03.04.2023 Справа № 756/5593/22
Унікальний номер 756/5593/22
Номер провадження 2/756/1008/23
28 березня 2023 року м. Київ
Оболонський районний суд м. Києва в складі:
головуючого судді - Шролик І.С.,
секретар судового засідання - Гаврилко Д.О.
за участю представника позивача
та третьої особи - Гурез І.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, - ОСОБА_4 , про визнання довіреності та договору купівлі-продажу квартири недійсними,
Суть спору, короткий зміст позовних вимог
У липні 2022 року представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Гурез І.О. звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 , в якому просить суд: визнати недійсною довіреність, посвідчену 10 липня 2020 року за реєстровим № 4569 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Некриловим К.Ю., за умовами якої ОСОБА_4 уповноважив ОСОБА_3 діяти від його імені та в його інтересах; визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 14 липня 2020 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Онищенко О.М. за реєстровим № 484; стягнути з відповідача судові витрати.
В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначає, що за договором купівлі-продажу від 11 червня 2020 року між ТОВ «Фінансова компанія «Фінтайм капітал» та ОСОБА_4 у спільну сумісну власність подружжя ОСОБА_5 набуто квартиру АДРЕСА_1 .
За оспорюваним договором купівлі-продажу від 14 липня 2020 року ОСОБА_4 , від імені та в інтересах якого діяв ОСОБА_3 відчужив ОСОБА_2 спірну вартиру.
Згідно преамбули даного договору, від імені та в інтересах продавця ОСОБА_4 діяв представник ОСОБА_3 на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Некриловим К.Ю., 10 липня 2020 року за реєстровим № 4569.
Посилається, що ОСОБА_4 не знає ОСОБА_3 , 10 липня 2020 року особисто не був присутній у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Некрилова К.Ю. і ніякої довіреності на представництво від його імені і в його інтересах на ім`я ОСОБА_3 не підписував і не уповноважував останнього на вчинення будь-яких дій від його імені.
За заявою ОСОБА_4 порушено кримінальне провадження, в межах якого проведена судово-почеркознавча експертиза у висновках якої підтверджено, що підпис у довіреності не належить ОСОБА_4 .
Окрім того, ОСОБА_1 не була присутня у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Бригіди В.О. та згоди на відчуження спірної квартири не надавала.
Заява невідомої громадянки ОСОБА_6 , яка зазначена в пункті 9 спірного договору купівлі-продажу від 14.07.2020 року, про надання згоди ОСОБА_4 на відчуження спірної квартири є нічим іншим, як сфальсифікованим підробленим документом, посвідченим приватним нотаріусом КМНО Бригідою В.О. за реєстровим № 174.
Посилаючись на відсутність волевиявлення ОСОБА_4 на відчуження майна, не уповноваження представника ОСОБА_3 на реалізацію майна, відсутність письмової та нотаріально засвідченої згоди дружини ОСОБА_1 , на відчуження квартири, яка є спільною сумісною власністю подружжя, просить визнати недійсними довіреність від 10 липня 2020 року та договір купівлі-продажу від 14.07.2020 року .
Рух справи
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями 26 липня 2022 року справу передано на розгляд головуючому судді Шролик І.С.
Ухвалою суду 26 липня 2022 року позовну заяву залишено без руху.
На виконання вимог ухвали представник позивача надала квитанцію про сплату судового збору.
Ухвалою суду від 02 серпня 2022 року відкрито загальне позовне провадження та призначено справу до підготовчого судового засідання на 21 вересня 2022 року.
Від відповідача ОСОБА_2 засобами електронного зв`язку 21 вересня 2022 року надійшло клопотання про відкладення розгляд справи.
Через неявку відповідача розгляд справи відкладено на 20 жовтня 2022 року.
Вдруге відповідач ОСОБА_2 20 жовтня 2022 року подав клопотання про відкладення розгляд справи.
Ухвалою суду від 20 жовтня 2022 року, занесеною до протоколу судового засідання за клопотанням представника позивача залучено до участі у справі в якості співвідповідача ОСОБА_3 . У підготовчому засіданні оголошено перерву до 21 листопада 2022 року.
Згідно розписки, що міститься в матеріалах справи представник відповідач ОСОБА_3 отримав копію позовної заяви із додатками 01 листопада 2022 року.
Через відсутність електропостачання в приміщенні суду 21 листопада 2022 року розгляд справи не відбувся. Справа призначена до розгляду на 13 грудня 2022 року.
Від представника позивача - адвоката Гурез І.О. 13 грудня 2022 року надійшла заява про доручення до матеріалів справи доказів та закриття підготовчого провадження.
Ухвалою суду 13 грудня 2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду на 08 лютого 2022 року.
Належним чином сповіщені відповідачі до суду не з`явились.
Від відповідача ОСОБА_2 засобами електронного зв`язку 08 лютого 2022 року надійшло клопотання про відкладення розгляд справи . Через неявку відповідачів розгляд справи відкладено на 16 березня 2022 року.
Від відповідача ОСОБА_3 15 березня 2022 року надійшло клопотання про відкладення розгляд справи.
ОСОБА_2 16 березня 2022 року надіслав суду клопотання про зупинення провадження у справі до припинення перебування його у складі добровільного формування № 1 Обухівської міської територіальної громади.
Через неявку відповідачів в судовому засіданні оголошено перерву до 28 березня 2023 року.
ОСОБА_2 вчетверте 27 березня 2023 року надіслав суду клопотання про відкладення розгляд справи з причин перебування його на лікарняному. Проте, жодних доказів його захворювання суду не надав.
Ухвалою суду, занесеною до журналу судового засідання 28 березня 2023 року клопотання відповідача ОСОБА_2 від 16 березня 2022 року про зупинення провадження у справі залишено без задоволення.
Мотиви з яких виходив суд, п. 2 ч. 1 ст. 251 ЦПК України передбачено обов`язок суду зупинити провадження у справі у разі перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі ЗСУ або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.
Організаційно Збройні Сили України складаються з органів військового управління, з`єднань, військових частин, вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти, установ та організацій.
Статтею 1 Закону України «Про оборону України» визначено, що військове формування - створена відповідно до законодавства України сукупність військових з`єднань і частин та органів управління ними, які комплектуються військовослужбовцями і призначені для оборони України, захисту її суверенітету, державної незалежності і національних інтересів, територіальної цілісності і недоторканності у разі збройної агресії, збройного конфлікту чи загрози нападу шляхом безпосереднього ведення воєнних (бойових) дій.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону України «Про основи національного спротиву» добровольче формування територіальної громади - воєнізований підрозділ, сформований на добровільній основі з громадян України, які проживають у межах території відповідної територіальної громади, який призначений для участі у підготовці та виконанні завдань територіальної оборони.
Сили територіальної оборони Збройних Сил України - окремий рід сил Збройних Сил України, на який покладається організація, підготовка та виконання завдань територіальної оборони (пункт 15 частини першої статті 1 Закону України «Про основи національного спротиву»).
Діяльність добровольчих формувань територіальних громад здійснюється під безпосереднім керівництвом і контролем командира військової частини Сил територіальної оборони Збройних Сил України за територіальним принципом.
У разі введення в Україні або в окремих її місцевостях воєнного стану всі добровольчі формування територіальних громад переходять в оперативне підпорядкування командирів відповідних військових частин Сил територіальної оборони Збройних Сил України.
На час дії воєнного стану за рішенням Головнокомандувача Збройних Сил України добровольчі формування територіальних громад повністю або частково можуть залучатися до виконання завдань територіальної оборони поза межами визначеної зони територіальної оборони, а також направлятися до районів ведення воєнних (бойових) дій.
Членство у добровольчому формуванні не звільняє від обов`язку проходження строкової військової служби, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб офіцерського складу, військової служби за призовом осіб із числа резервістів в особливий період (пункт 6 Положення про добровольчі формування територіальних громад, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 грудня 2021 року № 1449).
З аналізу указаних законодавчих норм убачається, що добровольче формування територіальної громади є воєнізованим підрозділом, а не військовим формуванням. Здійснення діяльності добровольчих формувань під безпосереднім керівництвом і контролем командира військової частини Сил територіальної оборони Збройних Сил України, а також перехід їх за певних умов в оперативне підпорядкування командирів відповідних військових частин Сил територіальної оборони Збройних Сил України не свідчить про перебування членів добровольчих формувань у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.
Даний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі 753/3880/20, який у відповідності до положення ч. 4 ст. 263 ЦПК України суд застосовує в даній справі.
Матеріали поданого клопотання ОСОБА_2 не містять доказів на підтвердження того, що він перебуває у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.
В судовому засіданні представник позивача та третьої особи - адвокат Гурез І.О. наполягала на задоволенні позовних вимог з підстав та мотивів зазначених у позовній заяві. Заперечувала проти задоволення клопотання про зупинення провадження у справі. Суду пояснила, що ОСОБА_4 також знаходиться у лавах ЗСУ. На підставі наданих доказів, які доводять відсутність волевиявлення позивача та третьої особи на відчуження належної ним квартири, а також доведеність експертним висновком про не підписання ОСОБА_4 довіреності просить задовольнити позовні вимоги.
В судове засідання відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не з`явились повідомлені належним чином. Суд відмовив в задоволенні клопотання відповідача ОСОБА_2 про відкладення розгляд справи через відсутність доказів поважності, відсутні докази перебування позивача на лікарняному. Суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність відповідачів.
Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України в разі ненадання відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Суд вважає за можливе провести розгляд справи без участі відповідачів й ухвалити у справі заочне рішення відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, представник позивача не заперечувала проти заочного розгляду справи.
Частина 1 ст. 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.
За змістом п. 1 ст. 6, ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі.
Рішенням Європейського суду з прав людини визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Учасник процесу зобов`язаний добросовісно користуватись своїми процесуальними правами (частина третя статті 27 ЦПК України).

З метою недопущення порушення розумних строків розгляду справи, суд належним чином сповістив відповідачів про порушене щодо них провадження, надано достатньо часу для висловлення заперечення, за клопотанням відповідача ОСОБА_7 розгляд справи відкладався чотири рази, в жодне з семи судових засідань він не з`явився, суд вирішив розглянути справу у відсутність відповідачів.

Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Встановлені судом обставини справи

Згідно дослідженого судом договору купівлі-продажу квартири від 11 червня 2020 року укладеного між ТОВ «Фінансова компанія «Фінтайм капітал» та ОСОБА_8 , який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гембарською С.І. Продавець передав у власність ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1 . Відчужувана квартира належить продавцю на праві приватної власності на підставі Іпотечного договору. Пунктом 5.4. Договру передбачено, що він укладається зі згоди дружини покупця (а.с. 9-11).

Згідно договору купівлі-продажу квартири посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Онищенком М.О. 14 липня 2020 року, укладеного між ОСОБА_4 , як продавцем від імені та інтересів якого діяв ОСОБА_3 на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Некриловим К.Ю. від 10 липня 2020 року за реєстровим № 4569 та покупцем ОСОБА_2 відчужено квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 12-15).

Пункту 9 даного договору купівлі-продажу від 14 липня 2020 року, він укладається за згодою дружини продавця - ОСОБА_6 , викладеною у заяві, справжність підпису на якій засвідчено ОСОБА_9 , приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 03 липня 2020 року за реєстровим № 174 (а.с. 13).

Згідно Витягу з реєстру територіальної громади м.Києва станом на 25 вересня 2020 року за адресою АДРЕСА_2 зареєстрований ОСОБА_2 з 13 листопада 1996 року (а.с. 16).

Як встановлено з копії паспортів позивача ОСОБА_1 , третьої особи ОСОБА_4 , а також свідоцтва про шлюб, вони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 08 січня 1993 року. Після укладання шлюбу ОСОБА_10 змінила прізвище на ОСОБА_5 (а.с. 23-26).

З Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності встановлено наявність державної реєстрації права власності на об`єкт житлової нерухомості, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , за ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 11 червня 2020 року та за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 14 липня 2020 року (а.с. 28-30).

На підставі заяви ОСОБА_4 від 10 вересня 2020 року до Голосіївським УП ГУНП у м. Києві порушене кримінальне провадження за ч. 2 ст. 190 КК України за фактом заволодіння квартирою шахрайськими діями, використовуючи підроблені документи (а.с. 31).

Як досліджено з матеріалів кримінального провадження № 0004319, копії яких надані на вимогу суду слідчим Г.В. Примак, з протоколу допиту свідка ОСОБА_3 від 13 жовтня 2020 року встановлено, що йому надані документи для підпису купівлі-продажу квартири за що отримав 1000,00 грн. По зображенню нотаріуса ОСОБА_11 ніколи не бачив. Жодних довіреностей від будь-кого на себе не отримував, хто такий ОСОБА_4 йому не відомо. Чоловіка, який зображений на паспорті серії НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_4 ніколи не бачив.

Висновком судового експерта від 29 грудня 2020 року проведено в межах кримінального провадження № 0004319 на підставі постанови слідчого встановлено, що підпис та рукописні записи « ОСОБА_4 » у графі підпис в довіреності (офіційний бланк) від 10 липня 2020 року, посвідченої приватним нотаріусом КМНО Некриловим К.Ю., зареєстрованої в реєстрі за № 4569, бланк НОЕ077963 на зворотному боці виконані не ОСОБА_4 , а іншою особою.

Мотиви, з яких виходив суд та застосовані норми права

Між сторонами виник спір з приводу наявності правових підстав для визнання недійсним довіреності через її не підписання та недійсним договір купівлі-продажу, через відсутність волевиявлення продавця й згоди дружини.

Стаття 13 ЦПК України встановлює, що суд розглядає справи на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Саме на позивача покладено процесуальний обов`язок довести заявлені позовні вимоги.

Що стосується вимог ОСОБА_1 в частині визнання недійсною довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Некриловим К.Ю.,10 липня 2020 року за умовами якої ОСОБА_4 уповноважив ОСОБА_3 діяти від його імені та в його інтересах, з підстав того, що ОСОБА_4 її не підписував, суд виходить про відсутність правових підстав для задоволення заявлених вимог, виходячи з наступного.

Згідно зі статтею 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною першою статті 203 ЦК України закріплено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (частина третя статті 203 ЦК України).

Загальні підстави недійсності правочину визначені статтею 215 ЦК України. Так, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно з частиною першою статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) вказано, що: «визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19) зазначено, що: «кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (статті 15, 16 ЦК України). Цивільне право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (абзац перший частини другої статті 215 ЦК України). Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину».

Враховуючи те, що зібраними у справі та дослідженими судом доказами доведений факт не підписання ОСОБА_4 довіреності, що встановлено експертним висновком, який також узгоджується із показами ОСОБА_3 наданими під час досудового розслідування в межах кримінального провадження, який повідомив що не знає ОСОБА_4 й ніколи не був у приватного нотаріуса Некрилова К.Ю., отже при укладенні довіреності не додержано вимог закону про нотаріальне посвідчення довіреності й не підписання її ОСОБА_4 вона є нікчемною.

Оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання недійсною довіреність є неналежним способом захисту прав та інтересів, так як цей правочин є недійсним (нікчемним) відповідно до закону, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення цієї позовної вимоги, констатуючи фат нікчемності довіреності.

Наведене узгоджується із висновками, сформульованими Верховним Судом у постанові від 22 червня 2022 року у справі № 335/8468/18 (провадження № 61-8286св21).

Стосовно позовних вимог про визнання недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 14 липня 2020 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Онищенко О.М, суд вважає їх обґрунтованими, такими, що підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, як підставу недійсності договору представник позивача посилалась на два фактори: відсутність волевиявлення власникам майна та відсутність згоди подружжя. Обидва фактори не є взаємовиключними.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Здійснюючи право на судовий захист, звертаючись до суду, особа повинна вказати суб`єктивне бачення порушеного права чи охоронюваного інтересу та спосіб його захисту. Вирішуючи спір, суд зобов`язаний надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам.

При вирішенні спору по суті важливе значення має встановлення наявності у особи, яка звернулась із позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов.

Отже, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Відтак, зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.

Рішенням Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року у справі № 1-10/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) розтлумачено понятті «охоронюваний законом інтерес», що вживається у частині першій статті 4 Цивільно-процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», а саме зазначено, що цей термін треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам.

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду з позовом за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Однією з умовою розгляду спору, що виник на підставі звернення до суду особи, яка вважає порушеними, невизнаними або оспореними свої права, є доведеність порушення її прав та охоронюваних законом інтересів.

Позивач ОСОБА_1 , яка до укладання оспорюваного правочину договору купівлі-продажу від 14 липня 2020 року була співвласником об`єкту нерухомого майна квартири АДРЕСА_1 , яка придбана за її згодою чоловіком ОСОБА_4 . Отже, її майновий інтерес право володіння майном порушене оскаржуваним договором. Вона не була стороною договору між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 14 липня 2020 року та не надавала згоду чоловіку на відчуження квартири.

З досліджених судом доказів, встановлено, що в пункті 9 оспорюваного договору купівлі-продажу квартири від 14 липня 2020 року, зазначено що це договір укладається за згодою дружини продавця ОСОБА_6 ,викладеної у заяві, справжність підпису, якої засвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бригідою В.О. 03 липня 2020 року.

Як досліджено зі свідоцтва про шлюб та копії паспорту позивач ОСОБА_1 , мала дошлюбне прізвище ОСОБА_12 , уклала шлюб із ОСОБА_4 08 січня 1993 року та змінила прізвище на ОСОБА_5 (а.с. 26). У паспорті, виданому на її ім`я, 13 лютого 2014 року прізвище зазначено ОСОБА_1 .

Отже, суд приходить до переконливого висновку, що позивач не надавала згоду, як дружина на укладання договору купівлі-продажу квартири від 14 липня 2020 року.

Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Відповідно до частин першої та другої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

Укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним.

Зазначений правовий викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18 (провадження № 12-71гс20), що повністю узгоджується з висновком Верховного Суду України у постанові від 22 лютого 2017 року у справі № 6-17цс17, який суди першої та апеляційної інстанцій застосували при вирішенні справи.

Оскільки позивач, як дружина продавця згоди на відчуження об`єкту нерухомого майна, що на праві спільної сумісної власності належить подружжю не надавала є правові підстави визнати договір купівлі-продажу від 14 липня 2020 року недійсним.

Окрім того, також другою правою підставі для визнання недійсним оспорюваного договору купівлі- продажу є відсутність волевиявлення продавця.

Відповідно до частин першої - п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Як встановлено раніше, продавець ОСОБА_4 не уповноважував ОСОБА_3 діяти від його імені, довіреність на продаж квартири не підписував, що доводить факт відсутності в нього волевиявлення на відчуження квартири.

Відповідно до частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Частиною першою статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката.

Згідно з абзацом 2 частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.

Завдання цивільного судочинства полягає у захисті саме порушених прав особи, що звернулася до суду з позовом. Обраний позивачем спосіб захисту має бути спрямований на відновлення порушених прав і захист законних інтересів, і у випадку задоволення судом його вимог, прийняте судом рішення повинно мати наслідком відновлення тих прав, за захистом яких позивач і звернувся до суду.

На підставі викладеного, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та визнання недійсним договору купівлі- продажу квартири АДРЕСА_1 , укладеного 14 липня 2020 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Онищенко О.М. за реєстровим № 484.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, беручи до уваги те, що понесені позивачем судові витрати пов`язані з розглядом справи, їх розмір є обґрунтованим та доведеним. З урахуванням ціни позову, часткового задоволення позовних вимог згідно ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача понесені нею та документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 992,40 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2, 4, 5, 10, 12, 76-83, 133,141, 209-211, 223, 258, 259, 263-265, 268, 280-283 354 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, - ОСОБА_4 , про визнання довіреності та договору купівлі-продажу квартири недійсними - задовольнити частково.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 14 липня 2020 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Онищенко О.М. за реєстровим № 484.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в розмірі 992,40 грн.

В задоволенні решти вимог відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку. Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Апеляційна скарга позивачем подається до Київського апеляційного суду через Оболонський районний суд міста Києва протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення складено 03 квітня 2023 року.

Суддя І.С. Шролик