Справа № 204/9770/22
Провадження № 2/204/778/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2023 року м. Дніпро

Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Черкез Д.Л.,

за участю секретаря судового засідання Воронько А.В.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Дніпрі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів за договором позики, -

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2022 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовною заявою, в якій просила стягнути з ОСОБА_2 на її користь грошові кошти у розмірі 359 838,00 грн., яка складається з: основного боргу позики 256 900,00 грн., відсотків 93 450,00 грн., 3% річних 1 226,00 грн. та інфляційних збитків 8 261,00 грн., а також судові витрати. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначила, що 14 вересня 2021 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договори позики, відповідно до яких відповідач отримала від позивача в борг грошові кошти у загальному розмірі 256 900,00 грн., що підтверджується наданими відповідачем розписками від 14.09.2021 року. З вказаної суми коштів сторонами було погоджено, що за користування коштами у розмірі 186 900,00 грн. відповідачем сплачуються щомісячно відсотки у розмірі 5 %, починаючи з грудня 2021 року. Сума відсотків, яка мала бути сплачена відповідачем з грудня 2021 року по вересень 2022 року, за розрахунками позивача становить 93 450,00 грн. Термін повернення позики сплинув 14 вересня 2022 року по обом договорам, проте на цей час сума позики не повернута, а відсотки не сплачені. Крім того, позивач, посилаючись на статтю 625 ЦК України вважає за можливе на суму відсотків за кожен місяць прострочення нарахувати 3% річних та інфляційні збитки. За розрахунками позивача 3% річних на суму відсотків за період з грудня 2021 року по жовтень 2022 року становить 1 226,06 грн., а інфляційні збитки 8 261,00 грн. Отже, загальний розмір заборгованості відповідача перед позивачем становить 359 838,00 грн. 06 жовтня 2022 року позивачем було направлено відповідачу вимогу про повернення коштів, яка була вручена 10 жовтня 2022 року, однак відповідач продовжує ухилятись від виконання зобов`язання. У зв`язку з викладеним позивач звернулась до суду з даним позовом.

17 січня 2023 року від відповідача ОСОБА_2 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що позовні вимоги ОСОБА_3 вона не визнає, оскільки розмір заборгованості значно завищений. Так, дійсно 14 вересня 2021 року нею та позивачем було укладено договір позики, відповідно до якого вона отримала 186 900,00 грн. під 5% річних на місяць. Борг у розмірі 186 900,00 грн. вона зобов`язалась повернути до 12 вересня 2022 року, відсотки мала сплачувати щомісячно з 14 грудня 2021 року у період з 14 по 20 число. Після отримання коштів нею було сплачено на картковий рахунок позивача 20 грудня 2021 року 15 000,00 грн., 21 грудня 2021 року 13 560,00 грн., що разом становить 28 560,00 грн., в тому числі на погашення відсотків 9 345,00 грн., а решта 19 215,00 грн. отримані позивачем в рахунок погашення позики. У зв`язку з цим станом на січень 2022 року сума позики складала 167 685,00 грн. У січні 2022 року у позивача не було можливості здійснити платіж за відсотками, тому 18 та 20 лютого 2022 року нею було внесено на картковий рахунок позивача 19 810,00 грн. Таким чином, погашено заборгованість за відсотками за січень та лютий 2022 року, а залишок відправлений та зарахований на суму позики. Оскільки з 24 лютого 2022 року було введено воєнний стан, то її бізнес перестав приносити прибуток та з березня 2022 року вона не здійснювала платежів у зв`язку з відсутністю коштів. 27 червня 2022 року позивач приїхала до неї в офіс і з метою перестрахування попросила її написати дві розписки. Одну розписку вона написала про фактичне отримання грошових коштів у розмірі 186 900,00 грн., а другу в рахунок заборгованості за відсотками на 70 000,00 грн. Розмір відсотків був заявлений позивачем з урахуванням того, що найближчим часом відповідачу не вдасться сплачувати у повному обсязі щомісячні відсотки, тому з метою гарантії виплати у майбутньому позивач зазначила суму у розмірі 70 000,00 грн. Фактично нею не отримувалися грошові кошти у розмірі 70 000,00 грн. Вважає, що дійсна заборгованість відповідача перед позивачем складає 164 643,50 грн. за позикою та 57 625,19 грн. за відсотками на час закінчення строку договору позики. Щодо нарахованих позивачем 3% річних та інфляційних втрат, зазначає, що позивач невірно розрахувала 3% річних та інфляційні втрати. За період до прострочення підлягають стягненню проценти від суми позики відповідно до умов договору та частини 1 статті 1048 ЦК України як плата за надану позику, а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України. Вважає, що загальна сума інфляційних збитків за невиплату 5% від суми позики у період з 21 березня 2022 року по 18 жовтня 2022 року складає 4 707,65 грн., а 3% річних за період з 21 березня 2022 року по 18 жовтня 2022 року складає 569,04 грн. Таким чином, за розрахунками відповідача заборгованість за договором позики становить 227 545,23 грн., з яких: 164 643,50 грн. сума позики станом на березень 2022 року, 57 625,19 грн. відсотки за договором, 4 707,65 грн. інфляційні, 569,04 грн. 3% річних. У зв`язку з викладеним просила суд відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог в частині розміру заявленої суми заборгованості.

08 лютого 2023 року від представника позивача ОСОБА_1 до суду надійшла відповідь на відзив, в якій зазначено наступне. Позивачем за договором позики від 14 вересня 2021 року на суму 186 900 грн. з урахуванням боргу за відсотками та штрафних санкцій були заявлені вимоги у загальному розмірі 289 037,00 грн., Відповідач же у відзиві частково визнав вимоги в цій частині, на суму - 227 545, 23 грн., а отже позовні вимоги в цій частині не потребують подальшого доведення. Проте, відповідач заперечує проти вимог у розмірі 70 000 грн. за розпискою від 14 вересня 2021 року. Відповідач у відзиві підтверджує, що вона дійсно написала позивачу розписку, згідно якої вона отримала від неї в борг грошові кошти у розмірі 70 000,00 грн., проте фактично ці кошти не отримувала. Відповідач вказує, що ця розписка написана нею була в рахунок заборгованості перед позивачем відсотків за договором позики від 14 вересня 2021 року, тобто ця сума була гарантією виплати відповідачем в майбутньому грошових коштів позивачу. Однак, твердження відповідача не відповідають дійсності. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Підписана відповідачем розписка підтверджує як факт укладення договору позики та зміст умов цього договору, так і факт отримання ним від позивача грошової суми та обов`язок її повернути, що також узгоджується і зі змістом розписки. Оскільки твердження Відповідача, що вона не отримувала від позивача кошти у розмірі 70 000 грн. не відповідає дійсності, а отже підлягають стягненню на користь позивача. Враховуючи викладене просила задовольнити позовні вимоги у загальному розмірі 297 545,23 грн.

Суд зазначає, що у відповіді на відзив представник позивача просила задовольнити позовні вимоги у загальному розмірі 297 545,23 грн. Однак, до суду від сторони позивача не надходила заява про зменшення позовних вимог в порядку, передбаченому п. 2 ч. 2 ст. 49 ЦПК України, згідно з якою позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження. Оскільки від сторони позивача в порядку, передбаченому п. 2 ч. 2 ст. 49 ЦПК України, не надходила заява про зменшення позовних вимог, розгляд справу продовжується в межах первісно заявлених ОСОБА_3 у позовній заяві позовних вимог.

Представник позивача - ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила позов задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві та відповіді на відзив.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги визнала частково, на суму 227 545,23 грн., та не заперечувала проти задоволення позовних вимог в цій частині, посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позовну заяву. В іншій частині позовних вимог просила суд відмовити у їх задоволенні.

Допитаний в судовому засіданні 28 лютого 2023 року в якості свідка ОСОБА_4 суду пояснив, що він є сином відповідача ОСОБА_2 . Мати розповідала йому, що взяла у ОСОБА_5 грошові кошти в борг. Вони з ОСОБА_5 родичі. Влітку 2022 року вони з ОСОБА_6 поїхали до ОСОБА_5 та пояснили, що грошей зараз немає та що заплатити зараз вони не зможуть. Потім вони поїхали в офіс до матері. Там ОСОБА_5 наполягала написати розписку. ОСОБА_5 казала, що писати та мати написала розписку про те, що гроші за проценти вона поверне, однак грошей в цей день вона не брала у позику. Яка дата була зазначена у тій розписці йому невідомо. Зазначив, що грошей його матір від відповідача в той день не отримувала.

Допитаний в судовому засіданні 28 лютого 2023 року в якості свідка ОСОБА_7 суду пояснив, що відповідач ОСОБА_2 є його знайомою. 27 червня 2022 року він разом з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 приїхали в офіс до ОСОБА_2 . Там він був свідком того, як ОСОБА_2 писала розписку про якісь гроші. Присутнім при цьому також був ОСОБА_4 . ОСОБА_2 писала розписку під диктовку ОСОБА_5 . При цьому, грошові кошти в цей день не передавались. Зі слів ОСОБА_2 йому відомо, що мова йшла про якісь проценти. Яка дата була зазначена у тій розписці йому невідомо.

Суд, вислухавши пояснення учасників справи, допитавши свідків, дослідивши матеріали цивільної справи та оцінивши наявні докази у їх сукупності, встановив наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що 14 вересня 2021 року між ОСОБА_3 як позикодавцем та ОСОБА_2 як позичальником було укладено Договір позики від 14 вересня 2021 року, відповідно до якого позикодавець передає у власність позичальникові грошові кошти в сумі 186 900,00 грн., що становить еквівалент 7 000,00 доларів США за середнім курсом продажу комерційних банків України, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві суму позики в строк до 12 вересня 2022 року однією цілою частиною, під 5 відсотків на місяць (а.с. 7),

У пункті 2 вищевказаного Договору позики визначено, що на момент укладення цього договору грошові кошти в сумі 186 900,00 грн., що становить еквівалент 7 000,00 доларів США за середнім курсом продажу комерційних банків України, ОСОБА_3 передала ОСОБА_2 в повному обсязі.

Також ОСОБА_2 було написано дві розписки від 14 вересня 2021 року. Одна розписка написана до укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 договору позики від 14 вересня 2021 року, у розписці зазначено, що ОСОБА_2 отримала в борг від ОСОБА_3 грошову суму у розмірі 186 900,00 грн. та зобов`язується її повернути (а.с. 8). У другій розписці від 14 вересня 2021 року ОСОБА_2 зазначила, що отримала в борг від ОСОБА_3 суму у розмірі 70 000,00 грн. та зобов`язується її повернути до 14 вересня 2022 року (а.с. 9).

Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 207 ЦПК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Під час розгляду справи відповідач ОСОБА_2 визнавала, що наявні в матеріалах справи розписки від 14 вересня 2021 року дійсно написані нею та не заперечувала, що 14 вересня 2021 року за договором позики отримала від ОСОБА_3 186 900,00 грн. Однак, при цьому, ОСОБА_2 заперечувала факт отримання нею грошових коштів за розпискою у розмірі 70 000,00 грн., наполягала на тому, що розписка про отримання 70 000,00 грн. насправді була написана нею не 14 вересня 2021 року, а 27 червня 2022 року, а грошові кошти взагалі не передавалися.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

У частині 80 ЦПК України закріплено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Однак, відповідачем під час розгляду справи не надано суду належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів на підтвердження того, що розписка про отримання нею в борг від ОСОБА_3 грошових коштів у розмірі 70 000,00 грн. написана нею не 14 вересня 2021 року, як зазначено у даній розписці, а в іншу дату, а також не доведено, що грошові кошти у розмірі 70 000,00 грн. насправді відповідачем позивачу не передавались.

При цьому, показання свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_7 суд оцінює критично та до уваги не бере, оскільки ОСОБА_4 є сином відповідача, а ОСОБА_7 є знайомим відповідача, а отже вказані особи можуть свідчити на користь відповідача та їх показання можуть бути необ`єктивними та упередженими.

Інших доказів в обгрунтування своїх заперечень в цій частині, відповідач суду не надала.

Суд виходить з того, що показання свідків не можуть спростовувати факту передання грошей, оскільки такий факт засвідчений сторонами у написаній ОСОБА_4 розписці від 14.09.2022 року про отримання нею від позивача у позику 70 000,00 грн.

В свою чергу, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Розписка за своєю суттю є документом, який укладається у довільній формі та є беззаперечним доказом укладення між сторонами договору позики.

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Враховуючи викладене, суд вважає встановленим, що 14 вересня 2021 року ОСОБА_2 було написано дві розписки: розписку про отримання в борг від ОСОБА_3 186 900,00 грн., а також розписку про отримання в борг від ОСОБА_3 70 000,00 грн.

Позивач свої зобов`язання виконала у повному обсязі, тобто передала відповідачу обумовлену суму грошових коштів, у загальному розмірі 256 900,00 грн. (186 900,00 грн. + 70 000,00 грн. = 256 900,00 грн.), що підтверджується розписками ОСОБА_3 від 14 вересня 2021 року.

В свою чергу, відповідач ОСОБА_2 порушила взяті на себе зобов`язання, та не повернула суму позики в обумовлений у договорі строк та розмірі.

Під час розгляду справи відповідач наполягала на тому, що вона частково погасила заборгованість за договором позики від 14 вересня 2021 року, а саме сплатила всього 48 370,00 грн., з яких 26 113,50 грн. було сплачено в рахунок погашення відсотків за договором позики, а 22 256,50 грн. в рахунок погашення основної суми боргу.

З цього приводу суд виходить з наступного.

Так, судом встановлено, що дійсно, відповідачем ОСОБА_2 на картковий рахунок позивача ОСОБА_3 було перераховано грошові кошти у загальному розмірі 48 370,00 грн., а саме: 20 грудня 2021 року 15 000,00 грн., що підтверджується платіжною інструкцією № від 20.12.2021 року (а.с. 51); 21 грудня 2021 року 13 560,00 грн., що підтверджується платіжною інструкцією № від 21.12.2021 року (а.с. 53); 18 лютого 2022 року 4900,00 грн., що підтверджується платіжною інструкцією № Р24АР24АС326 від 18.02.2022 року (а.с. 55); 18 лютого 2022 року 4950,00 грн., що підтверджується платіжною інструкцією № Р24АР24АС479 від 18.02.2022 року (а.с. 56); 20 лютого 2022 року 4900,00 грн., що підтверджується платіжною інструкцією № Р24АР24АС816 від 20.02.2022 року (а.с. 56); 20 лютого 2022 року 4500,00 грн., що підтверджується платіжною інструкцією № Р24АР24АС069 від 20.02.2022 року (а.с. 58); 20 лютого 2022 року 560,00 грн., що підтверджується платіжною інструкцією № Р24АР24АС044 від 20.02.2022 року (а.с. 59).

Разом з цим, у пункті 3 укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 . Договору позики від 14 вересня 2021 року сторонами було обумовлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк до 12 вересня 2022 року однією цілою частиною.

У пункті 7 Договору позики від 14 вересня 2021 року також зазначено порядок повернення позики: сума позики сплачується однією цілою частиною у розмірі 186 900,00 грн., що становить еквівалент 7000 доларів США за середнім курсом продаж комерційних банків України.

Отже, Договором позики від 14 вересня 2021 року було обумовлено, що позика має бути повернути однією цілою частиною.

Оскільки Договором позики від 14 вересня 2021 року було обумовлено, що позика має бути повернута однією цілою частиною, то суд приходить до висновку, що сплачені відповідачем на користь позивача грошові кошти у загальному розмірі 48 370,00 грн. є саме відсотками за користування позикою, а отже усі заперечення та розрахунки відповідача в цій частині суд до уваги не бере та відхиляє.

Таким чином, суд вважає встановленим, що на теперішній час сума неповернутої позики за договором позики від 14 вересня 2021 року та розписками від 14 вересня 2021 року становить 256 900,00 грн.

Позивач зазначила, що відповідач ухиляється від повернення грошових коштів. У зв`язку з невиконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань, позивач вирішила скористатись правом вимоги та 10 листопада 2022 року звернулась до суду з даним позовом.

Згідно ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 526 ЦК України - зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до змісту ст.ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом.

Таким чином судом встановлено, що відповідачем було порушено право позивача на повернення йому грошових коштів, наданих позичальнику у позику, яке підлягає судовому захисту.

З огляду на те, що відповідач не виконала взятих на себе зобов`язань та не повернула суму позики за договором позики від 14 вересня 2021 року та розписками від 14 вересня 2021 року, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення з відповідача суми позики є обґрунтованими та доведеними, а тому позовні вимоги ОСОБА_3 в цій частині підлягають задоволенню зі стягненням з відповідача на користь позивача суми боргу у розмірі 256 900,00 грн.

Крім того, у позовній заяві позивач просить стягнути з відповідача відсотки за користування грошовими коштами за період з грудня 2021 року по вересень 2022 року у розмірі 93 450,00 грн. З цього приводу суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Згідно зі ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлене договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Як вже було зазначено вище, у договорі позики від 14 вересня 2021 року сторони обумовили, що договір позики укладається під 5 відсотків на місяць (пункт 4 вказаного договору позики).

Згідно з пунктом 5 договору позики від 14 вересня 2021 року, порядок нарахування відсотків: сума нараховується починаючи з дати підписання даного договору та складає 5% на місяць.

Відповідно до п. 6 договору позики від 14 вересня 2021 року, порядок виплати відсотків: позичальник сплачує відсотки позикодавцю починаючи з 14 грудня 2021 року щомісяця у період з 14 по 20 число.

З викладеного вбачається, що відсотки за цим договором у розмірі по 5% від суми позики на місяць, (тобто по 9 345,00 грн. на місяць), мали нараховуватись починаючи з 14 вересня 2021 року по 12 вересня 2022 року включно, та ОСОБА_2 зобов`язана була їх сплачувати на користь ОСОБА_3 починаючи з 14 грудня 2021 року.

Оскільки судом встановлено, що на теперішній час грошові кошти отримані в позику позивачу не повернуті, є всі підстави для стягнення з відповідача відсотків за користування грошовими коштами.

Позивач у позовній заяві просила стягнути з відповідача на користь позивача відсотки за період з грудня 2021 року по вересень 2022 року, тобто за 10 місяців користування коштами, а відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Сума нарахованих відсотків за період з грудня 2021 року по вересень 2022 року (за 10 місяців користування грошовими коштами), тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог, які відповідач зобов`язана була сплатити на користь позивача відповідно до умов договору позики від 14 вересня 2021 року становить 93 450,00 грн.

При цьому суд виходить з того, що сплачені відповідачем грошові кошти у загальному розмірі 48 370,00 грн. є відсотками за договором позики від 14 вересня 2021 року, оскілки вказаним договором на відповідача був покладений обов`язок внесення періодичних платежів у вигляді відсотків за користування позикою.

Таким чином, проаналізувавши наявні в матеріалах справи докази, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача слід стягнути відсотки за договором позики від 14 вересня 2021 року у розмірі 45 080,00 грн. (93 450,00 грн. 48 370,00 грн. = 45 080,00 грн.), а отже позовні вимоги ОСОБА_3 в цій частині підлягають частковому задоволенню.

Щодо позовних вимог ОСОБА_3 про стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних та інфляційних збитків на суму відсотків за договором позики від 14 вересня 2021 року суд виходить з наступного.

У позовній заяві позивач просила стягнути з відповідача 3% річних у розмірі 1 226,00 грн. та інфляційні збитки у розмірі 8 261,00 грн. за період з 21 грудня по 18 жовтня 2022 року, які нараховані на суму відсотків за договором позики від 14 вересня 2021 року.

Вирішуючи заявлені позовні вимоги в цій частині суд зазначає, що стаття 625 ЦК України не може застосовуватись як відповідальність за несплату позичальником відсотків за договором позики, оскільки одночасне застосування ст. 1048 та ст. 625 ЦК України виключається.

Цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом строку неправомірно.

Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 Цивільного кодексу України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення.

Натомість, наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх), також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 Цивільного кодексу України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу.

Три проценти річних та інфляційні збитки, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, проценти річних та інфляційні збитки, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною 2 статті 625 ЦК України, є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність.

Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 ЦК України не можуть застосовуватись одночасно.

Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 Цивільного кодексу України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання.

Частиною 1 ст. 1050 ЦК України чітко визначено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Отже, відповідальність за ч. 2 ст. 625 ЦК України можливе лише за невиконання зобов`язання щодо повернення позики, а не за невиконання обв`язку щодо оплати процентів, якщо їх оплата передбачена умовами укладеного між сторонами договору.

З викладеного слід дійти висновку про те, що встановлені статтею 625 ЦК України проценти річних та інфляційні збитки не можуть нараховуватись на відсотки за договором позики, які є лише платою за користування позикою, а не зобов`язальними правовідносинами сторін, а отже позовні вимоги ОСОБА_3 в цій частині задоволенню не підлягають.

З урахуванням всього вищевикладеного суд приходить до висновку, що з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 слід стягнути заборгованість за договором позики від 14 вересня 2021 року та розписками від 14 вересня 2021 року у розмірі 301 980,00 грн., яка складається з: основної суми боргу 256 900,00 грн., відсотків 45 080,00 грн.

Оцінюючи у сукупності усі інші аргументи сторін, наведені ними в обґрунтування своїх вимог або заперечень, суд до уваги їх не бере, оскільки вони не відносяться до предмета спору та є явно необґрунтованими.

Таким чином, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_3 підлягають частковому задоволенню, а порушені права позивача судовому захисту.

Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що позовні вимоги задоволені частково на загальну суму 301 980,00 грн., то з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_3 підлягає стягненню судовий збір у розмірі 3 019,80 грн.

На підставі ст.ст. 207, 525, 526, 610, 612, 625, 1046-1049 Цивільного кодексу України та керуючись ст.ст. 2, 4, 81, 82, 128, 141, 259, 263-265, 268, 272, 273 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів за договором позики задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП - НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП - НОМЕР_2 ) заборгованість за договором позики від 14 вересня 2021 року та розписками від 14 вересня 2021 року у розмірі 301 980,00 грн. (триста одна тисяча дев`ятсот вісімдесят гривень, 00 копійок), яка складається з: основної суми боргу 256 900,00 грн. (двісті п`ятдесят шість тисяч дев`ятсот гривень, 00 копійок), відсотків 45 080,00 грн. (сорок п`ять тисяч вісімдесят гривень, 00 копійок).

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП - НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП - НОМЕР_2 ) судовий збір у розмірі 3 019,80 грн. (три тисячі дев`ятнадцять гривень, 80 копійок).

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Д.Л. Черкез