ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 березня 2023 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

Головуючого - судді Бисага Т.Ю.

суддів: Джуги С.Д., Фазикош Г.В.

за участі секретаря: Волощук В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги представника Акціонерного товариства «Альфа-Банк"- Дорош І.І. та ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 07 вересня 2021 року, головуючий суддя Шумило Н.Б., у справі за позовом Акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа: Орган опіки та піклування Ужгородської міської ради про виселення та зобов`язати вчинити дії та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Альфа-Банк», державного реєстратора відділу державної реєстрації Тячівської міської ради Закарпатської області Лазар Діани Василівни про скасування реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно

В С Т А Н О В И В:

Акціонерне товариство «Альфа-Банк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа: Орган опіки та піклування Ужгородської міської ради, у якому просить виселити відповідачів з квартири, загальною площею 51,2 кв.м., житловою площею 29,0 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та зобов`язати відповідачів звільнити вказану квартиру від особистих речей, та стягнути з відповідачів судові витрати.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 07 вересня 2021 року у задоволенні позову Акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа: Орган опіки та піклування Ужгородської міської ради про виселення та зобов`язати вчинити дії, - відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Альфа-Банк», державного реєстратора відділу державної реєстрації Тячівської міської ради Закарпатської області Лазар Діани Василівни про скасування реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду АТ «Альфа-Банк» подало апеляційну скаргу в якій просить рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким в частині відмови у задоволененні первісного позову та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги АТ «Альфа-Банку» задовольнити, в іншій частині щодо відмови у задоволенні позову зустрічного позову залишити без змін.

Також апеляційну скаргу подала ОСОБА_1 , в якій просить рішення в частині відмови зустрічного позову скасувати та у цій частині прийняти нову постанову суду про задоволення зустрічного позову. В решті рішення залишити без змін.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Від представника АТ «Альфа-Банк» надійшла заява про розгляд справи у його відсутності.

Інші учасники процесу в черговий раз в судове засідання не з`явилися, хоча про розгляд справи були повідомленні належним чином, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення.

Вказане свідчить про умисне і свідоме небажання брати участь в судовому розгляді справи і затягуванні процесу.

Відповідно до ст. ст. 13, 43 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми процесуальними правами на власний розсуд. Особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права та виконувати процесуальні обов`язки.

Явка сторін не визнавалась апеляційним судом обов`язковою.

Якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що 18.12.2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (Кредитор) та ОСОБА_1 (Позичальник) було укладено Договір кредиту №08/297-88 за умовами якого Кредитор надає Позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 35 000,00 доларів США зі сплатою 13,50 процентів річних та комісій в розмірі визначеним Тарифами на послуги по наданню кредитів, які містяться в Додатку 2 до Договору, кінцевий термін погашення заборгованості за кредитом до 17 грудня 2017 року. У п.1.2. Договору передбачено, що Кредит надається Позичальнику на поточні потреби.

18 грудня 2007 року в якості забезпечення виконання зобов`язань за Договором кредиту №08/297-88 від 18 грудня 2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (Іпотекодержатель) та ОСОБА_1 (Іпотекодавець) було укладено Іпотечний договір №08/297-88, який посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Капітула Г.Д. та зареєстровано в реєстрі за № 2964. Предметом іпотеки є нерухоме майно, квартира, загальною площею 51,2 кв.м. житловою площею 29,0 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (Предмет іпотеки) та належить Іпотекодавцю на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 , виданого виконавчим комітетом Ужгородської міської ради 24.11.2003 року на підставі довідки ЖЕК «Надія» за №49 від21.10.2003 року, право власності на яку зареєстровано згідно з витягом про реєстрацію прав власності на нерухоме майно, виданого КП «Ужгородське міжрегіональне бюро технічної інвентаризації» від 26.11.2003 року за №2098164, реєстраційний №3580007.

Сторони досягли згоди, що загальна вартість предмета іпотеки складає 232 300,00 гривень, що в еквіваленті складає 46 000,00 доларів США за офіційним курсом НБУ на дату укладення договору іпотеки. Пунктом 2.4.3 та 2.4.7. Договору передбачено право Іпотекодержателя у разі невиконання або неналежного виконання Іпотекодавцем Основного зобов`язання, задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на Предмет іпотеки, узгоджено, що у разі виникнення права звернення стягнення на Предмет іпотеки, Іпотекодержатель має право реалізувати його відповідно до приписів чинного законодавства України.

АТ «Альфа-Банк» було надіслано ОСОБА_1 повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору та анулювання залишку заборгованості за основним зобов`язанням (вимога про усунення порушень). Повідомлено, що внаслідок реорганізації шляхом приєднання АТ «Укрсоцбанк» правонаступником всього майна, майнових прав та обов`язків є АТ «Альфа-Банк». АТ «Альфа-Банк», має право вимоги заборгованості по Кредитному договору № 08/297-88 від 18.12.2007 року укладений між ОСОБА_1 та AT «Укрсоцбанк», згідно якого, являється іпотекодержателем нерухомого майна, а саме: квартира загальною площею 51,20 кв. м., житловою площею 29,00кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 що є предметом договору іпотеки, яким забезпечено виконання зобов`язання по зазначеному кредитному Договору. Повідомлено, про порушення позичальником за кредитним договором зобов`язання своєчасно та у повному обсязі погашати кредит з процентами за фактичний час його використання відповідно до умов Кредитного договору. Поставлено вимогу усунути порушення, а саме сплатити борг за Кредитним договором, розмір якого станом на 13.07.2020 року складає 86 105,80 USD. Банк попередив, в порядку ст. ст. 35. 36 Закону України «Про іпотеку», що у випадку невиконання цієї вимоги протягом тридцятиденного строку АТ «Альфа-Банк» має намір звернути стягнення на предмет іпотеки в порядку, передбаченому ст.37 Закону України «Про іпотеку».

Вказане повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки було отримано особисто ОСОБА_1 22.07.2020 року, що підтверджується описом вкладення у лист та рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

ТОВ «Незалежна експертна компанія» на замовлення АТ «Альфа-Банк» 25 серпня 2020 року було надано Висновок про вартість майна, згідно якого вартість квартири АДРЕСА_1 , станом на 25 серпня 2020 року становить 733 600,00 грн.

Згідно довідки АТ «Альфа-Банк» від 31 серпня 2020 року, виданої ОСОБА_1 , загальна заборгованість за договором №08/297-88 від 18.12.2007 року складає 237 380,90 USD.

Акціонерним товариством «Альфа-Банк» було надіслано ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 вимогу про добровільне виселення за вих. №7268 від 19.10.2020 року, у якій повідомлено, що відповідно до статті 37 Закону України «Про іпотеку» Банк задовольнив забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки (квартиру, загальною площею 51,2 кв.м. житловою площею 29,0 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка знаходилася в іпотеці Банку відповідно до умов Іпотечного договору від 18.12.2007 року), було зареєстровано право власності за AT «Укрсоцбанк» правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», на підставі рішення державного реєстратора. Керуючись ст. 391 ЦК України, AT «Альфа-Банк» вимагає добровільно звільнити всіма мешканцями вказане житлове приміщення, зі зняттям всіх мешканців житла з реєстраційного обліку у Відділі у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб відповідного РВ УМВС України, а також необхідно звільнити вищезазначене приміщення від особистих речей. Повідомлено, що у випадку невиконання даної вимоги добровільно, AT «Альфа Банк» звернеться до суду та органів державної виконавчої служби для здійснення примусового виселення (Т.1 а.с.15).

Вказана вимога про добровільне виселення за вих. №7268 від 19.10.2020 року була надіслана адресатам, що підтверджується Реєстром рекомендованих почтових відправлень, що пересилаються в межах України №428 від 20.10.2020 року, копією фіскального чеку АТ «Укрпошта» від 22.10.2020 року та списком згрупованих поштових відправлень листів №4921 (Т.1 а.с.16-18).

З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, інформаційна довідка №229234551 від 22.10.2020 вбачається, що квартира загальною площею 51,2 кв.м. житловою площею 29,0 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , належить на праві приватної власності «АТ Альфа-Банк». Державна реєстрація такої здійснена 31.08.2020 року державним реєстратором Тячівської міської ради Закарпатської області Лазар Діаною Василівною.Підставою для державної реєстрації зазначено повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки, серія та номер: б/н, видавник: AT "АЛЬФА-БАНК"; Іпотечний договір, серія та номер: 08/297-88, виданий 18.12.2007, видавник: Приватний нотаріус Капітула Г.Д.; Висновок про вартість майна, серія та номер: б/н, виданий 25.08.2020, видавник: ТОВ "Незалежна експертна оцінка"; Рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, серія та номер: б/н, видавник: УКРПошта; лист-вкладення, серія та номер: б/н, видавник: УКРПошта; Договір кредиту, серія та номер: 08/297-88, виданий 18.12.2007, видавник: АКБ СР "УКРСОЦБАНК"; Довідка, серія та номер: б/н, виданий 31.08.2020, видавник: AT "Альфа-Банк". Підстава внесення запису - рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 53860405 від 02.09.2020 11:28:57, Лазар Діана Василівна , Тячівська міська рада Закарпатської області, Закарпатська обл.

Згідно довідки, виданої начальником відділу реєстрації місця проживання виконавчого комітету Ужгородської міської ради В.Кравчук від 09.12.2020 року №4603/18-21, відповідно до відомостей картотеки реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_1 станом на 09.10.2020 зареєстровані такі особи: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; ОСОБА_3 - ІНФОРМАЦІЯ_3 ; ОСОБА_4 - ІНФОРМАЦІЯ_4 ; ОСОБА_5 - ІНФОРМАЦІЯ_5 .

З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, інформаційна довідка №249907123 від 25.03.2021, вбачається, що ОСОБА_1 є власником квартири за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 56,3 кв.м, житловою площею 28,6 кв.м.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц (провадження № 14-112цс19) зроблено висновок, що «за змістом частини першої статті 12, частини першої статті 33 та статті 35 Закону реалізації права іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки передує реалізація ним права вимагати дострокового виконання основного зобов`язання. І лише тоді, якщо останнє невиконане чи неналежно виконане, іпотекодержатель, якщо інше не передбачено законом, може звертати стягнення на предмет іпотеки. Недотримання цих правил є перешкодою для звернення стягнення на предмет іпотеки, але не перешкоджає іпотекодержателю звернутися з позовом до боржника про виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання відповідно до частини другої статті 35 Закону. Недотримання іпотекодержателем процедури звернення стягнення на предмет іпотеки є однією з підстав для відмови в позові».

Нова редакція статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку», що викладена у підпункті 17 пункту 4 розділу ІІІ «Перехідні положення» Закону № 800-VI, не змінює встановлений раніше цими статтями порядок позасудового врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки та підстави переходу права власності на нього до іпотекодержателя, а лише уточнює їх. Аналіз наведених норм, як і Закон № 800-VI в цілому, не дає підстав вважати, що законодавець із прийняттям названого закону обмежив коло іпотечних договорів із застереженням про задоволення вимог кредитора, на підставі яких за іпотекодержателем може бути зареєстровано право власності на предмет іпотеки, лише тими договорами, які укладені після набрання чинності цим Законом.

Отже, законодавцем визначений як спосіб позасудового врегулювання зобов`язань іпотекодавця перед іпотекодержателем передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону України «Про іпотеку», на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору.

Отже, Закон України «Про іпотеку» прямо вказує, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним із шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки.

Вказаний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 14.04.2021 року справа №705/4381/19, у постанові Верховного Суду від 28.07.2021 року справа №750/2254/19.

За таких обставин суд вірно дійшов висновку, що доводи позивача за зустрічним позовом ОСОБА_1 про те, що положення, закріплені у ст. 37 Закону України «Про іпотеку» в діючій редакції не може застосовуватися до правовідносин, що виникли в 2007 році, оскільки закон зворотної сили не має, не заслуговують на увагу.

Встановлено, що договір іпотеки №08/297-88 від 18 грудня 2007 року містить іпотечне застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, так у п. 4.5.3. сторони узгодили, що іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі Іпотекодержателю права власності на Предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку».

Посилання ОСОБА_1 на те, що положення іпотечного договору від 18.12.2007 року не передбачають ні можливості позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки, ні набуття іпотекодержателем права власності в односторонньому порядку спростовуються вказаними вище положеннями статті 4 договору іпотеки №08/297-88 від 18 грудня 2007, якою передбачено порядок звернення стягнення на предмет іпотеки та його реалізацію. Сторони підписавши іпотечний договір, обумовили всі його умови, у тому числі вирішили питання щодо позасудового врегулювання спору.

У статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину.

Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Договір іпотеки від 25 вересня 2006 року ОСОБА_1 підписано. Доказів про те, що ОСОБА_1 в установленому законом порядку оспорювала вказаний договір іпотеки в цілому або в окремих його частинах (пунктах, підпунктах), чи даних про те, що такий визнавався недійсним матеріали справи не містять.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 310/11024/15-ц (провадження № 14-112цс19) зроблено висновок, що: «частина друга статті 36 Закону, яка встановлює, що визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки, означає, що у разі, якщо у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя сторони передбачили обидва, вказані у частині третій статті 36 Закону, способи задоволення вимог іпотекодержателя (статті 37, 38 Закону), то їх наявність не перешкоджає іпотекодержателю застосувати: 1) судовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом задоволення вимог іпотекодержателя у спосіб реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах; 2) позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса».

Аналогічні висновки Велика Палата Верховного Суду зробила у постанові від 12 червня 2019 року у справі № 205/578/14-ц (провадження № 14-48цс19).

Таким чином, Іпотекодержатель не був позбавлений можливості звернутися до суду із позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 757/13243/17 (провадження № 14-711цс19) зроблено висновок, що «умови договору іпотеки та вимоги частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» пов`язують можливість задоволення вимог кредитора про звернення стягнення на предмет іпотеки з дотриманням іпотекодержателем процедури належного надсилання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, вимоги про усунення порушення основного зобов`язання. Належним слід вважати надсилання вимоги з дотриманням встановленого договором порядку на адресу отримувача, яка вказана в договорі або додатково повідомлена відповідно до умов договору. Якщо такий порядок договором не визначений, відповідно до звичаїв ділового обороту належне направлення вимоги може здійснюватися засобами поштового зв`язку чи кур`єрської служби, які дозволяють встановити зміст відправлення та підтвердити його вручення, наприклад, цінним листом з описом вкладеного відповідно до Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року № 270. Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що належним дотриманням іпотекодержателем процедури повідомлення іпотекодавця та боржника, якщо він є відмінним від іпотекодавця, про вимогу стосовно усунення порушення також слід вважати також таке повідомлення, що було надіслане належним чином, проте не отримане внаслідок недбалості або ухилення від отримання.

За відсутності такого належного надсилання вимоги відповідно до частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець не набуває права звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання.

Із матеріалів справи вбачається, що Акціонерним товариством «Альфа-Банк» було надіслано ОСОБА_1 повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору та анулювання залишку заборгованості за основним зобов`язанням (вимога про усунення порушень), яка була отримана ОСОБА_1 22.07.2020 року.

Порядок здійснення державної реєстрації права власності на нерухоме майно закріплений у Законі України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Як слідує із матеріалів справи, - Акціонерним товариством «Альфа-Банк» було дотримано вказаних вимог та подано державному реєстратору документи, передбачені п.61 Порядку.

Щодо посилань відповідача на вчинення реєстраційних дій державним реєстратором Тячівської міської ради Закарпатської області Лазар Діаною Василівною, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Державний реєстратор не має права приймати рішення про державну реєстрацію прав на своє ім`я, на ім`я свого чоловіка (дружини), його (її) та своїх родичів (батьків, дітей, онуків, діда, баби, братів, сестер), суб`єкта господарювання, засновником (учасником) якого він є. У такому разі державна реєстрація прав проводиться іншим державним реєстратором.

Інших обмежень щодо здійснення державним реєстратором реєстраційних дій законом не передбачено. У зв`язку із цим, суд приходить до висновку, що в діях державного реєстратора не вбачається порушення вимог законодавства при здійсненні реєстрації права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем.

Апеляційний суд, погоджується з висновком суду першої інстанції, що підписаний сторонами іпотечний договір, у якому передбачено і можливість позасудового врегулювання спору, шляхом передачі Іпотекодержателю права власності на Предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку, а також те, що іпотекодержателем АТ «Альфа-Банк» для державної реєстрації права власності на предмет іпотеки державному реєстратору було подано всі необхідні документи, у тому числі й досудову вимогу, надіслану позивачу, з наданням 30-денного строку для її виконання, а тому не має підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 за зустрічним позовом щодо визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора Тячівської міської ради Закарпатської області Лазар Діани Василівни від 31 серпня 2020 року про державну реєстрацію права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , за АТ «Альфа-Банк».

Щодо апеляційних вимог АТ Альфа-Банк про виселення, то апеляційний суд зазначає наступне.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено наявність передбачених Житловим кодексом Української РСР підстав для визнання відповідачів такими, що втратили право користування спірним житловим приміщенням.

Колегія суддів, погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

У статті 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Допоки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном, зокрема і шляхом виселення. А тому негаторний позов може бути пред`явлений упродовж всього часу тривання відповідного правопорушення.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

У статті 41 Конституції України зазначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно з положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено главою 49 «Забезпечення виконання зобов`язання» ЦК України та Законом України «Про іпотеку».

За змістом частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якого є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов`язання, згідно з яким іпотекодержатель має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону (частина перша статті 33 Закону України «Про іпотеку»).

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку», частиною третьою якої, одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Виселення з іпотечного майна проводиться у порядку, встановленому законом (частина перша статті 40 Закону України «Про іпотеку»).

При вирішенні питання щодо надання мешканцям житлового приміщення, з якого вони підлягають виселенню, важливо встановити факт придбання житла за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контрольза користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

У рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява № 39766/05), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів».

Таким законом є стаття 109 ЖК Української РСР, яка закріплює правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення.

Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» внесено зміни до статті 109 ЖК Української РСР, згідно з якими виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Частина друга статті 109 ЖК Української РСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК Української РСР.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18) зроблено висновок, що: «невиконання кредитних зобов`язань стало підставою подання до суду позовів банками про звернення стягнення на іпотечне майно, надане за договорами забезпечення кредитів, що зумовило масове виселення колишніх власників з неповнолітніми дітьми із житла. Це створило напругу в суспільстві, яка могла призвести до масових заворушень.

В усталеній практиці Верховного Суду України при розгляді вказаної категорії справ, у тому числі й у постановах від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16, від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16, роз`яснено порядок застосування статті 40 Закону № 898-IVта статті 109 ЖК УРСР. Зазначено, що частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Зроблено висновок про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону № 898-IV, так і норма статті 109 ЖК УРСР».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 лютого 2021 року у справі № 641/1128/18 (провадження № 61-4464св20) зазначено, що «частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 червня 2019 року у справі № 643/18788/15-ц (провадження № 14-93цс19) дійшла висновку, що до спірних правовідносин між власником, який набув жиле приміщення за результатами звернення стягнення на предмет іпотеки, та особами, які мають право користування таким приміщенням, підлягають застосуванню норми статті 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК УРСР.

Отже, обмеження права власника, який набув жиле приміщення за результатами звернення стягнення на предмет іпотеки, на підставі статей 109 ЖК УРСР та статті 40 Закону України «Про іпотеку», є передбачуваними.

Згідно з наведеними нормами права, - особам, яких виселяють з жилого приміщення, що є предметом іпотеки, придбаного не за рахунок отриманих у борг грошових коштів і забезпеченого іпотекою цього житла в судовому порядку, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Враховуючи зазначене відповідачі у цій справі можуть бути позбавлені права на спірне житло лише із забезпеченням їх іншим житловим приміщенням у порядку, визначеному статтею 109 ЖК Української РСР, про що повинно бути зазначено у рішенні суду».

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 квітня 2021 року у справі № 445/1261/18 (провадження № 61-19048св19).

Як вбачається з матеріалів справи, - передана в іпотеку спірна квартира, загальною площею 51,2 кв.м. житловою площею 29,0 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 належить ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 , виданого виконавчим комітетом Ужгородської міської ради 24.11.2003 року.

Таким чином, вказана квартира, з якої АТ «Альфа- Банк» просить виселити відповідачів була придбана ОСОБА_1 до укладення кредитного договору не за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного нерухомого майна, тому до спірних правовідносин слід застосовувати положення статті 109 ЖК УРСР у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, щодо заборони виселення без надання іншого жилого приміщення.

Зазначення іншого постійного жилого приміщення, яке відповідно до вимог закону має бути надане особам одночасно з їхнім виселенням, є обов`язком позивача.

Посилання Банку на те, що квартира, яка є предметом розгляду не єдине житло відповідача ОСОБА_1 , не впливають на висновки суду, оскільки саме позивач повинен довести наявність умов, за яких закон передбачає можливість виселення осіб із іпотечного майна, зазначивши інше постійне жиле приміщення, яке відповідно до вимог статті 109 ЖК Української РСР має бути надане відповідачам, а не факт наявності у них іншого житла чи житла їх родичів.

Аналогічні висновки викладені Верховним Судом у постановах від 28 лютого 2020 року у справі № 320/10637/14-ц (провадження № 61-670св19), від 09 квітня 2021 року у справі № 520/7676/18 (провадження № 61-18842св20), у постанові Верховного Суду від 02.08.2021 року №447/1237/18.

Так, іпотекодержатель та новий власник спірного житлового приміщення АТ «Альфа-Банк», мав об`єктивну можливість знати про наявність прав відповідачів на користування спірною квартирою і при набутті права власності мав усвідомлювати, що відповідачі мають зареєстроване місце проживання у квартирі.

Суд з достатньою повнотою з`ясував дійсні обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дослідив докази, яким дав правильну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому не заслуговують на увагу.

Рішення суду є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування немає.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З врахуванням наведеного, апеляційний суд дійшов до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. 374,375,381-384ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги представника Акціонерного товариства «Альфа-Банк"Дорош І.І. та ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 07 вересня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови суду складено 3 квітня 2023 року.

Головуючий

Судді