КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Унікальний номер справи: 824/74/22 Суддя-доповідач - Таргоній Д.О.
Номер провадження: 22-вк/824/19/2023
УХВАЛА

Іменем України

03 квітня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі

судді судової палати з розгляду цивільних справах Таргоній Д.О.,

за участю секретаря Чепур Н.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за заявою NP Trade GmbH (Німеччина) про визнання і надання дозволу на виконання рішення Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті від 31 січня 2022 року у справі № 127/2021 за позовом NP Trade GmbH (Німеччина) до Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» про стягнення заборгованості за поставлений товар, 3% річних та арбітражного збору,

УСТАНОВИВ:

12 липня 2022 року до Київського апеляційного суду надійшла заява NP Trade GmbH (Німеччина) про визнання і надання дозволу на виконання рішення Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті від 31 січня 2022 року у справі № 127/2021 за позовом «NP Trade GmbH (Німеччина)» до Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» про стягнення 66078,34 євро, у тому числі: 60 000,00 євро заборгованості за поставлений товар, 1 721,10 євро - 3 % річних, нарахованих станом на дату подання позову - 01 червня 2021 року, 4357,24 євро - відшкодування витрат на оплату арбітражного збору, а також 3% річних від простроченої суми заборгованості, які нараховуються на непогашену суму заборгованості за кожен день прострочення, починаючи з 02 червня 2021 року до моменту оплати суми заборгованості в повному обсязі, та розраховуються за формулою: сума заборгованості х 3% /365 днів х кількість днів прострочення.

Просили також покласти на боржника судові витрати, пов`язані із розглядом даної справи, а саме : судовий збір та витрати на правничу допомогу.

В обґрунтування заяви заявник зазначає, що 27 травня 2015 року між NP Trade GmbH (Німеччина) та ДП «НАЕК «Енергоатом» (Україна) укладено Контракт поставки № 53-129-01-15-00512.

У зв`язку з невиконанням боржником своїх зобов`язань за контрактом, зокрема, нездійснення оплати поставленого товару, на підставі арбітражного застереження, передбаченого розділом 11 контракту від 27 травня 2015 року, NP Trade GmbH (Німеччина) звернулося до МКАС при ТПП України з позовом до ДП «НАЕК «Енергоатом» (Україна) про стягнення заборгованості за поставлений товар, трьох процентів річних та арбітражного збору.

Рішенням МКАС при ТПП України від 31 січня 2022 року у справі № 127/2021 стягнуто з ДП «НАЕК «Енергоатом» (Україна) на користь NP Trade GmbH (Німеччина) 60 000,00 євро заборгованості за поставлений товар, 1 721,10 євро - 3 % річних, нарахованих станом на дату подання позову - 01 червня 2021 року, 4357,24 євро - відшкодування витрат на оплату арбітражного збору, а разом 66 078,34 євро, а також 3% річних від простроченої суми заборгованості, які нараховуються на непогашену суму заборгованості за кожен день прострочення, починаючи з 02 червня 2021 року до моменту оплати суми заборгованості в повному обсязі, та розраховуються за формулою: сума заборгованості х 3% /365 днів х кількість днів прострочення.

Рішення вступило в силу з дати його винесення є остаточним та підлягає негайному виконанню.

Станом на момент подання заяви державне підприємство ДП «НАЕК «Енергоатом» добровільно не виконало рішення арбітражного суду та не вчинило жодних дій, які б свідчили про наявність наміру його виконувати, що змусило NP Trade GmbH (Німеччина) ініціювати виконання рішення у примусовому порядку.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 14 липня 2022 року відкрито провадження у справі.

15.08.2022 року ДП «НАЕК «Енергоатом» подано заперечення на заяву NP Trade GmbH (Німеччина) про визнання і надання дозволу на виконання рішення Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті від 31 січня 2022 року у справі № 127/2021.

У своїх запереченнях ДП «НАЕК «Енергоатом» зазначає, що за умовами Контракту № 53-129-01-15-00512від 27.05.2015, строк його дії закінчується 30.06.2018 року. Арбітражне застереження, як невід`ємний структурний елемент Контракту мав аналогічний строк дії. Таким чином, 04.06.2021 року МКАС прийняв справу №127/2021 до провадження після закінчення дії арбітражної угоди та ухвалив рішення більш ніж через 3 роки після того, як арбітражна угода сторін закінчила свою дію. Вищевикладене свідчить про те, що розгляд МКАС при ТОПП спору за відсутності дійсного волевиявлення сторін на увесь час такого розгляду та прийняття рішення, не відповідає законодавству та є підставою для скасування рішення на підставі пп. А) п. 1 ч. 2 ст. 459 ЦПК України.

Вказує також на недотримання стягувачем вимог ч. 2 ст. 476 ЦПК України щодо дотримання форми і змісту заяви про визнання і надання дозволу на виконання рішення МКАС.

Окремо наголошував, що відповідно до пп. б), п.2, ч. 1 ст. 478 ЦПК України суд відмовляє у визнанні і наданні дозволу на виконання рішення міжнародного комерційного арбітражу, якщо, зокрема суд визнає, що визнання та виконання цього арбітражного рішення суперечить публічному порядку України.

ДП НАЕК "Енергоатом" відноситься до суб`єктів господарювання державного сектору економіки, включене до переліку підприємств, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, забезпечує безпечну експлуатацію та підвищення ефективності роботи атомних електростанцій, безперебійного електропостачання суб`єктів господарювання та населення, а також постійної готовності України до швидких ефективних дій у разі виникнення аварій на підприємствах атомної енергетики.

Рішення порушує публічний порядок України, оскільки загрожує безпеці та економіці України, фактично буде надано дозвіл на стягнення коштів у розмірі 66078,34 євро з підприємства, що має стратегічне значення для економіки і безпеки держави Україна, та матиме наслідок належного забезпечення оплати заробітної плати працівникам, можливості доведення підприємства до банкрутства, впливу на належне забезпечення безпечної експлуатації та підвищення ефективності роботи атомних електростанцій, безперебійного електропостачання суб`єктів господарювання та населення, зокрема в зимовий період, а також постійної готовності України до швидких ефективних дій у разі виникнення аварій на підприємствах атомної енергетики.

Звертає увагу апеляційного суду також на відсутність складу господарського правопорушення в діях ДП НАЕК «Енергоатом», посилаючись на проведення Боржником заліку зустрічних однорідних вимог, відповідно до заяви від 21.04.2021 №4390/51 про припинення зобов`язання зарахуванням зустрічних однорідних вимог на суму 41 845,27 євро.

Також зазначає про звільнення боржника з 24.02.2022 року від відповідальності за порушення строків оплати продукції за Контрактом у зв`язку із засвідченням Торгово-промисловою палатою України форс-мажорних обставин, пов`язаних із військовою агресією російської федерації проти України.

Просить також відмовити стягувачу у покладенні на боржника витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 11303,00 євро, посилаючись на умови укладеного між сторонами Контракту, згідно яких, кожна із сторін несе всі витрати пов`язані з веденням судових розглядів, роботу перекладачів, адвокатв, консультантів.

Отже, просив встановити, що заява NP Trade GmbH(Німеччина) від 12.072022 про визнання і надання дозволу на виконання рішення не відповідає вимогам ст. 476 ЦПК України та залишити її без руху або повернути її в порядку визначеному ст. 185 ЦПК України. За наслідками розгляду відмовити повністю в задоволенні заяви.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 21 листопада 2022 року зупинено провадження у справі за заявою NP Trade GmbH (Німеччина) про визнання і надання дозволу на виконання рішення Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті від 31 січня 2022 року до набрання законної сили судовим рішенням у справі №824/68/22 за заявою Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» про скасування рішення Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті України від 31 січня 2022 року у справі №127/2021.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 17 березня 2023 року поновлено провадження у справі за заявою NP Trade GmbH (Німеччина) про визнання і надання дозволу на виконання рішення Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті від 31 січня 2022 року у справі № 127/2021 за позовом «NP Trade GmbH (Німеччина)» до Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» про стягнення заборгованості за поставлений товар, 3% річних та арбітражного збору у зв`язку із набранням законної сили ухвалою Київського апеляційного суду від 17 серпня 2022 року про відмову в задоволенні заяви ДП НАЕК «Енергоатом» про скасування рішення Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті від 31 січня 2022 року у справі № 127/2021.

У судовому засіданні сторони підтримали доводи, викладені у заявах по суті спору.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення заявника та заперечення боржника, суд доходить висновку про те, що заява підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Судом встановлено, що 31 січня 2022 року рішенням Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті України у справі № 127/2021 стягнуто з ДП «НАЕК «Енергоатом» (Україна) на користь NP Trade GmbH (Німеччина) 60 000,00 євро заборгованості за поставлений товар, 1 721,10 євро - 3 % річних, нарахованих станом на дату подання позову - 01 червня 2021 року, 4357,24 євро - відшкодування витрат на оплату арбітражного збору, а разом 66 078,34 євро, а також 3% річних від простроченої суми заборгованості, які нараховуються на непогашену суму заборгованості за кожен день прострочення, починаючи з 02 червня 2021 року до моменту оплати суми заборгованості в повному обсязі, та розраховуються за формулою: сума заборгованості х 3% /365 днів х кількість днів прострочення.

Статтею 81 Закону України "Про міжнародне приватне право" передбачено, що в Україні можуть бути визнані та виконані рішення іноземних судів у справах, що виникають з цивільних, трудових, сімейних та господарських правовідносин, вироки іноземних судів у кримінальних провадженнях у частині, що стосується відшкодування шкоди та заподіяних збитків, а також рішення іноземних арбітражів та інших органів іноземних держав, до компетенції яких належить розгляд цивільних і господарських справ, що набрали законної сили.

Частиною 1 статті 82 Закону України "Про міжнародне приватне право" встановлено, що визнання та виконання рішень, визначених у статті 81 цього Закону, здійснюється у порядку, встановленому законом України.

Відповідно до ч. 1 ст. 35 Закону України "Про міжнародний комерційний арбітраж" Арбітражне рішення, незалежно від того, в якій країні воно було винесено, визнається обов`язковим і при поданні до компетентного суду письмового клопотання виконується з урахуванням положень цієї статті та статті 36.

Визнання та надання дозволу на виконання рішення міжнародного комерційного арбітражу - це поширення законної сили такого рішення на територію України і застосування засобів примусового виконання в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України.

Порядок розгляду і вирішення заяви про визнання та надання дозволу на виконання рішення міжнародного комерційного арбітражу визначені в Главі 3 Розділу ІХ ЦПК України "Визнання та виконання рішень іноземних судів, міжнародних комерційних арбітражів в Україні, надання дозволу на примусове виконання рішень третейських судів".

У відповідності до ч. 1 ст. 474 ЦПК України рішення міжнародного комерційного арбітражу (якщо його місце знаходиться за межами України), незалежно від того, в якій країні воно було винесено, визнається та виконується в Україні, якщо їх визнання та виконання передбачено міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

У разі якщо визнання та виконання рішення міжнародного комерційного арбітражу залежить від принципу взаємності, вважається, що він існує, оскільки не доведено інше (ч. 2 ст. 474).

Вирішуючи питання про визнання та надання дозволу на виконання рішення міжнародного комерційного арбітражу, суд не може оцінювати, чи законним є прийняте рішення, обговорювати його правильність по суті чи вносити будь-які зміни до його змісту, а перевіряє лише дотримання строків звернення з клопотанням, дотримання вимог процесуального закону щодо його форми і змісту та наявність обставин, які можуть бути підставою для відмови в задоволенні заяви.

Крім того, визнання та виконання арбітражних рішень регулюється також Конвенцією про визнання та виконання іноземних арбітражних рішень від 10 червня 1958 року (Нью-Йорк) (далі -Конвенція), яка набрала чинності для України з 08 січня 1961 року, та членами якої є Швейцарія та Сполучене Королівство Велика Британія.

Нью-Йоркська конвенція встановлює, що кожна Договірна Держава визнає арбітражні рішення як обов`язкові і приводить їх до виконання згідно з процесуальними нормами тієї території, де запитується визнання і приведення у виконання цих рішень, на умовах, викладених у нижченаведених статтях Конвенції.

Стаття 4 Конвенції, що для визнання і приведення у виконання рішення іноземного арбітражного суду сторона, яка просить про таке визнання і виконання, при подачі відповідного прохання надає: a) належним чином засвідчений оригінал арбітражного рішення або належним чином завірену копію такого; b) оригінал арбітражної угоди або її належним чином засвідчену копію. Якщо арбітражне рішення або угода викладені не офіційною мовою тієї країни, де порушене клопотання про визнання і приведення у виконання рішення, також надається переклад цих документів на офіційну мову. Переклад засвідчується офіційним чи присяжним перекладачем чи дипломатичною або консульською установою.

Перевіряючи дотримання вище викладених вимог, судом встановлено, що трирічний строк на подання заяви про визнання та надання дозволу на виконання вказаного рішення дотримано, до заяви стягувачем долучено документи у відповідності до переліку, визначеного статтею 4 Конвенції, що узгоджуються з положеннями ст. 476 ЦПК України та ст. 36 Закону України "Про міжнародний комерційний арбітраж".

Окрім того, перелік підстав для відмови у визнанні і наданні дозволу на виконання рішення міжнародного комерційного арбітражу визначено в статті 478 ЦПК України.

Так, статтею 478 ЦПК України передбачено, що суд відмовляє у визнанні і наданні дозволу на виконання рішення міжнародного комерційного арбітражу, якщо: 1) на прохання сторони, проти якої воно спрямоване, якщо ця сторона подасть суду доказ того, що: а) одна із сторін в арбітражній угоді була якоюсь мірою недієздатною; або ця угода є недійсною за законом, якому сторони цю угоду підпорядкували, а в разі відсутності такої вказівки, - за законом держави, де рішення було винесено; або б) сторону, проти якої винесено рішення, не було належним чином сповіщено про призначення арбітра чи про арбітражний розгляд або з інших поважних причин вона не могла подати свої пояснення; або в) рішення винесено щодо спору, не передбаченого арбітражною угодою, або такого, що не підпадає під її умови, або містить постанови з питань, що виходять за межі арбітражної угоди; проте якщо постанови з питань, охоплених арбітражною угодою, можуть бути відокремлені від тих, які не охоплюються такою угодою, то та частина арбітражного рішення, яка містить постанови з питань, що охоплені арбітражною угодою, може бути визнана і виконана; або г) склад міжнародного комерційного арбітражу або арбітражна процедура не відповідали угоді між сторонами або, за відсутності такої, не відповідали закону тієї держави, де мав місце арбітраж; ґ) або рішення ще не стало обов`язковим для сторін, або було скасовано, або його виконання зупинено судом держави, в якій або згідно із законом якої воно було прийнято; або 2) якщо суд визнає, що: а) відповідно до закону спір, з огляду на його предмет, не може бути переданий на вирішення міжнародного комерційного арбітражу; або б) визнання та виконання цього арбітражного рішення суперечить публічному порядку України.

Конвенція про визнання та виконання іноземних арбітражних рішень від 10 червня 1958 року, презюмуючи обов`язковість арбітражного рішення, також передбачає вичерпний, що не підлягає розширеному тлумаченню, перелік підстав, за яких компетентний суд може відмовити у визнанні та виконанні арбітражного рішення.

Згідно статті 5 Конвенції про визнання та виконання іноземних арбітражних рішень від 10 червня 1958 року, у визнанні і приведенні у виконання арбітражного рішення може бути відмовлено на прохання тієї сторони, проти якої воно спрямовано, лише у разі, якщо ця сторона надасть компетентній владі за місцем порушеного клопотання про визнання і приведення рішення у виконання докази того, що: a) сторони в арбітражній угоді, за принципами застосовуваного до них закону, в будь-якій мірі були недієздатними або ця угода є недійсною за законом, якому сторони цю угоду підпорядкували, а за відсутності вказівки про таке підпорядкування, згідно із законом країни, де рішення було винесено, або b) сторона, проти якої винесено рішення, не була належним чином повідомлена про призначення арбітра або про арбітражний розгляд або з інших причин не могла подати свої пояснення, або c) вказане рішення винесено у спорі, не передбаченому або не підпадаючому під дію положень арбітражної угоди або арбітражного застереження в договорі, або містить висновки з питань, що виходять за межі арбітражної угоди або арбітражного застереження в договорі, з тим, однак, що у разі, якщо висновки з питань, охоплених арбітражною угодою або застереженням, можуть бути відокремлені від тих, які не охоплюються такою угодою або застереженням, то та частина арбітражного рішення, яка містить висновки з питань, охоплених арбітражною угодою або арбітражним застереженням в договорі, може бути визнана і виконана, або d) склад арбітражного органу або арбітражний процес не відповідали угоді між сторонами або, за відсутності такої, не відповідали закону тієї країни, де мав місце арбітраж, або е) рішення ще не стало остаточним для сторін або було скасовано або призупинено його виконання компетентною владою країни, де воно було винесено, або країни, закон якої застосовувався. У визнанні та приведенні у виконання арбітражного рішення може бути також відмовлено, якщо компетентна влада країни, в якій порушується клопотання про визнання і приведення у виконання рішення, дійде висновку, що: a) об`єкт спору не може бути предметом арбітражного розгляду за законами цієї країни, або b) визнання і приведення у виконання цього рішення суперечать публічному порядку цієї країни.

Стаття 36 Закону України "Про міжнародний комерційний арбітраж" також передбачає, що у визнанні або у виконанні арбітражного рішення, незалежно від того, в якій державі воно було винесено, може бути відмовлено лише: 1) на прохання сторони, проти якої воно спрямоване, якщо ця сторона подасть компетентному суду, у якого просить визнання або виконання, доказ того, що: - одна із сторін в арбітражній угоді, зазначеній у статті 7, була якоюсь мірою недієздатною; або ця угода є недійсною за законом, якому сторони цю угоду підпорядкували, а в разі відсутності такої вказівки, - за законом держави, де рішення було винесено; або - сторону, проти якої винесено рішення, не було належним чином сповіщено про призначення арбітра чи про арбітражний розгляд або з інших поважних причин вона не могла подати свої пояснення; або - рішення винесено щодо спору, не передбаченого арбітражною угодою, або такого, що не підпадає під її умови, або містить постанови з питань, що виходять за межі арбітражної угоди; проте, якщо постанови з питань, охоплених арбітражною угодою, можуть бути відокремлені від тих, які не охоплюються такою угодою, то та частина арбітражного рішення, яка містить постанови з питань, що охоплені арбітражною угодою, може бути визнана і виконана; або - склад третейського суду або арбітражна процедура не відповідали угоді між сторонами або, за відсутності такої, не відповідали закону тієї держави, де мав місце арбітраж; або - рішення ще не стало обов`язковим для сторін, або було скасовано, або його виконання зупинено судом держави, в якій або згідно із законом якої воно було прийнято; або 2) якщо суд визнає, що: - об`єкт спору не може бути предметом арбітражного розгляду за законодавством України; або - визнання та виконання цього арбітражного рішення суперечить публічному порядку України.

Тягар доведення наявності підстав для відмови у визнанні і виконанні арбітражного рішення покладається на сторону, яка заперечує проти заяви стягувача.

Апеляційний суд вказує на те, що спірні правовідносини в межах розгляду цієї справи ґрунтуються на домовленості сторін (на договірних засадах), з яких не вбачається застосування норми права іноземної держави, яка суперечить та вступає в колізію з чинним цивільним законодавством України.

Окрім того, підстави, наведені в пункті 2 статті V Нью-Йоркської конвенції, охороняють публічні інтереси держави, в якій подано клопотання про примусове виконання, та, відповідно, суди вправі використовувати їх ex officio, тобто в силу власних зобов`язань суду держави, після подання заяви про визнання й звернення до виконання арбітражного рішення.

Тобто суд держави, в якій подане таке клопотання, зобов`язаний ex officio, згідно з природою власних повноважень та його правовим статусом у державі, перевірити за власною ініціативою та в обов`язковому порядку дотримання публічного порядку в кожному випадку, незалежно від того, чи посилається сторона, яка заперечує проти визнання та звернення до виконання рішення міжнародного комерційного арбітражу, на предмет існування названих перешкод для такого звернення і його задоволення судом.

Такі обов`язки покладаються на суд держави, який діє від її імені, реалізуючи владні повноваження від імені країни як публічно-правового утворення.

Верховний Суд у правовій позиції, викладеній у справі №519/15/17, наголошує, що суди зобов`язані здійснити перевірку того, чи призведе до порушення публічного порядку України саме визнання і звернення до виконання цього арбітражного рішення.

З`ясування цього питання за своїм змістом є значно ширшим, ніж вирішення питання того, чи є правочин, укладений між сторонами арбітражного провадження, таким, що порушує публічний порядок України.

Враховуючи наведене, при розгляді справи судом також з`ясовувалось чи не порушуватиме надання дозволу на виконання рішення економічні інтереси держави.

Посилання боржника на те, що ДП "НАЕК "ЕНЕРГОАТОМ" відноситься до підприємств, що має стратегічне значення для економіки держави та стягнення грошових коштів вплине на платоспроможність останнього, а також може призвести до банкрутства підприємства, ґрунтуються виключно на припущеннях заявника.

Відповідно до ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В постанові Верховного Суду від 06 жовтня 2022 року в справі № 824/10/22 (провадження № 61-6039ав22) викладено правовий висновок, відповідно до якого "Застереження про порушення публічного порядку як підстава для відмови у наданні дозволу на виконання рішення міжнародного комерційного арбітражу є своєрідним механізмом, який закріплює пріоритет державних інтересів над приватними, охороняє публічний порядок держави від будь-яких негативних впливів на нього.

Під публічним порядком слід розуміти правопорядок держави, визначені принципи і засади, які становлять основу існуючого у ній ладу (стосуються її незалежності, цілісності, самостійності й недоторканості й основних конституційних прав, свобод, гарантій тощо). Публічний порядок будь-якої держави включає фундаментальні принципи і засади правосуддя, моралі, які держава має намір захистити навіть тоді, коли це не має прямого стосунку до самої держави; правила, які забезпечують фундаментальні політичні, соціальні та економічні інтереси держави; обов`язок держави з дотримання своїх зобов`язань перед іншими державами та міжнародними організаціями.

Правова концепція публічного порядку існує для того, щоб захистити державу від рішень міжнародного комерційного арбітражу, які порушують діючі в державі фундаментальні принципи справедливості і правосуддя. Ці положення покликані встановити правовий бар`єр на шляху рішень, ухвалених всупереч кардинальним процесуальним і матеріально-правовим принципам, на яких тримається публічний порядок. Вони також призначені не допустити можливість надання дозволу на виконання рішень, пов`язаних з корупцією чи неприпустимим невіглаством арбітрів.

У той же час необґрунтована відмова у наданні дозволу на виконання рішення міжнародного комерційного арбітражного суду є свого роду блокуванням рішення і може, у випадку свавільного застосування, носити характер штучного нормативного бар`єру, який з точки зору міжнародного права є абсолютно недопустимим. Це блокування не тільки не відповідатиме цілям міжнародного арбітражу, але й буде порушувати законні права, які це арбітражне рішення може фактично надавати стягувачу в інших державах.

Відмова у наданні дозволу на виконання на території України арбітражного рішення може порушувати гарантії, передбачені частиною першою статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, становитиме непропорційне втручання у право власності стягувача на присуджені грошові кошти, що є неприпустимим".

Судом не встановлено, що визнання та виконання цього арбітражного рішення суперечить публічному порядку України.

Не заслуговують на увагу також доводи Боржника про відсутність складу господарського правопорушення в діях ДП НАЕК «Енергоатом», з огляду на проведення Боржником заліку зустрічних однорідних вимог, відповідно до заяви від 21.04.2021 №4390/51 про припинення зобов`язання зарахуванням зустрічних однорідних вимог на суму 41 845,27 євро.

Зазначені доводи фактично зводяться до незгоди боржника з рішенням арбітражу по суті. В той же час, у даній справі суд не розглядає спір по суті і не може надавати оцінку аргументам сторін, які незгодні з Арбітражним Рішенням. Вирішуючи питання про визнання та надання дозволу на примусове виконання рішення МКАС, суд не може оцінювати його правильність по суті чи вносити будь-які зміни до його змісту, а перевіряє лише дотримання строків звернення з клопотанням, дотримання вимог процесуального закону щодо його форми та змісту та наявність обставин, які можуть бути підставою для відмови в задоволенні заяви.

Щодо доводів заперечень про те, що в порушення ч. 2 ст. 476 ЦПК України в заяві про визнання і надання дозволу на виконання рішення не зазначено імені учасників арбітражного розгляду (його представника, який забезпечував представництво у наведеній справі), його місце проживання (перебування) чи місцезнаходження і застосування ст. 185 цього Кодексу "Залишення позовної заяви без руху, повернення заяви", суд їх відхиляє, оскільки таке питання вирішувалось при відкритті провадження у справі. Відповідача у справі зазначено повно, відсутність вказівки на представника не є підставою для застосування ст. 185 ЦПК України.

Суд також відхиляє доводи боржника про те, що за п.12.8 Контракту, контракт набирає чинності з моменту його підписання Сторонами і діє по 30.06.2018, у звязку із чим арбітражне застереження діяло до 30.06.2018, у той час як рішення МКАС було винесено 31.01.2022 року, з огляду на наступне.

Так, відповідно до частини першої статті 7 Закону України "Про міжнародний комерційний арбітраж" арбітражна угода - це угода сторін про передачу до арбітражу всіх або певних спорів, які виникли або можуть виникнути між ними в зв`язку з будь-якими конкретними правовідносинами, незалежно від того, чи мають вони договірний характер чи ні. Арбітражна угода може бути укладена у вигляді арбітражного застереження в контракті або у вигляді окремої угоди.

В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 3 березня 2020 року у справі № 920/241/19 викладено висновок про те, що арбітражна угода має позитивний і негативний ефект: вона зобов`язує сторони передавати спори в арбітраж і надавати складу арбітражу компетенцію щодо спорів, охоплених арбітражною угодою (позитивний ефект). Якщо виникає спір, який належить до обсягу арбітражної угоди, будь-яка зі сторін може передати його на розгляд складу арбітражу. З іншої сторони, арбітражна угода перешкоджає сторонам у спробах вирішити їх спори в суді (негативний ефект). Уклавши арбітражну угоду, сторони визначили інший обов`язковий для них порядок реалізації належних їм прав застосування судових засобів правового захисту, саме у певному (або певних) міжнародному комерційному арбітражеві. Сторона, яка уклала арбітражну угоду, не може ігнорувати такі її умови і замість обраного арбітражу звернутися до суду держави, який був би компетентним вирішити спір у разі неукладення сторонами такого роду арбітражної угоди. Нью-Йоркська конвенція закріплює підхід здійснення примусового виконання арбітражних рішень і арбітражних угод, який ґрунтується на презумпції дійсності та автономності арбітражних угод, формальної і матеріально-правової (частина перша статті II Конвенції). Ця презумпція дійсності може бути спростована лише за обмеженим переліком підстав. Принцип автономності арбітражної угоди (separabiliti) свідчить, по-перше, що дійсність основного договору в принципі не впливає на дійсність включеної до нього арбітражної угоди і, по-друге, основний договір і арбітражна угода можуть бути підпорядковані різним законам. Така автономність арбітражної угоди дає можливість сторонам спірних правовідносин мати гарантію, що спір буде розглянуто у будь-якому випадку саме арбітражем, оскільки наявність арбітражного застереження унеможливлює звернення до державних судових установ. Укладаючи арбітражне застереження, сторони, зазвичай, передбачають передачу до арбітражу будь-яких спорів, у тому числі, спорів щодо дійсності самого контракту (якщо такі спори прямо не виключені зі сфери дії арбітражного застереження). У подальшому, якби сторона могла відмовитися від арбітражу і заперечувати компетенцію арбітрів, посилаючись на недійсність контракту, то недобросовісна сторона завжди використовувала би таку можливість для зриву арбітражу. Необхідно враховувати, що принцип автономності арбітражної угоди від основного договору полягає у тому, що арбітражна угода та основний договір розглядаються як дві окремі угоди, тому недійсність договору не може бути підставою для автоматичної недійсності арбітражної угоди. За змістом Конвенції кожна договірна держава визнає арбітражну угоду, за якою сторони зобов`язуються передавати до арбітражу всі або будь-які суперечки, які виникають або можуть виникнути між ними у зв`язку з якими-небудь конкретними договірними або іншими правовідносинами, об`єкт яких може бути предметом арбітражного розгляду. Зазначений обов`язок визнання арбітражної угоди вимагає від суду також тлумачити будь-які неточності в тексті арбітражної угоди та розглядати сумніви щодо її дійсності, чинності та виконуваності на користь її дійсності, чинності та виконуваності (принцип імунітету та автономії арбітражної угоди).

Отже, закінчення строку дії контракту не впливає на дійсність, чинність та виконуваність включеної до нього арбітражної угоди у вигляді арбітражного застереження.

Суд також відхиляє доводи боржника щодо звільнення його від відповідальності за порушення строків оплати через дію форс-мажорних обставин, засвідчених Торгово-промисловою палатою України, які пов`язані із військовою агресією російської федерації проти України. Стягувачем нараховано 3% річних за порушення терміну виконання зобов`язання не на підставі умов укладеного між сторонами Контракту, а з посиланням на норми статті 625 ЦК України. Так, стаття 625 ЦК України, визначає відповідальність за порушення грошового зобов`язання незалежно від наявності чи відсутності вини боржника, вони є спеціальними, конкретизуючи ми і не передбачають підстав звільнення від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання.

При цьому, суд також враховує, що рішення Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті України у справі № 127/2021 стягнуто з ДП «НАЕК «Енергоатом» (Україна) на користь NP Trade GmbH (Німеччина) заборгованість за невиконання умов контракту 31 січня 2022 року, тобто до повномасштабного вторгнення російської федерації на територію України та оголошення воєнного стану.

З огляду на викладене, зважаючи на відсутність визначених статтею 36 ЗУ "Про міжнародний комерційний арбітраж", статтею 478 ЦПК України та Конвенцією про визнання та виконання іноземних арбітражних рішень від 10 червня 1958 року підстав для відмови в задоволенні заяви про визнання та надання дозволу на виконання рішення міжнародного комерційного арбітражу, суд заяву задовольняє.

Згідно з ч. 1 ст. 479 ЦПК України суд постановляє ухвалу про визнання та надання дозволу на виконання рішення міжнародного комерційного арбітражу.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

В матеріалах справи міститься ордер серії АІ №1250007 відповідно до якого адвокат Іваненко М.А. представляє інтереси NP Trade GmbH (Німеччина) в Київському апеляційному суді. (а.с. 11 том 1).

Разом із поданою заяво про визнання і надання дозволу на виконання рішення Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті України від 31 січня 2022 року у справі № 127/2021, представник Іваненко М.А. надав Договір №25/05/21 про надання правової допомоги від 25 травня 2021 року, укладений між АО "Конвента Ліґал" в особі Генерального директора Іваненка М.А., та NP Trade GmbH (Німеччина), а також додаткову угоду № 2 від 14.02.2022 до вказаного Договору. (а.с.12-16 том 1).

Заявником на підтвердження виконання замовником послуг правничої допомоги надано:

- акт приймання-передачі/звіт про надані послуги у рамках судової справи 824/74/22 у Київському апеляційному суді щодо визнання рішення МКАС при ТПП України у справі №127/2021 від 18.11.2022 року.

Згідно вказаного акту, обсяг наданої АО " Конвента Ліґал " правової допомоги склав:

- підготовка і направлення вимоги стосовно виконання Рішення Арбітражу - 1 год;

- аналіз рішення Арбітражу у справі 127/2021 - 4 год.;

- повідомлення Клієнта про процедуру розгляду Заяви про визнання та надання дозволу на примусове виконання Арбітражного рішення у справі 127/2021 та про перспективи зворотніх дій боржника, оцінка правової позиції - 3,5 год;

- пошук та аналіз судової практики, необхідної для подання заяви про визнання і надання дозволу на виконання рішення Арбітражу №124/2021 - 3 год;

- підготовка Заяви про визнання і надання дозволу на виконання рішення Арбітражу №124/2021 - 6 год;

- моніторинг статусу Заяви про визнання і надання дозволу на виконання рішення арбітражу у Київському апеляційному суді з моменту подання, інформування Клієнта про стадії розгляду Заяви - 2 год;

- пошук і аналіз судової практики, яка може бути застосована для апеляційної скарги на ухвалу суду про зупинення провадження у справі - 4,5 год;

- підготовка апеляційної скарги на ухвалу суду про зупинення провадження - 3,5 год;

- обговорення та погодження з Клієнтом апеляційної скарги, внесення коригувань згідно побажань Клієнта - 2 год;

- підготовка заяви про поновлення провадження у справі, подання її до суду - 0,5 год;

- аналіз заперечень боржника на Заяву про визнання та надання дозволу на виконання рішення арбітражу у справі 824/74/22 - 1,5 год;

- пошук та аналіз судової практики, яка за аналогією могла б підтвердити відсутність порушення публічного права у даній справі - 3,5 год;

- підготовка відповіді на заперечення боржника, аналіз законодавства, наведення контраргументів по усіх пунктах Заперечень, формування висновків - 6,5 год;

- узгодження з Клієнтом відповіді на запеперчення, надання пояснень щодо усіх аргументів боржника і застосованих нами контраргументів, роз`яснення можливих ризиків, внесення правок згідно побажань Клієнта - 2,5 год;

- консультування Клієнта стосовно ризиків, пов`язаних із зупиненням провадження у справі, подальших дій, перспектив оскарження ухвали суду про зупинення провадження, подальших дій, впливу на строки розгляду заяви - 2 год;

- підготовка заперечень за заяву про зупинення провадження, узгодження її з Клієнтом, направлення іншій стороні і направлення до суду - 2 год. Загалом витрачено 48 год.

Заявником також подано Іnvoice №158/11/22 dd/ 14.11.2022 від 14.11.2022 року про сплату NP Trade GmbH (Німеччина) послуг правової допомоги АО " Конвента Ліґал " на суму 4000 Євро.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Згідно з положеннями статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Зазначений висновок міститься у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у справі № 306/1198/17 від 08 квітня 2020 року.

Відповідно до частини 1 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до пункту 1 частини 3 статті 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно із статтею 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

У разі недотримання вимог ч.5 ст. 137 ЦПК України, суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, що узгоджується з висновком, викладеним у постановах Верховного Суду від 03 червня 2020 року у справі № 211/1674/19 (провадження № 61-2679св20), від 19 серпня 2020 року у справі № 195/31/16-ц (провадження № 61-15811св19).

Заперечуючи проти задоволення вимог про відшкодування витрат на правову допомогу в цілому, а також заявляючи про зменшення їх розміру у випадку, якщо суд прийде до висновку про обґрунтованість цих вимог, представник ДП «НАЕК «Енергоатом» в судовому засіданні зазначив, що умовами Контракту передбачено покладення на сторони витрат на оплату послуг свої представників. Крім того, вважає, що представництво інтересів заявника у суді могло бути здійснено не адвокатом, а іншою, особою, уповноваженою діяти від імені юридичної особи відповідно до закону, статуту, положення чи умов контракту (самопредставництво). Крім того, представник Боржника зазначив про не співмірність заявлених вимог про стягнення витрат на правову допомогу в розмірі 6000,00 грн складності справи та обсягу наданих адвокатом послуг.

Суд вважає такі доводи боржника необґрунтованими, з огляду на наступне.

У даному провадженні розгляд справи відбувається за правилами Глави 3 Розділу ІХ ЦПК України, який визначає порядок визнання та надання дозволу на виконання рішення МКАС. Предметом розгляду не є договірні правовідносини сторін, а лише дотримання процесуальних вимог, зокрема строків звернення з клопотанням, дотримання вимог процесуального закону щодо його форми та змісту та наявність обставин, які можуть бути підставою для відмови в задоволенні заяви.

З огляду на вказане, положення контракту щодо витрат на представників не можуть бути застосовані, а питання розподілу судових витрат відбувається на підставі статті 141 ЦПК україни.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно з статтею 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Право заявника брати участь у справі через адвоката не може бути обмежене і не впливає на вирішення питання стягнення витрат на правову допомогу.

Згідно положень частини 3 статті 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд приймає до уваги ті обставини, що стягувач - NP Trade GmbH (Німеччина) намагався врегулювати даний спір 10 разів, направляючи боржнику претензії, з них 9 - до звернення в Арбітраж, і 1 - після винесення арбітражного Рішення. Усі спроби врегулювати спір в досудовому порядку, а також добровільно виконати рішення МКАС Боржником було проігноровано.

З огляду на вказане, можна зробити висновок, що Стягувач однозначно продемонстрував своє бажання врегулювати даний спір у позасудовий спосіб, тим самим не допустивши понесення судових витрат, які могли бути покладені на боржника. Однак боржник жодних подібних дій не вчиняв, свідомо ігноруючи можливість врегулювання спору в досудовому порядку.

За таких обставин, суд не вбачає підстав для зменшення розміру витрат на правову допомогу та вважає обґрунтованим визначений стягувачем розмір у сумі 6 000,00 євро.

Крім того, за результатом розгляду заяви з ДП "НАЕК "Енергоатом" на користь NP Trade GmbH (Німеччина) підлягає стягненню 1240,50 грн. судового збору, сплаченого за подання заяви.

Керуючись ст. 479 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Заяву - задовольнити.

Визнати і надати дозвіл на виконання рішення Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті від 31 січня 2022 року у справі № 127/2021 за позовом «NP Trade GmbH (Німеччина)» до Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» про стягнення 66078,34 євро, у тому числі: 60 000,00 євро заборгованості за поставлений товар, 1 721,10 євро - 3 % річних, нарахованих станом на дату подання позову - 01 червня 2021 року, 4357,24 євро - відшкодування витрат на оплату арбітражного збору, а також 3% річних від простроченої суми заборгованості, які нараховуються на непогашену суму заборгованості за кожен день прострочення, починаючи з 02 червня 2021 року до моменту оплати суми заборгованості в повному обсязі, та розраховуються за формулою: сума заборгованості х 3% /365 днів х кількість днів прострочення.

Видати виконавчий лист на примусове виконання арбітражного рішення.

Стягнути з державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" на користь «NP Trade GmbH (Німеччина)» судовий збір у сумі 1 240 (одна тисяча двісті сорок) гривень 50 копійок, а також витрати на правничу допомогу в розмірі 6000 (шість тисяч) Євро.

Ухвала суду може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до цього суду.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повний текст складено 03.04.2023 р.

Суддя Таргоній Д.О.