ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 607/6424/20Головуючий у 1-й інстанції Ромазан В.В.
Провадження № 22-ц/817/230/23 Доповідач - Хома М.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 березня 2023 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючої - Хома М.В.

суддів - Гірський Б. О., Бершадська Г. В.,

секретар - Панькевич Т.І.

з участю представника ОСОБА_1 - адвоката Майки М.Б., представника ОСОБА_2 - адвоката Дячук С.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23 грудня 2022 року, повний текст якого складено 30 грудня 2022 року, ухвалене суддею Ромазаном В.В. у цивільній справі №607/6424/20 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

16 квітня 2020 року ОСОБА_2 звернулась до суду із вказаним позовом. В обгрунтування позовних вимог зазначила, що з 10 вересня 2006 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. З березня 2020 року вони не проживають разом, не ведуть спільного господарства та у провадженні Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області станом на час звернення з даним позовом перебуває справа про розірвання шлюбу. За час перебування у шлюбі сторонами набуто автомобіль марки BMW модель 420 і Gran Coupe, 2017 року випуску, гараж № НОМЕР_1 у гаражному кооперативі «Ветеран» в м. Тернополі, а також відкрито ряд депозитних рахунків на імя відповідача, на яких розміщено спільні кошти подружжя. Домовленості щодо поділу майна сторонами не досягнуто.

З урахуванням заяви про збільшення позовних вимог просила провести поділ спільного сумісного майна подружжя, стягнувши з ОСОБА_1 :

-грошові кошти в розмірі 92 686, 50 грн., що дорівнює вартості 1/2 частини гаража;

-грошові кошти в розмірі 511 795 грн., що дорівнює вартості 1/2 частини автомобіля марки BMW модель 420 і Gran Coupe, 2017 року випуску, який відчужений без її згоди 23.05.2020 року;

-грошові кошти в розмірі 1 098 268,10 грн, що дорівнює 1/2 частки грошових коштів які були на депозитному рахунку в AT «Райффайзен Банк Аваль» за № НОМЕР_2 на момент їх зняття ОСОБА_1 із вказаного рахунку;

-визнати спільним майном ОСОБА_2 та ОСОБА_1 грошові кошти, які знаходяться на депозитному рахунку № НОМЕР_3 в ПАТ «Державний експортно- імпортний банк України» за договором №218198, стягнувши з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1/2 частину цих коштів у сумі 15 368,09 євро.

Також просила суд стягнути з ОСОБА_1 судові витрати.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23 грудня 2022 року позов задоволено частково.

Проведено поділ спільного майна подружжя : гаражу № НОМЕР_1 , який розташований в гаражному кооперативі Ветеран по вул. Степана Будного в місті Тернополі, визнавши за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності на 1/2 ідеальну частку у вказаному нерухомому майні, за кожним.

Визнано спільним майном подружжя грошові кошти, які знаходились на депозитному рахунку, відкритому в АТ Райффайззен Банк Аваль № НОМЕР_4 станом на 2 квітня 2020 року у розмірі 2 196 536,19 грн. та в порядку його поділу стягнуто з ОСОБА_1 у користь ОСОБА_2 1/2 їх частки у розмірі 1 098 268,10 грн.

Визнано спільним майном подружжя грошові кошти, які знаходяться на депозитному рахунку № НОМЕР_3 в ПАТ «Державний експортно- імпортний банк України» за договором №218198 у розмірі 30 736,18 Євро та у порядку поділу визнано право власності за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на 1/2 їх частку, тобто по 15 368,09 євро за кожним.

В порядку поділу майна подружжя стягнуто з ОСОБА_1 у користь ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 349 650,00 грн як компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля марки BMW, модель 420 Gran Coupe, 2017 року випуску, номер кузова НОМЕР_5 .

В решті позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалили нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. Вказує, що рішення суду є незаконним, необгрунтованим, висновки суду не відповідають обставинам справи; суд визнав встановленими ті обставини, які є недоведеними; судом допущено порушення норм матеріального та процесуального права.

Так, позивачка не довела належним доказами наявність готівкових коштів та коштів на банківських рахунках, не довела підстав для визнання спірних грошових коштів спільною сумісною власністю. Щодо електронної декларації, поданої ОСОБА_1 до НАЗК, в ній відображені дані станом на грудень 2019 року, а тому зазначена в цій декларації інформація не є доказом існування грошових коштів на час подання даного позову.

Позивач подала суду копії договору банківського вкладу, банківські довідки, однак у ОСОБА_1 є сумніви у їх достовірності. Оригінали цих документів відсутні. Крім цього, довідки видані у 2019 році, в той час як позов предявлено у 2020 році, тому наведена в них інформація може не відповідати дійсності.

Також зазначає, що батьки апелянта подарували йому грошові кошти у загальній сумі 1500 доларів США, 23 000 грн., 9 000 євро. До укладення шлюбу в апелянта були наявні власні фінансові заощадження у сумі 1310 євро, які були розміщені на депозитному банківському рахунку.

Позивачка не подала жодних доказів, що гараж, автомобіль та зазначені нею у позовній заяві грошові кошти на депозитних рахунках у банках є спільно нажитим майном подружжя та відповідно спільною сумісною власністю.

Крім недоведеності належності автомобіля BMW, модель 420 Gran Coupe, 2017 року випуску, до спільного сумісного майна подружжя, не доведено також і його вартість. Наданий позивачкою висновок експерта є недостовірним. В матеріалах справи наявний договір купівлі-продажу цього автомобіля, в якому зазначена його вартість 450 000 грн.

Також в апеляційній скарзі ОСОБА_1 звертає увагу на ту обставину, що він є членом Ради НБУ, по суті політичною фігурою, на яку поширюється статус публічної особи, а сама посада віднесена до особливо відповідальних, що напряму впливає на характер його доходів, а також на потенційні витрати. Рівень та характер його навантаження вимагає адекватної компенсації задля того, щоб підтримувати фізіологічні можливості, виконувати функції, віднесені до категорії особливо відповідальних. Участь у роботі Ради НБУ вимагає значних знань та особливих навиків, значних витрат розумової та фізичної енергії, а від фізичного та психологічного здоровя члена Ради НБУ залежать рішення, які можуть бути значимі для всієї країни.

Апелянт потребує профілактичного та додаткового медичного догляду у звязку із станом його здоровя та сильним розумовим, фізичним та моральним навантаженням на роботі.

Вся отримана апелянтом винагорода за перебування на посаді члена Ради НБУ, доплати за наукову ступінь є його особистою винагородою, отриманою за особисті заслуги. Позивач жодним чином не сприяла роботі відповідача, не допомагала у підготовці наукової праці, а тому не може претендувати на майно, куплене за грошові кошти, отримані ним особисто.

ОСОБА_1 був постійно працевлаштований, працював над великим обємом наукових праць. За його наукові досягнення ЗУНУ забезпечив його квартирою, у яку ним було вкладено близько 300 000 грн. особистих коштів на проведення ремонту та купівлю меблів, у матеріалах справи наявні докази виконання ремонтних (дизайнерських) робіт у квартирі, що не враховано судом. І хоча квартира не є предметом спору, сам факт її наявності є наслідком того, що ОСОБА_1 передав у дарунок ЗУНУ належну йому на праві особистої власності 1-кімнатну квартиру.

Також звертає увагу на те, що всупереч ст. 60 СК України, будь-які поважні причини перебувати вдома, вести домашнє господарство чи у звязку з хворобою у позивача не було, грошових коштів позивач самостійно не заробляла, що не дає їй підстав претендувати на будь-яке майно. Доказів протилежного позивач до позовної заяви не додала.

Крім цього, ОСОБА_1 вказує, що позивачка ОСОБА_3 зацікавлена у заволодінні грішми як нажитого майна, щоб збільшити свою частку у бізнесі, а саме компанії DenTer. Розлучення для неї є корисливим, оскільки знімає з неї ризики та обмеження, що випливають із законодавства про фінансовий моніторинг, оскільки апелянт є публічною особою. Вказана компанія при здійсненні своєї діяльності суттєво порушує вимоги чинного законодавства.

Щодо процесуальних порушень вказує, що позивачка змінювала і підстави і предмет позову, тричі уточнювала позовні вимоги. Така поведінка містить ознаки зловживання процесуальними правами, проте судом не вжито жодних заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами. У разі порушення положень частин 2-5 ст. 13 ЦК України, суд відповідно до ч.3 ст. 16 цього Кодексу може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_3 - адвокат Дячук С.І. заперечила проти задоволення апеляційної скарги та зазначає наступне.

1) Щодо коштів на банківських рахунках суд вірно взяв до уваги надані банківськими установами довідки, які свідчать про наявність на рахунках грошових коштів, що є спільною сумісною власністю подружжя. Доводи відповідача про власні фінансові заощадження та дарування коштів батьками відповідача суд вірно відкинув, оскільки договори дарування коштів не укладались та відсутні інші належні докази, які б підтверджували передання відповідачу коштів;

2) щодо тверджень відповідача про відсутність у позивачки самостійного заробітку та відсутність поважних причин, через які вона не мала самостійного заробітку, то судом з пояснень позивачки, відповідача та навіть свідків батьків відповідача було встановлено, що позивачка крім часу перебування у декретній відпустці по догляду за дитиною у період з 2007 по 2010 роки, працювала весь час перебування у шлюбі, отримувала заробітну плату, яку спрямовувала в тому числі на забезпечення потреб сімї;

3) щодо посилання апелянта про невідповідність висновків суду обставинам справи, зокрема, відсутності доказів про належність спірного майна до спільної сумісної власності такі твердження не відповідають дійсності. Гараж № НОМЕР_1 у гаражному кооперативі Ветеран був придбаний у період перебування сторін у шлюбі згідно договору купівлі-продажу, а також автомобіль BMW, модель 420 Gran Coupe, 2017 року випуску, зареєстрований на імя ОСОБА_1 26.03.2018 та в подальшому 23.05.2020 року відчужений без згоди позивачки;

4) щодо неправильного застосування судом норм матеріального права, зокрема, ст. 57 СК України, такий аргумент не заслуговує на увагу, так як відповідач не спростував презумпцію належності придбаного за час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя.

Також у відзиві представник позивачки просить стягнути із ОСОБА_1 понесені позивачкою витрати на правничу допомогу у суді апеляційної інстанції у розмірі 10 000 грн та надала акт виконаних робіт.

За заявою ОСОБА_1 про неможливість зявитися у судове засідання 15 березня 2023 року та його бажанням особисто приймати участь у розгляді справи, справа була відкладена на 30 березня 2023 року. Про дату, час та місце судового засідання 30 березня 2023 року о 10.00 год. представник ОСОБА_1 - адвокат Майка М.Б. був повідомлений 15 березня 2023 року. Отже, ОСОБА_1 відповідно до положень ч.5 ст. 130 ЦПК України вважається належно повідомленим про дату, час та місце судового розгляду 30 березня 2023 року. Проте, у судове засідання до суду апеляційної інстанції ОСОБА_1 особисто не зявився. Його представник адвокат Майка М.Б. не заперечив проти розгляду справи без особистої участі ОСОБА_1 .

Заслухавши пояснення представника ОСОБА_1 - адвоката Майки М.Б., який підтримав доводи апеляційної скарги, представника ОСОБА_2 - адвоката Дячук С.І., яка заперечила проти задоволення апеляційної скарги та вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Судом встановлено наступні обставини.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 10 вересня 2006 року перебували у зареєстрованому шлюбі.

З березня 2020 року сторони не проживають разом, шлюб між ними розірвано рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 25 травня 2020 року (цивільна справа №607/6428/20).

У шлюбі у сторін народилася донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

За час шлюбу сторонами набуто наступне майно:

гараж № НОМЕР_1 , що знаходиться у гаражному кооперативі Ветеран у м.Тернополі, придбаний 26.05.2011 року згідно нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу та зареєстрований на праві власності за ОСОБА_1 , що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна, номер інформаційної довідки 219460157 від 07.08.2020 року;

автомобіль BMW 420І, 2017 року випуску, обєм двигуна 1988 см.куб, який зареєстрований 3 квітня 2018 року в Єдиному державному реєстрі транспортних засобів за власником ОСОБА_1 , що підтверджується інформацією Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Тернопільській області від 05.04.2021 року №31/19-1181. За договором купівлі-продажу транспортного засобу від 23.05.2020 року ОСОБА_1 без згоди позивачки відчужив вказаний транспортний засіб ОСОБА_5 .

Крім придбання зазначеного майна, під час перебування у шлюбі ОСОБА_1 відкрив у банківських установах рахунки, на яких розміщені кошти, які є спільною сумісною власністю подружжя.

Так, 16 грудня 2016 року ОСОБА_1 відкрив в АТ Райффайзен Банк вкладний рахунок НОМЕР_4 (депозит), який закрито 17.04.2020 року. Станом на 2 квітня 2020 року на даному рахунку знаходились кошти у сумі 2 196 536, 19 грн. 2 квітня 2020 року ОСОБА_1 з даного рахунку було проведено платіж переказ коштів у сумі 2 000 536, 19 грн. з одного вкладного рахунку (депозиту) на інший через ІБ. Наведена обставина підтверджується випискою про рух коштів по рахунку НОМЕР_4 , який належить ОСОБА_1 , наданою АТ Райффайзен Банк 6.10.2022 року за №81-15-9/5544-БТ на виконання ухвали Тернопільського міськрайонного суду від 11.08.2022 року.

У філії АТ Укрексімбанк 30 травня 2019 року ОСОБА_1 відкрито депозитний рахунок № НОМЕР_3 (UBAN НОМЕР_6 ). Сума первинного вкладу становить 30 000 євро. Залишок коштів на вказаному рахунку на 07.08.2020 року становив 30 736, 18 EUR, що підтверджується листом філії АТ Державний експортно-імпортний банк України в м.Тернополі від 09.11.2020 року №066-10/700, наданим на виконання ухвали Тернопільського міськрайонного суду від 19.10.2020 року, а також договором банківського вкладу Накопичувальний строковий №218198 від 30.05.2019 року.

Окрім зазначених доказів, наявність у власності ОСОБА_1 зазначеного майна та грошових коштів на банківських рахунках станом на 31.12.2019 року також додатково підтверджується інформацією, вказаною ОСОБА_1 у Щорічній декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за 2019 рік.

Вартість автомобіля BMW 420І, 2017 року випуску, станом на момент його відчуження ОСОБА_1 23.05.2020 року, складає 699 300 грн., що підтверджується висновком судового експерта №522/22 від 24.08.2022 року, підготовленим судовим експертом Романяком А.М. за заявою ОСОБА_1 для подання до суду. Експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за ст.ст. 384, 385 КК України.

Відповідно до частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція статті 60 СК України свідчить про застосування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати в судовому порядку поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається саме на того з подружжя, який її спростовує.

Наведене відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, висловленій у постанові від 21 листопада 2018 року (справа №372/504/17).

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домоленістю між ними (ст. 63 СК України).

Згідно з положеннями частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 71 СК України).

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

З врахуванням встановленим судом обставин, підтверджених наявними у матеріалах справи належними, допустимими та достатніми у їх сукупності доказами, керуючись зазначеними положеннями чинного законодавства, що регулюють режим спільної сумісної власності подружжя та порядок її поділу, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що зазначене позивачкою майно є спільно нажитим майном подружжя та відповідно спільною сумісною власністю подружжя, отже, підлягає поділу в рівних частках.

Судом вірно визначено вартість спільного майна подружжя, в тому числі розмір грошових коштів, розміщених на банківських рахунках за час шлюбу та наявних на цих рахунках на час припинення спільного сімейного життя та вирішення спору.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачка не подала жодних доказів, що гараж, автомобіль та зазначені нею у позовній заяві грошові кошти на депозитних рахунках у банках є спільно нажитим майном подружжя та відповідно спільною сумісною власністю, колегія суддів оцінює критично, оскільки як зазначено вище, конструкція статті 60 СК України свідчить про застосування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Така презумпція може бути спростована, при цьому тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається саме на того з подружжя, який її спростовує, тобто у даному випадку на ОСОБА_1 . Оскільки усе спірне майно придбано сторонами за час шлюбу, в тому числі грошові кошти розміщені на банківських рахунках під час перебування сторін у шлюбі та наявні на цих рахунках на час припинення спільного сімейного життя, отже це майно є спільним сумісним майном подружжя.

ОСОБА_1 не спростував належними та допустимими доказами презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ним та ОСОБА_2 в період шлюбу, в тому числі щодо коштів, розміщених на банківських рахунках, які відкриті на його імя.

Вказані в апеляційній скарзі доводи про те, що батьки ОСОБА_1 подарували йому грошові кошти у загальній сумі 1500 доларів США, 23 000 грн., 9 000 євро, до укладення шлюбу в ОСОБА_1 були наявні власні фінансові заощадження у сумі 1310 євро, які були розміщені на депозитному банківському рахунку, є аналогічними тим доводам, що заявлялись в суді першої інстанції. Висновки суду щодо зазначених обставин ОСОБА_1 в апеляційній скарзі не спростував.

Зокрема, суд обгрунтовано зазначив, що суду не надано договір дарування відповідачу його батьками коштів та доказів спрямовування подарованих коштів на спірний депозитний рахунок. Також відсутні докази, що відповідач спрямував кошти у розмірі 1310 євро з належного йому до одруження рахунку в ПАТ КБ ПриватБанк (який закритий у 2006 році) на відкритий 30.05.2019 року депозитний рахунок в ПАТ Державний експортно-імпортний банк. Колегія суддів повністю погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги про те, що в електронній декларації, поданій ОСОБА_1 до НАЗК, відображені дані станом на грудень 2019 року, а тому зазначена в цій декларації інформація не є доказом існування грошових коштів на час подання даного позову; позивач подала суду копії договору банківського вкладу, банківські довідки, однак у ОСОБА_1 є сумніви у їх достовірності, оригінали цих документів відсутні; довідки видані у 2019 році, в той час як позов предявлено у 2020 році, тому наведена в них інформація може не відповідати дійсності, колегія суддів оцінює критично та зазначає наступне.

При вирішенні позовних вимог щодо грошових коштів, розміщених на банківських рахунках, судом взято до уваги оригінали наданих банками на запити суду у 2020 та 2022 роках відповідей разом із виписками по рахунках, які містять інформацію про внесені на банківські рахунки кошти станом на час їх відкриття, а також розмір наявних на рахунках коштів станом на час припинення сімейних відносин.

Вказані докази свідчать про те, що під час перебування у шлюбі ОСОБА_1 відкрив у банківських установах рахунки, на яких розміщені кошти, які є спільною сумісною власністю подружжя. Розмір таких коштів станом на час припинення сімейних відносин вірно встановлений судом.

Наявні у матеріалах справи докази на підтвердження зазначених обставин , зокрема, виписка про рух коштів по рахунку НОМЕР_4 , який належить ОСОБА_1 , надана АТ Райффайзен Банк 6.10.2022 року за №81-15-9/5544-БТ на виконання ухвали Тернопільського міськрайонного суду від 11.08.2022 року, а також письмова інформація філії АТ Державний експортно-імпортний банк України в м.Тернополі від 09.11.2020 року №066-10/700, надана на виконання ухвали Тернопільського міськрайонного суду від 19.10.2020 року, наданий позивачкою договір банківського вкладу Накопичувальний строковий №218198 від 30.05.2019 року, відповідачем не спростовані.

Підстави для сумніву у достовірності цих доказів у суду відсутні.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачка не довела вартість автомобіля BMW 420І, 2017 року випуску, наданий нею висновок експерта є недостовірним; в матеріалах справи наявний договір купівлі-продажу цього автомобіля, в якому зазначена його вартість 450 000 грн., колегія суддів також оцінює критично, виходячи з наступних мотивів.

При вирішенні спору суд не прийняв до уваги наданий позивачкою висновок про вартість спірного автомобіля, натомість визначив вартість спірного автомобіля відповідно до наданого до матеріалів справи самим же відповідачем висновку експерта №522/22 від 24.08.2022 року, виконаного судовим експертом Романяком А.Р. для подання до суду, за заявою ОСОБА_1 , згідно якого вартість спірного автомобіля станом на момент його відчуження 23.05.2020 року складає 699 300 грн., та стягнув з відповідача 1/2 частину цієї суми.

Підстави для визначення вартості відчуженого без згоди позивачки спірного автомобіля у сумі 450 000 грн., оскільки саме за таку ціну відповідач його відчужив, відсутні, так як вказана у договорі ціна визначена за домовленістю сторін і не свідчить про реальну ринкову вартість автомобіля. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається, виходячи із дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у звязку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у звязку з припиненням її права на спільне майно.

Оскільки спірний автомобіль відчужений відповідачем без згоди позивачки, під час перебування у провадженні Тернопільського міськрайонного суду справ про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя, тому суд прийшов до вірного висновку про стягнення з відповідача грошової компенсації ринкової вартості 1/2 частини зазначеного автомобіля.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 потребує профілактичного та додаткового медичного догляду у звязку із станом його здоровя та сильним розумовим, фізичним та моральним навантаженням на роботі; він є членом Ради НБУ, по суті політичною фігурою, на яку поширюється статус публічної особи, а сама посада віднесена до особливо відповідальних, а також щодо інших доводів, що стосуються його особистих наукових та карєрних досягнень та повязаних з ними розміру доходів, відсутності у цьому участі позивачки, колегія суддів зазначає, що відповідно до ч.2 ст. 61 СК України, заробітна плата та інші доходи, одержані одним із подружжя, є обєктом спільної сумісної власності подружжя. Зазначені ОСОБА_1 обставини не є підставою для визнання спірного майна його особистою власністю, а також відповідно до ст. 70 СК України не є підставою для відступу від засади рівності часток подружжя.

Доводи апеляційної скарги про те, що всупереч ст. 60 СК України, будь-які поважні причини перебувати вдома, вести домашнє господарство чи у звязку з хворобою у позивача не було, грошових коштів позивач самостійно не заробляла, що не дає їй підстав претендувати на будь-яке майно, доказів протилежного позивач до позовної заяви не додала, колегія суддів також оцінює критично. Сам ОСОБА_1 в апеляційній скарзі стверджує про те, що позивачка ОСОБА_2 працювала у компанії DenTer, завжди намагалась бути лідером у цій компанії, замкнула на себе більшість операцій зовнішньо-економічної діяльності та вказує інші аспекти діяльності ОСОБА_2 у вказаній компанії (п.6 апеляційної скарги). Крім цього, у поданій НАЗК Щорічній декларації за 2019 рік особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, ОСОБА_1 вказав такий вид доходу, як заробітна плата дружини ОСОБА_2 , отримана за основним місцем роботи у сумі 75 342 грн. Крім цього, у суді першої інстанції відповідач визнавав ту обставину, що позивачка працювала та отримувала доходи, а також вказану обставину підтвердили допитані суді в якості свідків батьки відповідача, про що зазначив у рішенні суд першої інстанції.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що за наукові досягнення ЗУНУ забезпечив ОСОБА_1 квартирою, у яку апелянтом було вкладено близько 300 000 грн. особистих коштів на проведення ремонту та купівлю меблів, які суд не врахував; хоча квартира не є предметом спору, сам факт її наявності є наслідком того, що ОСОБА_1 передав у дарунок ЗУНУ належну йому на праві особистої власності 1-кімнатну квартиру, колегія суддів зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, зазначена позивачем квартира, яка не є предметом спору, перебуває у спільній частковій власності сторін (по 33% у кожного з них) та їхньої дочки ОСОБА_4 (34%), а не у спільній сумісній власності сторін. Крім цього, подані відповідачем докази понесених ним витрат на ремонт у квартирі свідчать про такі витрати після розірвання шлюбу (червень 2020 року). Докази, що такі витрати понесені за згодою позивачки в інтересах сімї, відсутні. Тому при вирішенні даного позову немає підстав для врахування зазначених відповідачем обставин.

Доводи апеляційної скарги про допущені судом першої інстанції процесуальні порушення колегія суддів оцінює критично, так як відповідачем не зазначено і апеляційним судом не встановлено таких процесуальних порушень, які відповідно до ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення.

Рішення суду першої інстанції є законним та обгрунтованим, підстав для його скасування з мотивів, наведених в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає.

У суді апеляційної інстанції представник позивачки ОСОБА_2 - адвокат Дячук С.І. заявила вимогу про відшкодування позивачці понесених нею у суді апеляційної інстанції витрат на професійну правничу допомогу у сумі 10 000 грн., яка зазначена нею також у письмовому вигляді у відзиві на апеляційну скаргу. До відзиву додано договір №9 про надання правової допомоги від 27.02.2023 року, акт виконаних робіт до вказаного договору із детальним описом виконаних робіт (наданих послуг). Докази надсилання відповідачу відзиву наявні у матеріалах справи, а також зміст відзиву на апеляційну скаргу разом із вказаним клопотанням оголошувався апеляційним судом у судовому засіданні. Від відповідача і його представника не надходило клопотань відповідно до ч.5 ст. 137 ЦПК України про зменшення розміру витрат на правничу допомогу.

З врахуванням положень ст. 141 ЦПК України понесені позивачкою витрати на правову допомогу у суді апеляційної інстанції у сумі 10 000 грн. слід стягнути з ОСОБА_1 .

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 141, 367, 375, 382-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23 грудня 2022 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 10 000 грн. понесених витрат на правничу допомогу у суді апеляційної інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 3 квітня 2023 року.

Головуюча Хома М.В.

Судді Бершадська Г.В.

Гірський Б.О.