ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/6274/22 Номер провадження 22-ц/814/2390/23Головуючий у 1-й інстанції Миронець О.К. Доповідач ап. інст. Бутенко С. Б.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2023 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого судді Бутенко С. Б.

Суддів Обідіної О. І., Прядкіної О. В.

за участю секретаря: Гречка Є. В.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві в режимі відеоконференції за допомогою он-лайн сервісу відеозв?язку EasyCon цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк»

на рішення Київського районного суду м. Полтави від 19 жовтня 2022 року у складі судді Миронець О. К.

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» про визнання незаконним та скасування наказу, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

У вересні 2022 року представник ОСОБА_1 - адвокат Колесніков В. О., діючи від її імені та за її дорученням на підставі договорів про надання правової допомоги від 30.08.2022, подав до Київського районного суду м. Полтави позов до АТ КБ «ПриватБанк» про визнання незаконним та скасування наказу, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди.

Позов мотивовано тим, що рішенням Київського районного суду м. Полтави від 23.02.2022, залишеним без змін постановою Полтавського апеляційного суду від 25.05.2022, у справі № 552/5940/21 визнано незаконним та скасовано наказ АТ КБ «ПриватБанк» за № Э.DN-УВ-2021-73334235-п від 15.09.2021 про звільнення ОСОБА_1 та наказ АТ КБ «ПриватБанк» від 22.09.2021 про внесення змін до наказу про звільнення ОСОБА_1 , поновлено ОСОБА_1 на роботі, стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 11 0403,30 грн.

У порушення вимог чинного законодавства дане рішення суду в частині скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі виконано лише 05.05.2022.

Наказом АТ КБ «ПриватБанк» за № Э.28.0.0.0/1-6901636 від 05.05.2022 «Про поновлення на роботі» скасовано дію наказів про звільнення та поновлено ОСОБА_1 на роботі в АТ КБ «ПриватБанк» з 22.09.2021 та встановлено робоче місце за адресою: АДРЕСА_1 у приміщенні банку.

Лише 01.07.2022 АТ КБ «ПриватБанк» провів з позивачем розрахунок з виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу згідно рішення Київського районного суду м. Полтави від 23.02.2022.

При цьому, у зв`язку з тим, що ОСОБА_1 поновлено на роботі лише 05.05.2022, період з 23.02.2022 по 05.05.2022 залишився неоплаченим, що суперечить вимогам чинного законодавства.

Окрім того, засобами електронного зв`язку ОСОБА_1 отримано копію наказу № Э.28.0.0.0/1-6922509 від 06.05.2022 про призупинення дії трудового договору з 09.05.2022.

Вважає такий наказ незаконним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки в Полтавському регіоні не ведуться активні бойові дії, всі відділення Банку працюють в стандартному режимі, державні органи також працюють в стандартному режимі, а тому ОСОБА_1 має можливість виконувати свої трудові обов`язки.

01.09.2022 ОСОБА_1 звернулася до відповідача з письмовою вимогою про скасування наказу про призупинення дії трудового договору та виплати заробітної плати, проте на момент подання позову відповідь їй так і не надійшла.

Оскільки відділення Банку працює в штатному режимі, відсутня головна підстава для призупинення дії трудового договору - неможливість надання та виконання роботи.

В результаті призупинення трудового договору ОСОБА_1 втратила постійний дохід та залишилась без засобів до існування, зупинення нарахування та виплати заробітної плати позивачу ставить її у скрутне матеріальне становище та вимагає додаткових зусиль для утримання сім`ї, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від неї додаткових зусиль для організації свого життя і життя своєї родини.

Посилаючись на обставини, наведені у позовній заяві, просив суд: визнати незаконним та скасувати наказ АТ КБ «ПриватБанк» за № Э.28.0.0.0/1-6922509 від 06.05.2022 Про призупинення дії трудового договору з 09.05.2022 ОСОБА_1 ; поновити ОСОБА_1 з 09.05.2022 дію трудового договору; стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу (за час призупинення дії трудового договору); стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 24.02.2022 по 05.05.2022 у розмірі 53 624,46 грн; стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в сумі 30 000 грн, а також витрати на правничу допомогу в сумі 5 000 грн та 3 473,40 грн судового збору.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 19 жовтня 2022 року позов задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано наказ АТ КБ «ПриватБанк» за № Э.28.0.0.0/1-6922509 від 06.05.2022 Про призупинення дії трудового договору з 09.05.2022 ОСОБА_1 .

Поновлено ОСОБА_1 з 09.05.2022 дію трудового договору.

Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 09.05.2022 по 19.10.2022 в сумі 125 123,74 грн.

Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 24.02.2022 по 05.05.2022 в сумі 53 624,46 грн.

Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду сумі 7000 грн.

Вирішено питання розподілу судових витрат. Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 судовий збір сумі 1 569,37 грн та 5 000 грн витрат на правову допомогу.

Додатковим рішенням цього суду від 08 листопада 2022 року допущено до негайного виконання рішення від 19 жовтня 2022 року в частині поновлення трудового договору та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах виплат за 1 місяць, що складає 22 080, 66 грн.

Не погодившись з рішенням Київського районного суду м. Полтави від 19.10.2022, представник АТ КБ «ПриватБанк» подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом та недоведеність обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить вказане рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що при ухваленні оскаржуваного рішення в частині визнання незаконним наказу та стягнення середнього заробітку й компенсації моральної шкоди судом не було застосовано положення статті 233 КЗпП України та статті 261 ЦК України, оскільки ОСОБА_1 об`єктивно могла дізнатись про вчинене на її думку порушення трудових прав при отриманні копії наказу про призупинення дії трудового договору, а суд повинен був встановити дату отримання даного наказу для визначення того, чи дотримано позивачем строк звернення до суду з позовом.

Вказує, що про призупинення дії трудового договору ОСОБА_1 була повідомлена за допомогою месенджера 06.05.2022 та засобами поштового зв`язку 18.05.2022, а тому з 19.05.2022 розпочався строк для звернення до суду із вимогами про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення дії трудового договору та похідних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 09.05.2022 по 19.10.2022 та моральної шкоди і відповідно сплинув це строк 19.08.2022, а з позовом ОСОБА_1 звернулася до суду лише 14.09.2022, тобто після спливу тримісячного строку без зазначення будь-яких поважних причин пропуску встановленого законом строку.

Вважає, що суд першої інстанції не перевірив дотримання позивачем строку звернення до суду з позовом, що є достатньо самостійною підставою для скасування рішення.

Зазначає також, що розрахунок судом середнього заробітку за час вимушеного прогулу є невірним, оскільки в даному випадку середня заробітна плата має розраховуватись за період у два місяці, які передують місяцю, в якому відбулося призупинення дії трудового договору, тобто в даному випадку березень та квітень 2022 року.

Виходячи із розміру посадового окладу позивача у 15 967 грн середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 , обчислена відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати від 08.02.1995 № 100 становить 742,65 грн, а не 1 051,46, як встановлено судом, тобто судом визначено невірно середньоденну заробітну плату як первинної величини, що призвело до помилкової загальної суми стягнення.

Також наголошує, що оскаржуване рішення було прийнято судом за відсутності представника відповідача, та без урахування часу для подання відзиву на позовну заяву з належними доказами в його обґрунтування, що є порушенням принципу рівності усіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальності сторін. Тому суд ухвалив рішення з порушенням норм процесуального права, ґрунтуючись лише на доводах представника позивача, які, на думку, апелянта, в більшості є припущеннями.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 - адвокат Колесніков В. О. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, як безпідставну та необґрунтовану, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Колегія суддів Полтавського апеляційного суду, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частинами першою, другою статті 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Повноваження суду апеляційної інстанції визначено статтею 374 ЦПК України, згідно пункту 2 частини першої якої за результатами розгляду апеляційної скарги апеляційний суд має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення згідно пунктів 3, 4 частини першої статті 376 ЦПК України є невідповідність висновків, викладених в рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

По справі встановлено, що позивач перебувала у трудових правовідносинах з відповідачем.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 23 лютого 2022 року, залишеним без змін постановою Полтавського апеляційного суду від 25 травня 2022 року, у справі № 552/5940/21 визнано незаконним та скасовано наказ АТ КБ «ПриватБанк» за № Э.DN-УВ-2021-73334235-п від 15.09.2021 про звільнення ОСОБА_1 та наказ АТ КБ «ПриватБанк» від 22.09.2021 про внесення змін до наказу про звільнення ОСОБА_1 , поновлено ОСОБА_1 на роботі, стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 11 0403,30 грн (а. с. 18-31).

Наказом АТ КБ «ПриватБанк» за № Э.28.0.0.0/1-6901636 від 05.05.2022 «Про поновлення на роботі» скасовано дію наказу АТ КБ «ПриватБанк» за № Э.DN-УВ-2021-73334235-п від 15.09.2021 про звільнення ОСОБА_1 та наказ АТ КБ «ПриватБанк» від 22.09.2021 про внесення змін до наказу про звільнення ОСОБА_1 . Поновлено ОСОБА_1 на роботі в АТ КБ «ПриватБанк» на посаді Керівник напрямку Управлінські технології та стратегічний менеджмент Центрального макрорегіонального управління з 22.09.2021. Забезпечено відправлення на адресу ОСОБА_1 завіреної копії наказу про поновлення на роботі та повідомлення про необхідність направити трудову книжку до Банку для внесення запису про поновлення на роботі. Внесено зміни до табелю поновленого працівника ОСОБА_1 та вказано на перерахування кількості днів невикористаної щорічної відпустки з дня поновлення. Встановлено робоче місце за адресою: АДРЕСА_1 у приміщенні банку (а. с. 32).

Наказом № Э.28.0.0.0/1-6922509 від 06.05.2022 «Про призупинення дії трудового договору» у зв`язку з військовою агресією проти України призупинено дію трудового договору ОСОБА_1 , керівника напрямку Управлінські технології та стратегічний менеджмент Центрального макрорегіонального управління з 09.05.2022 до дати припинення або скасування воєнного стану. У зв`язку з цим припинено роботодавцем забезпечення ОСОБА_1 роботою та припинено нарахування та виплату заробітної плати (будь-яких гарантійних та компенсаційних виплат) (а. с. 33).

Копія вказаного наказу отримана ОСОБА_1 засобами електронного зв`язку, про що нею наголошується у позовній заяві, а отже не заперечується.

Крім того, згідно доданого до відзиву на позовну заяву трекінгу Укрпошти, 18.05.2022 ОСОБА_1 отримано повідомлення про поновлення на роботі від 12.05.2022 № 20.1.0.0.0/7-220516/1083, копію наказу про поновлення на роботі № Э.28.0.0.0/1-6901636 від 05.05.2022 та копію наказу про призупинення дії трудового договору № Э.28.0.0.0/1-6922509 від 06.05.2022 (а. с. 85-87).

31 серпня 2022 року представник ОСОБА_1 - адвокат Колесніков В. О. звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» із заявою про виконання рішення Київського районного суду м. Полтави від 23.02.2022 та скасування наказу про призупинення дії трудового договору (а. с. 34-36).

Проте станом на час подання позову відповідь на вказану заяву позивачу не надійшла.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не дотримався вимог КЗпП України при винесенні наказу про призупинення дії трудового договору з позивачем ОСОБА_1 , оскільки в наказі не зазначено обставин, які є підставою для призупинення дії трудового договору, а лише формальне посилання на Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану». За вказаних обставин суд дійшов висновку, що ефективним способом відновлення порушеного права позивача є поновлення дії трудового договору з 09.05.2022 та виплата середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 09.05.2022 по 19.10.2022, а також моральної шкоди, яка була завдана позивачу неправомірними діями відповідача щодо незаконного призупинення дії трудового договору, яку суд оцінив у 7 000 грн.

Правові підстави, з яких виходить апеляційний суд, переглядаючи рішення суду першої інстанції, такі.

Згідно частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Основоположні права громадян, пов`язані з реалізацією права на працю, передбачені статтями 43-46 Конституції України.

Так, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю (стаття 43 Конституції України).

Разом з тим відповідно до статті 64 Конституції України в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Згідно з пунктом 3 Указу у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30-34, 38, 39, 41-44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

Указами Президента України від 14 березня 2022 року за № 133/2022, від 18 квітня 2022 року за № 259/2022, від 17 травня 2022 року за № 341/2022, від 12 серпня 2022 року за № 573 та від 07 листопада 2022 року за № 757/2022 продовжено строк дії воєнного стану в Україні.

Згідно із вказаними вище Указами Президента України, воєнний стан введено на всій території України.

Статтею 1 Закону України від 15 березня 2022 року «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» передбачено, що цей Закон визначає особливості трудових відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

На період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина відповідно до статей 43, 44 Конституції України.

У період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю у частині відносин, врегульованих цим Законом.

Відповідно до підпункту 5 пункту 1 статті 6 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» в указі Президента України про введення воєнного стану зазначається вичерпний перелік конституційних прав і свобод людини і громадянина, які тимчасово обмежуються у зв`язку з введенням воєнного стану із зазначенням строку дії цих обмежень, а також тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Згідно із пунктом 2 розділу «Прикінцеві положення» Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» главу XIX «Прикінцеві положення» Кодексу законів про працю України доповнено пунктом 2 такого змісту: «Під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

З огляду на вищевикладене положення Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» які регулюють деякі аспекти трудових відносин інакше, ніж Кодекс законів про працю України, мають пріоритетне застосування на період дії воєнного стану. Водночас, інші норми законодавства про працю, які не суперечать положенням Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» також можуть або повинні застосовуватися у відносинах між працівником та роботодавцем.

За змістом статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» призупинення дії трудового договору - це тимчасове припинення роботодавцем забезпечення працівника роботою і тимчасове припинення працівником виконання роботи за укладеним трудовим договором.

Дія трудового договору може бути призупинена у зв`язку з військовою агресією проти України, що виключає можливість надання та виконання роботи.

Призупинення дії трудового договору не тягне за собою припинення трудових відносин.

Призупинення дії трудового договору роботодавець та працівник за можливості мають повідомити один одного у будь-який доступний спосіб.

Таким чином, Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» надав право роботодавцю призупиняти дію трудового договору з працівниками, що не припиняє трудових відносин, та не виплачувати у період призупинення заробітну плату, гарантійні та компенсаційні виплати працівникам, які у повному обсязі покладаються на державу, що здійснює військову агресію проти України.

Разом з тим, як вбачається з аналізу положень частини першої статті 13 Закону «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», таке право роботодавця настає за певних умов. Такими умовами призупинення трудового договору з працівником є неможливість через збройну агресію роботодавцем надати роботу, а працівником виконувати її.

Отже, спеціальна норма права передбачає право сторін призупинити дію трудового договору за умови наявності військової агресії проти України, що виключає можливість надання та виконання роботи. При цьому, роботодавець має перебувати в таких обставинах, коли він не може надати роботу працівнику, а працівник не може виконати роботу. Лише наявність правової норми яка передбачає право сторін призупинити дію трудового договору не є достатньою. Для сторін мають наступити відповідні наслідки за наявності обставин, що передбачає така норма права.

Щодо абсолютної неможливості надавати роботу та виконувати її, то роботодавець має перебувати в таких обставинах коли він не може надати роботу працівнику, в свою чергу, працівник не може виконати роботу. Зокрема, про абсолютну неможливість надання роботодавцем роботи в контексті призупинення трудового договору може свідчити випадки неможливості забезпечувати працівників умовами праці, внаслідок того, що необхідні для виконання роботи працівником виробничі, організаційні, технічні можливості, засоби виробництва знищені в результаті бойових дій або їх функціювання з об`єктивних і незалежних від роботодавця причин є неможливим, а переведення працівника на іншу роботу або залучення його до роботи за дистанційною формою організації праці неможливо.

Отже, за умови, якщо працівник бажає та може виконувати роботу, а роботодавець може надати роботу, відсутні підстави для призупинення дії трудового договору.

Судом першої інстанції вірно встановлено відсутність обставин для призупинення дії трудового договору з ОСОБА_1 , оскільки вона має можливість працювати, крім того, всі відділення банку в м. Полтаві працюють у звичайному режимі та не припиняли своєї роботи, отже, наказ № Э.28.0.0.0/1-6922509 від 06.05.2022 не відповідає нормам трудового законодавства.

Проте, судом не було з`ясовано дотримання позивачем строків звернення до суду за вирішенням трудового спору, які підлягають застосуванню незалежно від наявності заяви сторін у спорі.

За загальним правилом частини першої статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Згідно з вимогами статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки.

Строки звернення працівника до суду за вирішенням трудового спору є складовою механізму реалізації права на судовий захист та однією із основних гарантій забезпечення прав і свобод учасників трудових правовідносин.

При цьому поважними причинами пропуску строку, встановленого в частині першій статті 233 КЗпП України, мають кваліфікуватися ті, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами.

Отже, підстави пропуску строку можуть бути визнані поважними у разі, якщо вони пов`язані з непереборними та об`єктивними перешкодами, труднощами, які не залежать від волі особи та унеможливили своєчасне, тобто у встановлений законом строк, подання позову. Тільки наявність об`єктивних перешкод для своєчасної реалізації прав щодо оскарження рішення роботодавця у строк, встановлений законом, може бути підставою для висновку про пропуск строку на звернення до суду з позовом з поважних причин.

Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 10 листопада 2021 року у справі № 673/723/20.

Перевірка дотримання вимог закону щодо строків звернення до суду за вирішенням трудового спору здійснюється судом за принципом ex officio, незалежно від того, чи заявляє відповідач про пропуск позивачем строку звернення до суду, на відміну від застосування позовної давності при вирішені судом цивільного спору, коли застосування позовної давності судом здійснюється тільки за заявою сторони у спорі (частина третя статті 267 ЦК України). Такі правові висновки, сформульовані у постанові Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 751/1198/18.

У справі, що переглядається, суд першої інстанції вірно встановив, що призупинення дії трудового договору з позивачем відбулося з порушенням вимог трудового законодавства, але не звернув увагу, що про порушення своїх прав позивач дізналася 18.05.2022, отримавши засобами поштового зв`язку оспорюваний наказ, а позов про визнання наказу незаконним, поновлення дії трудового договору та похідних від цього вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу (час призупинення дії трудового договору) з 09.05.2022 по 19.10.2022, подала до суду лише 14.09.2022 - з пропуском строку, встановленого частиною першою статті 233 КЗпП України, поважних причин пропуску такого строку позивач не навела.

Ті обставини, на які посилався представник позивача в судовому засіданні, не є непереборними, такими, що перешкоджали своєчасному зверненню позивача до суду, вони існували, як протягом встановленого законом тримісячного строку, так і на час подання позову, тому такі доводи відхиляються апеляційним судом як безпідставні.

Пропуск позивачем строку для звернення до суду за вирішенням трудового спору є самостійною підставою для відмови у позові, на що суд першої інстанції належної уваги не звернув, не застосував норми статті 233 КЗпП України, які підлягали застосуванню, що призвело до неправильного вирішення справи та є підставою для скасування оскаржуваного рішення суду з ухваленням по справі нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в цій частині.

Вимоги щодо відшкодування моральної шкоди позивач пов`язує з порушенням її прав внаслідок видання відповідачем оспорюваного наказу та призупинення дії трудового договору, про що заявлено у позові, проте у зв`язку з відмовою у задоволенні таких позовних вимог підстави для відшкодування моральної шкоди також відсутні.

В частині вирішення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час виконання судового рішення колегія суддів апеляційного суду не вбачає підстав для скасування оскаржуваного рішення суду.

Так, статтею 236 КЗпП України встановлено, що у разі затримки роботодавцем виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

По справі встановлено та не спростовано доводами апеляційної скарги, що рішення Київського районного суду м. Полтави від 23 лютого 2022 року, яке в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі було допущено судом до негайного виконання, фактично виконано відповідачем 05.05.2022 шляхом видання відповідного наказу, отже, за час затримки виконання рішення суду в частині поновлення позивача на роботі з 24.02.2022 по 05.05.2022 позивачу має бути виплачено відповідачем середній заробіток, розмір якого визначений судом з урахуванням вимог Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100.

Доводи апеляційної скарги представника відповідача, що розрахунковим періодом для обчислення середньоденної заробітної плати позивача є березень та квітень 2022 року є безпідставними, оскільки відповідно до абзаців 3, 4 пункту 2 вказаної постанови Кабінету Міністрів України № 100, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, у даному випадку - виконання рішення суду про поновлення позивача на роботі. Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Згідно абзацу 4 пункту 4 із змінами, внесеними згідно з постановою КМ № 1213 від 09.12.2020, при обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці, крім перелічених у цьому пункті виплат, також не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов`язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження, вимушеного прогулу тощо) та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю.

По справі встановлено, що у березні-квітні 2022 року позивач не працювала, оскільки не була допущена відповідачем до роботи та знаходилася у вимушеному прогулі, отже, обрахунок середньомісячного заробітку здійснено судом за два останні календарні місяці роботи позивача, що передували її звільненню, що є правильним з огляду на вказані норми права та встановлені у справі фактичні обставини.

Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції лише у частині позовних вимог про визнання наказу недійсним, поновлення дії трудового договору, стягнення середнього заробітку за час призупинення дії трудового договору та моральної шкоди з ухваленням в цій частині нового судового рішення про відмову в задоволенні цих позовних вимог у зв`язку з пропуском позивачем строку звернення до суду. В іншій частині підстав для скасування оскаржуваного рішення колегія суддів апеляційного суду не вбачає та залишає рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення про поновлення позивача на роботі - без змін.

Нова редакція частини другої статті 233 КЗпП України, яка набрала чинності 19.07.2022, щодо строків звернення до місцевого суду за вирішенням трудових спорів у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні (стаття 116), на спірні правовідносини не поширюється, оскільки предметом спору у цій справі є виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення позивача на роботі відповідно до статті 236 КЗпП України, що не є тотожним встановленому статтею 116 КЗпП України обов`язку роботодавця виплатити усі суми, що належать працівникові, у день звільнення, тому доводи апеляційної скарги щодо заявлення позовних вимог ОСОБА_1 про виплату середнього заробітку за час прострочення виконання рішення про поновлення її на роботі за межами процесуального строку, відхиляються апеляційним судом.

За правилами частин першої, тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо апеляційний суд, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат, які покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» - задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 19 жовтня 2022 року в частині визнання незаконним та скасування наказу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» за № Э.28.0.0.0/1-6922509 від 06.05.2022 про призупинення дії трудового договору з 09.05.2022 ОСОБА_1 , поновлення ОСОБА_1 з 09.05.2022 дії трудового договору та стягнення з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 09.05.2022 по 19.10.2022 в сумі 125 123,74 грн та стягнення 7 000 грн у відшкодування моральної шкоди - скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні таких позовних вимог ОСОБА_1 .

В частині стягнення з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 24.02.2022 по 05.05.2022 в сумі 53 624,46 грн рішення Київського районного суду м. Полтави від 19 жовтня 2022 року - залишити без змін.

Змінити розподіл судових витрат.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 992,40 грн судового збору та 2 000 грн відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» АТ КБ «ПриватБанк» 2 977,20 грн судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя С. Б. Бутенко

Судді О. І. Обідіна

О. В. Прядкіна