільки фактично перебував під слідством і судом з моменту складення постанови про адміністративне правопорушення та до моменту набрання рішенням суду законної сили про її скасування. З наведених підстав просить стягнути з Департаменту патрульної поліції в особі Управління патрульної поліції у Львівській області на його користь моральну шкоду в розмірі 16 530.50 грн., шляхом списання з єдиного казначейського рахунку для здійснення казначейського обслуговування.

Рішенням Франківського районного суду від 29 березня 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з Державної казначейської служби України шляхом списання у безспірному порядку з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 5 000 гривень 00 коп.

В решті позовних вимог відмовлено.

Рішення суду оскаржила Державна казначейська служба України, в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи.

Апелянт зазначає, що судом безпідставно застосовано до спірних правовідносин норми статті 1176 ЦК України та Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», оскільки органи патрульної поліції не уповноважені на здійснення оперативно-розшукової діяльності, та не є органом досудового розслідування, прокуратури і суду. Вказує, що судом при прийнятті оскаржуваного рішення, не враховано, що позивачем не надано процесуального документа (рішення суду, постанови), який набрав законної сили та визначає дії/бездіяльність відповідачів саме незаконними, а у цьому позові такі вимоги позивачем не заявлялись. Вважає, що прийняте Сихівським районним судом м. Львова рішення від 22 вересня 2020 року саме по собі становить справедливу сатисфакцію для позивача за будь-яку завдану моральну шкоду і немає необхідності для її стягнення у грошовому еквіваленті. Звертає увагу на те, що стягнення з Державної Казначейської служби України шляхом списання у безспірному порядку з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України моральної шкоди є необгрунтованим та таким, шо не відповідає встановленому законом способу захисту порушеного права, оскільки у таких справах резолютивна частина судового рішення не повинна містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання коштів. Просить рішення суду скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 06 лютого 2023 року про відкриття апеляційного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Державної казначейської служби України на рішення Франківського районного суду від 29 березня 2022 року ухвалено розглядати без повідомлення учасників справи відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Розгляд апеляційної скарги Державної казначейської служби України на рішення Франківського районного суду від 29 березня 2022 року призначено на 16 год. 00 хв. 20 березня 2023 року в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Частиною 4 ст. 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Оскільки текст постанови складено 30 березня 2023 року, то незважаючи на те, що розгляд справи призначено на 20 березня 2023 року, датою ухвалення постанови є саме 30 березня 2023 року.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Рішення суду, яким частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 лише до відповідача Державної казначейської служби України, оскаржується лише Державною казначейською службою України, то законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні решти позовних вимог, в тому числі щодо відмови в задоволенні позовних вимог до Департаменту патрульної поліції в особі Управління патрульної поліції у Львівській області, судом апеляційної інстанції не перевіряється.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, суд першої інстанції виходив з того, що між притягненням позивача до адміністративної відповідальності та завданням йому цим моральної шкоди, є причинний зв`язок, такими діями позивачу завдано моральну шкоду, оскільки закриття справи про адміністративне правопорушення через відсутність в його діях складу адміністративного правопорушення, скасування постанови про адміністративне правопорушення свідчить про те, що позивача притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно, а відтак оскільки органи Державної казначейської служби України є єдиними розпорядниками коштів Державного та місцевих бюджетів, тому саме вони повинні відшкодовувати шкоду, завдану фізичній особі іншими органами державної влади в разі доведеності заподіяння такої шкоди.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Як вбачається з постанови серії ЕАМ №2917632 від 03 серпня 2020 року ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення передбаченого ч.1 ст.126 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 425 грн. за те, що він,03.08.2020 року о 01 год. 45 хв. по вулиці Науковій, 9А у місті Львові керував автомобілем марки «Тойота» д.н.з. НОМЕР_1 без освітлення номерного знаку в темну пору доби, а також на вимогу інспектора не пред`явив для перевірки посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційний документ на транспортний засіб та страховий поліс ОСЦПВВНТЗ, чим порушив п.2.1. ПДР України.

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 22 вересня 2020 року позов ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції у Львівській області Департаменту патрульної поліції, інспектора патрульної поліції Пушкара Андрія Володимировича задоволено, постанову серії ЕАМ №2917632 від 03 серпня 2020 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.126 КУпАП скасовано, провадження у справі закрито.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статтями 1173 та 1174 ЦК України.

Згідно з частиною першою статті 1173 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

У частині першій статті 1174 ЦК України зазначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

З огляду на те, що рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 22 вересня 2020 року позов ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції у Львівській області Департаменту патрульної поліції, інспектора патрульної поліції Пушкара Андрія Володимировича задоволено, постанову серії ЕАМ №2917632 від 03 серпня 2020 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.126 КУпАП скасовано, а провадження у справі закрито, ОСОБА_1 звернувся з позовом до суду про стягнення моральної шкоди, завданої незаконними діями органу державної влади.

З позовної заяви вбачається, що ОСОБА_1 зазначив відповідачами Департамент патрульної поліції в особі Управління патрульної поліції у Львівській області та Державну казначейську службу України.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції стягнув з Державної казначейської служби України шляхом списання у безспірному порядку з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 5 000 гривень 00 коп., в решті позовних вимог відмовив.

Тобто, суд першої інстанції задовольнив позов частково, задовольнив позовні вимоги ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, та відмовив в задоволенні позовних вимог до Департаменту патрульної поліції в особі Управління патрульної поліції у Львівській області, рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог до Департаменту патрульної поліції в особі Управління патрульної поліції у Львівській області, позивачем не оскаржується, а відтак його законність та обґрунтованість в цій частині судом апеляційної інстанції не перевіряється.

Так, відповідно до ст. 2 ЦК України держава Україна є учасником цивільних відносин, а тому має бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди за рахунок держави.

У частині 4 статті 263 ЦПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до пунктів 63, 64 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17 (провадження № 14-514цс19) у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляє державу в суді (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11 (провадження № 12-161гс18) (пункт 6.22), від 21 серпня 2019 року у справі № 761/35803/16-ц (постанова № 14-316цс19) (пункт 33), від 18 грудня 2019 року у справі № 688/2479/16-ц (провадження № 14-447цс19) (пункт 28)), зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду.

Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів Державної казначейської служби України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган (постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515 цс 19) (пункт 44)).

У пункті 44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515цс19) зазначено, що держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКСУ чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган.

В пункті 71 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19) зроблено висновок про те, що у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах. У справах про відшкодування шкоди державою, остання бере участь як відповідач через той орган, діями якого заподіяно шкоду.

Отже, відповідачем у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями державних органів, є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади, яким заподіяно шкоду. Держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (частина перша статті 167 ЦК України). Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 170 ЦК України).

Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 48 ЦПК України). Державу представляють відповідні органи державної влади в межах їх компетенції через свого представника (частина четверта статті 58 ЦПК України).

Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватися, або номера чи види рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своє суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення (пункт 6.21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18).

До подібних правових висновків за аналогічних фактичних обставин дійшов Верховний Суд у постанові від 02 вересня 2020 року у справі № 177/63/19 (провадження № 61-1205св20).

Статтею 175 ЦПК України встановлено, що, викладаючи зміст позовної заяви, саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги. Згідно з вимогами до форми та змісту позовної заяви вона повинна, зокрема, містити ім`я (найменування) відповідача, а також зміст позовних вимог. Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи. Тобто визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61 цс 18)).

З позовної заяви ОСОБА_1 вбачається, що відповідачами у справі зазначені і Департамент патрульної поліції в особі Управління патрульної поліції у Львівській області, і Державна казначейська служба України.

Разом з тим, оскаржуваним рішенням суду частково задоволено позов ОСОБА_1 , позовні вимоги задоволено лише до Державної казначейської служби України, стягнуто з Державної казначейської служби України шляхом списання у безспірному порядку з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 5 000 гривень 00 коп.

Враховуючи зміст позовних вимог, колегія суддів вважає, що Державна казначейська служба України не є належним відповідачем у спірних правовідносинах, оскільки є самостійною юридичною особою, до обов`язків якої входить списання коштів з Державного бюджету України, і не може нести відповідальність за неправомірні рішення, дії чи бездіяльність державних органів чи їх посадових осіб.

Державна казначейська служба України є органом, який здійснює тільки списання коштів з Державного бюджету України й будь-яких незаконних дій щодо позивача не вчиняла.

Встановлення належного відповідача має важливе значення для правильного вирішення спору, оскільки залучення до участі у справі, як відповідача, Державної казначейської служби України, яка є державним органом, що здійснює списання коштів з Державного бюджету на відшкодування моральної шкоди, завданої державним органом, є підставою для відмови в задоволенні позову до неї, як до неналежного відповідача.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з доводами Державної казначейської служби України про те, що суд не встановив, що належним відповідачем у даній справі є держава Україна, як учасник цивільних правовідносин, в особі органу, з вини якого позивачу було завдано моральну шкоду.

Визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи, як співвідповідача, за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті, є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад.

Тобто, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Враховуючи те, що рішення суду в частині відмови в задоволенні решти позовних вимог, в тому числі позовних вимог ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції в особі Управління патрульної поліції у Львівській області, позивачем не оскаржується, а відтак відмова суду в задоволенні решти позовних вимог, судом апеляційної інстанції в цій частині не переглядається.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі №910/23967/19 (провадження №12-110гс18) вказано, що кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (ч.2 ст. 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Резолютивні частини рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання. Тобто, кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, у таких справах резолютивна частина судового рішення не повинна містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено стягнення коштів.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції не звернув на це увагу та зробив помилковий висновок про стягнення коштів на відшкодування моральної шкоди ОСОБА_1 безпосередньо з Державної казначейської служби України шляхом їх списання з єдиного казначейського рахунку, що є підставою для скасування рішення суду першої інстанції в частині часткового задоволення позовних вимог про стягнення з Державної казначейської служби України шляхом списання у безспірному порядку з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 моральної шкоди в розмірі 5000.00 грн.

Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).

Згідно з п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу Державної казначейської служби України задовольнити частково.

Рішення Франківського районного суду від 29 березня 2022 року щодо часткового задоволення позовних вимог про стягнення з Державної казначейської служби України шляхом списання у безспірному порядку з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 моральної шкоди в розмірі 5000.00 грн. - скасувати та ухвалити постанову, якою в задоволенні цих позовних вимог ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України - відмовити.

В решті рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Державної казначейської служби 1261.20 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Постанова складена 30.03.2023 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета

Судді: О.М. Ванівський

Р.П. Цяцяк