2/465/1602/23
РІШЕННЯ

Іменем України

07.06.2023 року м. Львів

Франківський районний суд м. Львова у складі:

головуючої - судді Марків Ю.С.

за участі секретаря судового засідання Мучинської Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Франківського районного суду м.Львова з позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів.

Позов та відповідь на відзив мотивує тим, що 29.01.2020 року відповідачка позичила у позивача кошти в сумі 7080,00 Євро в позику, які зобов`язалась повернути до 29.01.2021 року та за користування коштами відповідачка зобов`язувалась сплачувати позивачу відсотки у розмірі 180 Євро щомісячно, у зв`язку з чим надала розписку, оригінал якої знаходиться у позивача. Вказує, що у зв`язку з невиконанням боргових зобов`язань відповідач 12.02.2021 року звернувся до відповідачки з листом-вимогою про повернення вищезгаданих коштів, однак відповідачка ухиляється від повернення вищезгаданих коштів. Станом на момент подання позову сума боргу становить 7080,00 Євро, що еквівалентно згідно курсу НБУ на момент подання позову становить 234877,00 грн. Окрім цього, зазначає, що з відповідачки підлягають до стягнення проценти за користування коштами за 14 місяців, що становить суму в розмірі 2520 Євро, що еквівалентно згідно курсу НБУ на момент подання позову становить 83600,00 грн. Також позивач у поданому позові вказує, що з відповідачки підлягають до стягнення 3% річних в сумі 212 Євро, що становить 7033,00 грн., інфляційні втрати в розмірі 2348,77 грн. та пеня в розмірі 3545,40 грн.

Враховуючи вищевикладене, просить стягнути з відповідачки на користь позивача грошові кошти за борговим зобов`язанням 234877,00 грн., передбачені борговим зобов`язанням відсотки за користування коштами в розмірі 83600,00 грн., 3% річних в розмірі 7033,00 грн., інфляційні втрати в розмірі 2348,77 грн., відсотки за користування коштами в розмірі 3545,40 грн. та судові витрати.

Не погоджуючись з поданим позовом, від представника відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому просив у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Відзив мотивує тим, що у позовній заяві позивач стверджує, що 29.01.2020 року відповідачка позичила у позивача кошти в сумі 7080,00 Євро в позику, які зобов`язувалась повернути до 29.01.2021 року, однак, як зазначається у відзиві ОСОБА_2 29.01.2020 року розписки про отримання від ОСОБА_1 грошових коштів у позику не вчиняла та з іншого боку зобов`язання повернути до 29.01.2021 року з наданої позивачем копії розписки не слідує. Враховуючи вищевикладене, представник відповідача зазначає, що у позивача відсутні правові підстави для нарахування процентів за позикою, починаючи з 29.01.2020 року.

Окрім цього, представником відповідача подано до суду заперечення на відповідь на відзив, який мотивує тим, що 01.09.2016 року між відповідачем, як замовником та Адвокатським об`єднанням "Адвокатська компанія "Фавор" в особі партнера Луки Тараса Миколайовича, як виконавцем, було вчинено договір №01/01.09.2016 про надання правової допомоги на представництво інтересів, а також 22.05.2018 року між ОСОБА_2 , як замовником та Адвокатським об`єднанням "Фавор", в особі партнера Луки Т.М. було вчинено договір №01/22.05.2018 про надання правової допомоги та представництво інтересів, на виконання якого ОСОБА_3 здійснював представництво ОСОБА_2 у справі №461/775/17. Вказує, що з метою фіксації обсягу наданої адвокатом Лукою Т.М. правової допомоги у грошовому виразі, з огляду на бажання згаданого адвоката отримати кошти в обхід адвокатського об`єднання, за вказівкою адвоката Луки Т.М. було вчинено розписку на користь позивача. Вказує, що ОСОБА_2 грошові кошти у позику не отримувала, правовідносини позики між позивачем та відповідачкою не виникали, натомість йдеться про оплату послуг адвоката Луки Т.М. через "підставну особу" - ОСОБА_1 .

Позивач та його представник в судове засідання 07.06.2023 року не з`явились, від представника позивача - адвоката Луки Т.М. надійшло до суду клопотання про розгляд справи без їх участі; в попередніх судових засіданнях позов підтримали та просили такий задоволити.

Відповідачка та її представник в судове засідання 07.06.2023 року, вкотре, не з`явились, хоча й належним чином були повідомлені про дату, час та місце проведення такого; в попередніх судових засіданнях заперечили щодо задоволення позову, просили відмовити в такому.

У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК Українив разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи та всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов підставний та підлягає до задоволення, з таких підстав.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України, завдання цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

Згідно з ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини захищаються судом та відповідно до вимог чинного цивільного процесуального законодавства України кожній особі гарантується право звернення безпосередньо до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

За вимогами ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Згідно ст. 14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору.

Відповідно до ст. 6, 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частиною 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Судом встановлено, що відповідачка ОСОБА_2 заборгувала позивачу ОСОБА_1 7080,00 Євро, що підтверджується копією розписки від 29.01.2020 року, оригінал якої досліджувався судом у судовому засіданні, що станом на момент подання позову згідно офіційного курсу НБУ становило 234877,00 грн.

Відповідно до вищевказаної розписок відповідач зобов`язалася повернути позивачу грошові кошти до 29.01.2021 року.

Окрім цього, відповідачка ОСОБА_2 зобов`язалась відповідно до вищевказаної розписки сплачувати позивачу ОСОБА_1 відсотки за користування грошовими коштами у розмірі 180,00 Євро щомісячно, що станом на момент подання позову згідно офіційного курсу НБУ становило 5971,46 грн.

12.02.2021 року позивачем ОСОБА_1 направлено на адресу відповідачки ОСОБА_2 - АДРЕСА_1 лист-вимогу про повернення грошових коштів, які отримані нею у позику.

Суд вважає доведеними факт наявності заборгованості відповідачки перед позивачем та невиконання позичальником свого обов`язку щодо повергнення боргу.

За приписами статті 545 ЦК України, кредитор, прийнявши виконання зобов`язання, повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

Відповідно ч.1 ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.525 ЦК України).

Приписами ч. 1 ст.527 ЦК України передбачено, що боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок.

В силу приписів ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст.536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Згідно з ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідач всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, будь-яких доказів на підтвердження того, що вона виконала свої зобов`язання за договором позики суду не надала.

Окрім цього, судом береться до уваги той факт, що відповідачка не заперечує, що розписка написана нею власноручно. Твердження про те, що вказані в розписці кошти були за юридичні послуги, які надавались адвокатом Лукою Т.М., відповідачем не доведено та жодним доказом не підтверджено.

Відтак, суд вважає, що у відповідачки наявна заборгованість перед позивачем в розмірі 7080,00 Євро, що станом на момент подання позову згідно офіційного курсу НБУ становило 234877,00 грн. та передбачені договором позики відсотки за користування коштами в розмірі 2520,00 Євро, що станом на момент подання позову згідно офіційного курсу НБУ становило 83600,00 грн., які вона не повернула позивачу станом на день ухвалення рішення суду.

Окрім цього, правилами ч.2 ст.625 ЦК України визначено, що в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Відповідно до ч.1, 3 ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

З огляду на вищенаведене, суд бере до уваги вимогу позивача щодо стягнення 3% річних в розмірі 7033,00 грн., інфляційних втрат в розмірі 2348,77 грн. та пені в розмірі 3545,40 грн., відтак такі підлягають до стягнення з відповідачки на користь позивача.

Згідно із ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 2 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеного цим Кодексом.

З урахуванням вищевказаного, аналізуючи матеріали справи та подані докази в їх сукупності та співставленні, суд вважає позовні вимоги позивача повністю доведеними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Окрім цього, відповідно до ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При поданні позову позивач судовий збір не сплачував, оскільки звільнений від його сплати на підставі ст.8 Закону України «Про судовий збір».

Згідно з ч.6 ст.141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Зважаючи на задоволення позовних вимог, з відповідачки на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 3314,04 грн.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 247, 263, 265, 354, Цивільного процесуального кодексу України, суд,

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів задоволити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти за борговим зобов`язанням в розмірі 234877 (двісті тридцять чотири тисячі вісімсот сімдесят сім) гривень 00 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 передбачені борговим зобов`язанням відсотки за користування коштами в розмірі 83600 (вісімдесят три тисячі шістсот) гривень 00 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3% річних в розмірі 7033 (сім тисяч тридцять три) гривні 00 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 інфляційні втрати в розмірі 2348 (дві тисячі триста сорок вісім) гривень 77 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 відсотки за користування коштами в розмірі 3545 (три тисячі п`ятсот сорок п`ять) гривень 40 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 3314 (три тисячі триста чотирнадцять) гривень 04 коп.

Рішення може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_3 .

Повний текст ухвали виготовлено 19.06.2023 року.

Суддя Ю.С. Марків