Провадження № 2/638/1328/23
РІШЕННЯ

Іменем України

20 червня 2023 року м. Харків

Дзержинський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого Аркатової К.В.,

секретаря Мяснянкіної Г.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , третя особа приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Тарасова Юлія Петрівна, про визнання правочину удаваним, -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати удаваними в частині зазначення покупця наступні правочини: договір купівлі-продажу нерухомого майна, а саме: квартири АДРЕСА_1 , укладений 18 травня 2017 року, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Тарасовою Ю.П., зареєстрований в реєстрі за № 858; договір купівлі-продажу нерухомого майна, а саме: квартири АДРЕСА_2 , укладений 21 жовтня 2017 року, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Тарасовою Ю.П., зареєстрований в реєстрі за № 2126; договір купівлі-продажу нерухомого майна, а саме: квартири АДРЕСА_3 , укладений 15 грудня 2017 року, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Тарасовою Ю.П., зареєстрований в реєстрі за № 2627. Визнати ОСОБА_2 покупцем за вказаними договорами. Визнати недійсними: договір дарування нерухомого майна, а саме: квартири АДРЕСА_1 , укладений 18 травня 2017 року, посвідчений нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Тарасовою Ю.П. та зареєстрований в реєстрі за № 864; договір дарування нерухомого майна, а саме: квартири АДРЕСА_2 , укладений 21 жовтня 2017 року, посвідчений приватним Харківського міського нотаріального округу Тарасовою Ю.П. та зареєстрований в реєстрі за № 2129; договір дарування нерухомого майна, а саме: квартири АДРЕСА_3 , укладений 15 грудня 2017 року, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Тарасовою Ю.П. та зареєстрований в реєстрі за № 2631.

Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 25.04.2015 року вона уклала шлюб з ОСОБА_2 , вони мають спільну дитину ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . На теперішній час донька проживає разом з нею за адресою: АДРЕСА_4 . У період спільного сімейного життя офіційно працювала лише позивач, що підтверджується довідкою що видана їй AT «Укргазвидобування». Зі змісту вказаної довідки вбачається, позивач у період 01.01.2015 року по 31.01.2019 року отримувала стабільний дохід, її чоловік не мав стабільного доходу, офіційно працевлаштований не був. На початку 2017 року, перебуваючи у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, вона вирішила за власні кошти придбати нерухомість в інтересах сім`ї, оскільки очікувала дитину, догляд за якою вимагає значних матеріальних витрат. Метою купівлі нерухомого майна було отримання пасивного доходу від здачі його в оренду в інтересах сім`ї. Так як вона знаходилася у декреті на останніх місяцях вагітності, всі питання щодо пошуку об`єкта нерухомості, купівлі та оформлення документів щодо придбання нерухомого майна здійснював відповідач. У період з 2011 по 2013 рік вона придбала через сервіс обмінних операцій «Blockchair» нову на той час криптовалюту «біткоїн». Першу покупку здійснила 06.06.2011 року, придбавши криптовалюту у кількості 1,43 біткоїни за 24,77 доларів США, що підтверджується протоколом огляду адвокатом веб-сторінки її електронного гаманця на вказаному сервісі обмінних операції. Другий раз, а саме 13.05.2011 року вона придбала криптовалюту у кількості 7 «біткоїнів» за 40,81 доларів США. 11.10.2013 року вона здійснила останню покупку криптовалюти у кількості 33,87726906 «біткоїнів» за 4,426,74 доларів США. Тобто за період 2011-2013 рр. вона придбала криптовалюту в загальній кількості 42,3 на загальну суму 4491,58 доларів США. У 2017 році ціна вказаної криптовалюти стрімко зростала, тож вона не вагаючись вирішила конвертувати належні їй «біткоїни» у реальні гроші з метою вкласти їх у нерухоме майно. ОСОБА_2 ще з початку 2017 року усвідомлював, що буде йти з сім`ї, оскільки мав відносини з іншою жінкою - ОСОБА_10 , з якою на теперішній час перебуває в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується актовим записом про шлюб від 05 жовтня 2018 року № 4687. Єдиною причиною проживання з нею було отримання коштів на придбання нерухомого майна, які знаходились в її електронному гаманці у вигляді «біткоїнів», та виведення нерухомості з-під спільної сумісної власності подружжя. ОСОБА_2 , використавши її особисті кошти, за 2017 рік придбав три об`єкта нерухомості: квартиру АДРЕСА_1 ; квартиру АДРЕСА_2 ; квартиру АДРЕСА_3 . ОСОБА_2 , з корисливих мотивів, формально зазначив покупцями за договорами купівлі-вказаних квартир своїх близьких родичів, в подальшому уклавши з ними договори дарування, де обдаровуваним виступає сам ОСОБА_2 .. Вказані дії останній вчинив з метою привласнення вказаного нерухомого майна шляхом виведення його з-під спільної сумісної власності подружжя. Вона дізналася про вищевикладені факти вже після розлучення з ОСОБА_2 15 листопада 2018 року ОСОБА_2 подав позовну заяву про розірвання шлюбу. 11 грудня 2018 року шлюбні відносини між ними припинені на підставі рішення суду від 11.12.2018 року, яким шлюб між сторонами розірвано. Оскільки, через деякий час після розлучення постало питання про поділ спільного сумісного майна подружжя, позивач звернулася до ОСОБА_2 з проханням у позасудовому порядку розділити спільно нажите майно, зокрема квартир, що придбані у шлюбі за її особисті кошти. Однак, ОСОБА_2 відмовив, аргументуючи відсутністю в неї будь яких прав на вказане нерухоме майно. Незважаючи на відмову, все одно розраховувала на людяне відношення ОСОБА_2 до неї та їхньої спільної дитини, однак нічого не змінилось. У вересні 2021 року звернулася за правовою допомогою для захисту своїх та законних інтересів щодо спільного нерухомого майна. З приводу договору купівлі-продажу двокімнатної квартири АДРЕСА_1 від 18.05.2017 року, вказала, що відповідач, скориставшись відсутністю у неї можливості займатися купівлею спільної нерухомості (народила доньку ІНФОРМАЦІЯ_2 , за 15 днів до укладення оскаржуваного договору купівлі-продажу), взявши грошові кошти на купівлю вказаної квартири у спільну сумісну власність - купив її на свого батька з метою подальшого укладення договору дарування для виведення вказаної нерухомості зі спільної сумісної власності подружжя. З приводу договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 від 21.10.2017 року, вказала, що покупцем за вказаним договором виступає ОСОБА_4 - бабуся ОСОБА_2 , того ж дня, 21.10.2017 року укладено договір дарування вказаної нерухомості, що посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Тарасовою Ю.П. та зареєстрований в реєстрі за № 2129, дарувальником виступала бабуся ОСОБА_2 - ОСОБА_4 , а обдаровуваним був її онук ОСОБА_2 . Тобто, відповідач ОСОБА_2 , скориставшись відсутністю у ОСОБА_1 часу та можливості для оформлення договору купівлі-продажу, оскільки остання піклувалася їхньою новонародженою дитиною, формально зазначив покупцем свою бабусю ОСОБА_4 з метою укладення з нею договору дарування для виведення з-під спільної власності вказаного об`єкта нерухомості. За договором купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 від 15 грудня 2017 року, покупцем виступає мати ОСОБА_2 - ОСОБА_11 . В той же день, 15.12.2017 року між ОСОБА_2 як обдаровуваним та ОСОБА_5 як дарувальником укладено договір дарування, що посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Тарасовою Ю.П. та зареєстрований в реєстрі за № 2631. Звернула увагу на те, що у відповідачів, які виступають покупцями за вказаними договорами купівлі-продажу, зокрема у ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , не було високого доходу. ОСОБА_2 також не мав стабільного заробітку та офіційної роботи. Тобто, у не було фінансових можливостей за один рік придбати три об`єкта нерухомості на загальну 3 094 627 грн.. Таким чином, вважає оскаржувані правочини удаваними в частині покупця, прикривають справжні правочини, а тому звернулася до суду з даним позовом.

Представник позивача надав заяву про розгляд справи за його відсутністю, позовні вимоги підтримав, просив задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, представник відповідача надав відзив на позов, згідно якого просив відмовити у задоволенні позовних вимог, визнавши лише факт перебування у шлюбі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , народження доньки. Вказав про те, що позивачем не надано доказів належності електронних гаманців, коштів, які зберігались у тому числі у вигляді криптовалюті та обставин конвертації криптовалюти в гривню. Також, зазначив про відсутність належних та допустимих доказів, які б свідчили про удаваність оскаржуваних правочинів.

Відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , третя особа приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Тарасова Ю.П. в судове засідання не з`явилися, причини неявки суду не повідомили, про день та час розгляду справи повідомлені належно.

Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 25.04.2015 до 11.12.2018 року, від якого мають доньку ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

18 травня 2017 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 укладений договір купівлі продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Тарасовою Ю.П., реєстровий № 858.

18 травня 2017 року ОСОБА_3 подарував вказану квартиру ОСОБА_2 за договором дарування, посвідченим приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Тарасовою Ю.П., реєстровий № 864.

21 жовтня 2017 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 укладений договір купівлі продажу квартири АДРЕСА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Тарасовою Ю.П., реєстровий № 2126.

21 жовтня 2017 року ОСОБА_4 подарувала вказану квартиру ОСОБА_2 за договором дарування, посвідченим приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Тарасовою Ю.П., реєстровий № 2129.

15 грудня 2017 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_5 укладений договір купівлі продажу квартири АДРЕСА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Тарасовою Ю.П., реєстровий № 2627.

15 грудня 2017 року ОСОБА_5 подарувала вказану квартиру ОСОБА_2 за договором дарування, посвідченим приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Тарасовою Ю.П., реєстровий № 2631.

Позивач вказує про те, що спірне нерухоме майно придбане за її кошти, які вона отримала, працюючи у філії спеціалізованої аварійно рятувальної (газорятувальної) служби ЛІКВО Акціонерного товариства Укргазвидобування та шляхом купівлі криптовалюти Біткоїн та її конвертування у гривневий еквівалент в подальшому. На підтвердження вказаних обставин позивачем надані довідки з місця роботи та доходи за період з 2015 по 2018 роки, протоколи огляду веб сайту в мережі інтернет адвокатом.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Вирішуючи питання стосовно вимог щодо удаваності правочинів, суд виходить з такого.

Згідно зі статтями 6,11 та 12 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Відповідно до положень статті 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Частиною першою статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Згідно зі статтею 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За своєю суттю договір купівлі-продажу передбачає для однієї сторони право отримання предмета купівлі-продажу у власність та зобов`язання сплатити його покупну ціну, а для другої сторони право на отримання ціни та обов`язок передати предмет договору наступному власнику.

Крім того, покупець може домовитись з іншою особою про придбання власності за її рахунок з наступним відшкодуванням цій особі витрат.

Отже, предмет договору належить продавцю та переходить у власність покупця, якщо інше не передбачено домовленістю сторін, та покупець має сплатити ціну за власний рахунок, якщо інше не передбачено домовленістю сторін договору або покупцем та іншою особою.

Відповідно до статті 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України, зокрема, відповідно до частини п`ятої даної статті правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Якщо сторонами вчинено правочин для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, він є удаваним (стаття 235 ЦК України).

У разі встановлення, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин.

Відповідно до частини першої статті 202, частини третьої статті 203 ЦК України головною умовою правомірності правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому основним юридичним фактом, який суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору, а також з`ясувати питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме.

Змагальність сторін є одним із основних принципів цивільного судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права (статті 12, 81 ЦПК України).

За загальним правилом тягар доказування удаваності правочину покладається на позивача.

Заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, позивач має довести: а) факт укладання правочину, що на його думку є удаваним; б) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; в) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Такі висновки застосування норм матеріального права викладено в постановах Верховного Суду України: від 14 листопада 2012 року в справі № 6-133цс12, від 07 вересня 2016 року в справі № 6-1026цс16, які у подальшому підтримані у постановах Верховного Суду: від 07 листопада 2018 року в справі № 742/1913/15 (провадження № 61-13992св18), від 21 серпня 2019 року в справі № 303/292/17 (провадження № 61-12404св18), від 30 березня 2020 року в справі № 524/3188/17 (провадження № 61-822св20) та підтримані у постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2022 року в справі № 346/2238/15 (провадження № 61-14680сво20).

Також зазначене узгоджується з пунктом 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2022 року в справі № 346/2238/15 (провадження № 61-14680сво20) зроблено висновок про те, що удаваним є правочин, що вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, а не сторони правочину. Тобто сторони з учиненням удаваного правочину навмисно виражають не ту внутрішню волю, що насправді має місце. Відтак, сторони вчиняють два правочини: один удаваний, що покликаний «маскувати» волю осіб; другий - прихований, від якого вони очікують правових наслідків, а не «приховують» сторону правочину. Нормами ЦК України не допускається такої правової конструкції як позов про визнання недійсним договору в частині сторони договору. Стаття 235 ЦК України не може бути підставою для визнання правочину удаваним в частині сторони, оскільки це суперечить її положенням.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд виходить з того, що позивачем не доведено, що сторони оспорюваних договорів діяли свідомо для досягнення будь-якої особистої користі та їхні дії були направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників. Крім того, позивачем не надано переконливих та достатніх доказів на підтвердження факту придбання спірного майна саме за її кошти, які вона надавала ОСОБА_2 .

Матеріали справи не містять, а позивачем не надано належних та допустимих доказів, що саме сторони оскаржуваних правочинів діяли свідомо для досягнення будь-якої особистої користі, та їхні дії були направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників.

Доводи позивача про те, що оспорювані правочини купівлі-продажу в частині покупця, а також оспорювані правочини дарування є удаваними, оскільки придбані за кошти позивача, без створення правових наслідків для покупців, як фізичних осіб, а також з метою набуття ОСОБА_2 права власності на вказані об`єкти нерухомого майна у відповідний спосіб для позбавлення позивача можливості претендувати на це майно після розірвання шлюбу є безпідставними, та не підтверджені належними та допустими доказами.

Крім того суд звертає увагу на те, що нормами ЦК України не допускається такої правової конструкції, як позов про визнання недійсним договору в частині сторони договору, або встановлення того, що один договір є складовою іншого договору. Стаття 235 ЦК України не може бути підставою для визнання правочину удаваним в частині сторони договору, або встановлення того, що один договір є складовою іншого договору оскільки це суперечить її положенням.

Сам факт дарування ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 своєму сину та онуку ОСОБА_2 придбаних ними спірних квартир, після набуття на них права власності, не є переконливим доказом того, що у оспорюваних договорах купівлі-продажу покупцем виступав саме позивач ОСОБА_1 ..

Оскільки позивачем не доведено того, що воля сторін оспорюваних правочинів була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, наявність мети приховати інший правочин, настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином, а також те, що спірне нерухоме майно придбане її чоловіком за спільні кошти подружжя, суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання договорів купівлі-продажу удаваними та дарування недійсними.

Керуючись ст.ст.12,13,76,77,78,81,141,259,265,354 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , третя особа приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Тарасова Юлія Петрівна, про визнання правочину удаваним, - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Головуючий