Провадження №22-ц/812/636/23
П О С Т А Н О В А

Іменем України

20 червня 2023 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого: Базовкіної Т.М.,

суддів: Царюк Л.М. та Яворської Ж.М.,

із секретарем судового засідання: Андрієнко Л.Д.,

за участі представника Інгульського відділу державної виконавчої служби м.Миколаєва Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Тарасенка К.В.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу №2-6243/10 за апеляційною скаргою Інгульського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) на ухвалу, яку постановив Ленінський районний суд м. Миколаєва під головуванням судді Коваленка Ігоря Володимировича у приміщенні цього суду 26 квітня 2023 року, повний текст якої складений 27 квітня 2023 року, за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність Інгульського відділу державної виконавчої служби м.Миколаєва Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) (далі - Інгульський ВДВС) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,

у с т а н о в и в :

21 лютого 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду із скаргою, в якій після уточнення просила зобов`язати Інгульський відділ державної виконавчої служби м. Миколаєва Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) (далі - Інгульський ВДВС) зняти арешт з усього нерухомого майна, належного їй, накладеного у виконавчому провадженні № 31960082 (номер запису про обтяження: 5756243 від 23 травня 2014 року).

Скарга з врахуванням уточнень обґрунтована тим, що відповідно до інформаційної довідки, отриманої 17 січня 2023 року її представником від Інгульського ВДВС з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 17 січня 2023 року, накладений арешт на все нерухоме майно, яке належить ОСОБА_1 (номер запису про обтяження: 5756243 від 23 травня 2014 року).

Арешт на все майно накладено на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження серії та номеру 31960082 від 21 травня 2014 року.

Відповідно до довідки від 17 січня 2023року зі «Спецрозділу» АСВП на виконанні в Інгульському ВДВС перебувало виконавче провадження №31960082 з примусового виконання виконавчого листа по справі №2-6243/10, виданого Ленінським районним судом міста Миколаєва 02 березня 2012 року про стягнення солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 заборгованості за договором позики від 08 серпня 2009 року в розмірі 510000 грн., судового збору в сумі 1700 грн., витрат на інформаційно-технічне заперечення судового процесу в сумі 120 грн.

Згідно відповіді Інгульського ВДВС від 25 січня 2023 року №10469 постанова про відкриття виконавчого провадження №31960082 була винесена 02 квітня 2012 року; постанова про арешт майна боржника та заборони на його відчуження винесена 21 травня 2014 року; 30 червня 2016 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пункту 2 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції до 05 жовтня 2016року (відсутність у боржника майна, на яке може бути звернуто стягнення). Матеріали виконавчих проваджень знищено відповідно до вимог розділу 9 пункту 9 Порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби, норми якого дублюються в пункті 2 розділу 11 Знищення справ та виконавчих проваджень, Правил ведення діловодства та архіву в органах державної виконавчої служби та приватними виконавцями, чинному станом на 25 січня 2023 року, у зв`язку із чим є неможливим надання копії постанови про повернення виконавчого документу стягувачу та постанови про арешт майна.

19 січня 2023року на адресу Інгульского ВДВС було направлено заяву про зняття/скасування арешту/заборони з усього майна боржника (номер запису про обтяження 5756243 від 23 травня 2014 року).

26 січня 2023 року від ОСОБА_6 , який є стягувачем у виконавчому провадженні № 31960082, отримано нотаріально посвідчену заяву про повну сплату ОСОБА_1 у квітні 2020 року боргу у загальному розмірі 511820 грн. згідно виконавчого листа по справі № 2-6243 та відсутність майнових претензій до боржника.

27 січня 2023 року нотаріальна заява стягувача із заявою представника боржника про зняття/скасування арешту/заборони з усього майна боржника направлені до Інгульского ВДВС.

Листом від 03 березня 2023 року № 11297 Інгульський ВДВС відмовив у задоволенні заяви представника боржника через те, що боржнику необхідно сплатити виконавчий збір та витрати виконавчого провадження.

ОСОБА_1 вважає, що зазначене не відповідає Закону України «Про виконавче провадження» та суперечить правовій позиції, викладеній у постановах Верховного Суду: від 13 липня 2022 року (провадження№61-3814св22); від 03 лютого 2023 року у справі №639/858/21.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 , діючи через свого представника, просила зобов`язати Інгульський ВДВС зняти арешт з усього нерухомого майна, належного ОСОБА_1 , накладений у виконавчому провадженні №31960082.

У відзивах на скаргу представник Інгульського ВДВС просив відмовити у задоволенні скарги.

Відзив мотивований тим, що згідно відомостей Автоматизованої системи виконавчого провадження на виконанні у Відділі перебувало виконавче провадження №31960082 з примусового виконання виконавчого листа № 2-6243, виданого 02 березня 2012 року Ленінським районним судом м. Миколаєва, виконавче провадження за яким було відкрито постановою державного виконавця від 02 квітня 2012 року.

21 травня 2014 року державним виконавцем була винесена постанова про звернення стягнення на майно боржника. Запис про обтяження було внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за № 5756243 від 23 травня 2014року.

30 червня 2016 року державним виконавцем винесена постанова про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пункту 2 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції до 05 жовтня 2016 року).

Відповідно до частини шостої статті 52 наведеного Закону стягнення на майно боржника звертається в розмірі і обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження.

Накладення арешту на майно боржника врегульовано положеннями статті 52 Закону України «Про виконавче провадження», а наслідки завершення виконавчого провадження статтею 50 цього Закону в редакції до 16 жовтня 2016 року .

Тому твердження скаржника, що наявність не скасованого протягом тривалого часу арешту майна боржника є неправдивим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном, не відповідає дійсності.

Державний виконавець діяв виключно в межах своїх повноважень відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» та був зобов`язаний накласти арешт на майно боржника та не мав права знімати накладений арешт у даному випадку.

У наданій відділом відповіді від 03 лютого 2023 року було зазначено порядок зняття арешту з майна боржника, з яким представник скаржника не погоджується, тому що з незрозумілих причин вважає даний випадок таким, що не підпадає під норми частини 4 статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» та вважає, що саме у цьому випадку арешт має бути знятий за рішенням суду.

Представник органу ДВС зазначає, що, враховуючи вимогу Закону України «Про виконавче провадження», арешт, накладений на майно боржника ОСОБА_1 , може бути знятий відповідно до статті 59 цього Закону у разі сплати виконавчого збору та витрат виконавчого провадження. Повернення виконавчого документа стягувачу згідно пункту 2 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» в чинній редакції та пункту 2 частини першої статті 47 цього Закону в редакції до 05 жовтня 2016 року не підпадає під випадки, коли виконавчий збір не стягується.

Норми закону, на які посилається заявник, або невірно розтлумачені, або підтверджують законні підстави стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, що є необхідною умовою, передбаченою чинним законодавством, для зняття арешту з майна скаржника у виконавчому провадженні №31960082. Законодавством передбачено порядок зняття арешту з майна боржника без втручання суду в даному випадку.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 26 квітня 2023 року скаргу ОСОБА_1 задоволено.

Зобов`язано Інгульского ВДВС зняти арешт з усього нерухомого майна, належного ОСОБА_1 , накладеного у виконавчому провадженні № 31960082 (номер запису про обтяження: 5756243 від 23.05.2014).

Ухвала суду мотивована тим, що державний виконавець не надав жодних доказів, які б спростували доводи скаржника про відсутність заборгованості за виконавчим провадженням, що перебувало на виконанні, як в частині кредитної заборгованості так і в частині можливого виконавчого збору та виконавчих витрат, їх виділення в окреме виконавче провадження та здійснення за ними провадження.

Законом України «Про виконавче провадження» не врегульовано правовідносини щодо припинення заходів примусового виконання виконавчого документа у зв`язку з його добровільним виконанням після повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, визначених статтею 47 Закону №606-XIV (в редакції до 06 жовтня 2016 року).

При цьому суд врахував те, що наявність протягом тривалого часу не скасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, а також за відсутності будь-яких відомостей стосовно рішення про стягнення виконавчого збору та витрат виконавчого провадження, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном, яке закріплено у статті 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Враховуючи фактичні обставини справи, суд прийшов до висновку про задоволення скарги та зобов`язання Інгульського ВДВС зняти арешт, накладений в межах виконавчого провадження на майно боржника.

Щодо наведених державним виконавцем у відзиві на заяву про уточнення вимог скарги постанов Верховного Суду, то суд не вбачав підстав для їх застосування в даній справі, оскільки вони стосуються інших фактичних обставин справи, зокрема, коли рішення суду не виконано та не сплачено виконавчий збір і витрати виконавчого провадження.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою, Інгульського ВДВС подав апеляційну скаргу, в якій представник цього відділу просить ухвалу суду скасувати та відмовити у задоволенні скарги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції є безпідставною, такою, що постановлена з порушенням норм закону, внаслідок невідповідності висновків суду обставинам справи, з неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи.

Судом першої інстанції не було встановлено факту незаконного винесення постанови про арешт майна боржника, а тому зазначена постанова є такою, що винесена відповідно до норм чинного законодавства та була необхідною для забезпечення реального виконання рішення.

Законом не передбачено зняття арешту з майна боржника у разі винесення постанови про повернення виконавчого документу стягувачу згідно пункту 2 частини 1 статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції до 06 жовтня 2016 року).

Крім того, Законом України «Про виконавче провадження», а також Інструкцією з організації примусового виконання рішень визначено чіткий порядок зняття арешту з майна боржника, а саме - може бути вилучений в загальному порядку у разі надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника, необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника.

У відзиві на апеляційну скаргу представник боржника ОСОБА_1 - адвокат Каліч Є.А., посилаючись на правові позиції Верховного Суду, викладені у постановах від 13 липня 2022 року (провадження №61-3814св22), від 03 лютого 2023 року (справа № 639/858/21), а також на обставини, зазначені ним у скарзі, просить апеляційну скаргу Інгульського ВДВС залишити без задоволення, а ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва - без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника Інгульського ВДВС, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із таких підстав.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій (ч. 5 ст. 12 ЦПК України).

Вимоги до судового рішення викладені у статтях 263, 264 ЦПК України.

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону відповідає в повній мірі.

Як вбачається з матеріалів справи і таке встановили суди першої та апеляційної інстанцій, 23 грудня 2010 року Ленінським районним судом міста Миколаєва ухвалено рішення у справі № 2-6243/10, яким стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 в солідарному порядку на користь ОСОБА_6 заборгованість за договором позики від 08 серпня 2009 року в розмірі 510000 грн., судовий збір в сумі 1700 грн., витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу в сумі 120 грн. (а.с.35 том1)

Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 20 вересня 2011 року вказане рішення в частині вимог про стягнення з ОСОБА_7 510000 грн. за договором позики та 1820,00 грн. судових витрат скасовано та закрито провадження в цій частині. В решті рішення суду залишено без змін (а.с.176 том 1).

Виданий судом відносно боржника ОСОБА_1 виконавчий лист було пред`явлено стягувачем до примусового виконання.

Згідно відповіді Інгульського ВДВС від 03 лютого 2023року № 11297, наданої на адвокатський запит представника ОСОБА_1 , та підтвердженого довідкою від 17 січня 2023 року зі «Спецрозділу» АСВП, виконавче провадження № 31960082 за вказаним виконавчим листом було відкрито 02 квітня 2012 року, 21травня 2014 року винесено постанову про арешт майна боржника та заборони на його відчуження. 30 червня 2016 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пункту 2 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції закону до 05 жовтня 2016 року (відсутність у боржника майна, на яке може бути звернуто стягнення) (а.с.196 том1).

Накладення арешту на нерухоме майно боржника ОСОБА_1 підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно. Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 17.01.2023 (номер запису про обтяження: 5756243 від 23 травня 2014 року (а.с.192 том1).

19 січня 2023 року представник боржника звернувся до Інгульського ВДВС із заявою про скасування арешту/заборон з усього рухомого та нерухомого майна, яке належить ОСОБА_1 (а.с.202 том 1).

27 січня 2023 року представник боржника надав до Інгульського ВДВС заяву стягувача ОСОБА_6 від 25 січня 2023 року, яка посвідчена приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Дворецькою О.М. та зареєстрована в реєстрі за № 81, про проведення з ним ( ОСОБА_6 ) у квітні 2020 року ОСОБА_1 повного розрахунку (повної сплати суми боргу) в сумі 511820,00 грн. згідно виконавчого листа по справі № 2-6243, виданого Ленінським районним судом міста Миколаєва 02 березня 2012 року (а.с.203-204 том 1).

У відповіді від 25 січня 2023 року № 10469 Інгульський ВДВС повідомив представника боржника про неможливість надання копії постанови про повернення виконавчого документу стягувачу та постанови про арешт майна, оскільки матеріали виконавчих проваджень знищено відповідно до вимог розділу 9 пункту 9 Порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби (а.с. 205 том1).

У відповіді від 03 лютого 2023 року №11297 Інгульський ВДВС зазначив, що для зняття арешту з майна боржник необхідно сплатити по виконавчому провадженню № 31960082 виконавчий збір в сумі 51182 грн. та витрати виконавчого провадження 300 грн. (а.с. 196 том 1).

Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Під час виконання судових рішень сторони виконавчого провадження мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду.

Так, частиною 1 статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Згідно із положеннями статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до частини першої статті 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Схожі за змістом положенням містились у статті 25 цього ж Закону у редакції, чинній на час накладення арешту на майно боржника ОСОБА_1 у виконавчому провадженні № 31960082.

Відповідно до положень частини четвертої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на момент звернення заявника до суду із цією скаргою) підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; 9) підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону.

В апеляційній скарзі представник Інгульського ВДВС зазначає, що відсутні передбачені статтею 50 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на час повернення виконавчих документів стягувачу) підстави для зняття арешту з майна боржника.

Чинна на дату винесення постанови про повернення виконавчого документу стягувачу редакція Закону України «Про виконавче провадження» (частина четверта статті 50) передбачала, що у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження.

Враховуючи викладене, повернення виконавчого документа стягувачу на підставі статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на час повернення виконавчих документів стягувачу) не встановлювало прямого обов`язку державного виконавця знімати арешт з майна боржника.

Водночас, спір виник у зв`язку з тим, що на заяву від 19 січня 2023 року про зняття арешту у зв`язку з виконанням виконавчого документу поза межами виконавчого провадження державний виконавець відмовився зняти арешт з майна боржника.

За таких обставин, стаття 50 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на час повернення виконавчих документів стягувачу) не є тим законом, який регулює спірні правовідносини.

Суд враховує, що застосування державними виконавцями наданого їм широкого кола повноважень та законодавчо визначених механізмів, спрямованих на виконання судових рішень, входить до їх обов`язків, визначених статтею 18 Закону України «Про виконавче провадження», щодо вжиття передбачених цим Законом заходів для неупередженого, ефективного, своєчасного і повного вчинення виконавчих дій.

Аналіз норм Закону України «Про виконавче провадження» щодо підстав накладення арешту на майно боржника та зняття такого арешту дає підстави дійти висновку, що арешт майна боржника є заходом звернення стягнення на майно боржника, який виконавець має право застосувати для забезпечення реального виконання виконавчого документа, що відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» підлягає примусовому виконанню.

Водночас у разі повного виконання виконавчого документа та сплати витрат, пов`язаних з його примусовим виконанням, підстави для збереження чинності арешту майна боржника відсутні.

У справі, що переглядається, встановлено, що після повернення стягувачу виконавчого документа про стягнення з ОСОБА_1 коштів, ОСОБА_6 , нотаріально посвідченою заявою підтвердив повну сплату ОСОБА_1 у квітні 2020 року боргу у загальному розмірі 511820 грн. згідно виконавчого листа по справі № 2-6243/10 та відсутність майнових претензій до боржника.

Законом України «Про виконавче провадження» не врегульовано правовідносини щодо припинення заходів примусового виконання виконавчого документа у зв`язку з його добровільним виконанням після повернення виконавчого документа стягувачеві.

Подаючи заяву про зняття арешту з майна, представник ОСОБА_1 вказав, що ОСОБА_1 погасила борг перед ОСОБА_6 у добровільному порядку поза межами виконавчих проваджень, які є завершеними та матеріали яких знищено виконавчою службою.

За таких обставин суд першої інстанції обґрунтовано вважав доцільним зняти арешт, накладений на майно боржника для забезпечення виконання вже виконаного судового рішення, оскільки у подальшому застосуванні арешту відсутня необхідність.

Крім того, застосування арешту майна боржника як обмежувальний захід не повинен призводити до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), що свідчить про необхідність його застосування виключно у випадках та за наявності підстав, визначених законом.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права

Згідно зі статтею 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Указані норми визначають непорушність права власності (в тому числі приватної) та неможливість позбавлення чи обмеження особи у здійсненні нею права власності.

Зазначені приписи покладають на державу позитивні зобов`язання забезпечити непорушність права приватної власності та контроль за виключними випадками позбавлення особи права власності не тільки на законодавчому рівні, а й під час здійснення суб`єктами суспільних відносин правореалізаційної та правозастосовчої діяльності. Обмеження позитивних зобов`язань держави лише законодавчим врегулюванням відносин власності без належного контролю за їх здійсненням здатне унеможливити реалізацію власниками належних їм прав, що буде суперечити нормам Конституції України та Конвенції.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Зазначеними приписами саме на суд покладено виконання позитивних зобов`язань держави щодо вирішення спорів між учасниками юридичного конфлікту, які виникають між ними у відносинах власності при реалізації належних їм правомочностей.

Суд повинен реалізовувати своє основне завдання (стаття 2 ЦПК України), а саме справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення спорів на засадах верховенства права з метою ефективного забезпечення кожному права на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

У даній правовій ситуації відмова у задоволенні скарги щодо зняття арешту, накладеного на все майно ОСОБА_1 у виконавчому провадженні № 31960082, унеможливила б у подальшому здійснення належного захисту майнових прав заявника щодо зняття арешту з його майна, оскільки чинне законодавство не регулює питання зняття обтяжень з майна боржника у випадку добровільного виконання виконавчого документа після повернення його стягувачу.

При цьому слід врахувати те, що наявність протягом тривалого часу (9 років) нескасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, а також за відсутності будь-яких відомостей стосовно рішення про стягнення виконавчого збору, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном.

На підставі зазначеного колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що незняття відділом ДВС арешту з майна боржника у виконавчому провадженні саме за обставинами цієї справи є протиправною бездіяльністю органу державної виконавчої служби, і порушене право ОСОБА_1 підлягає захисту шляхом зобов`язання відділу ДВС зняти арешт з майна боржника.

За таких обставин та враховуючи добровільне погашення боржником боргу за погодженням з кредитором, відсутність виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, відсутність будь-яких відомостей стосовно рішення виконавця про стягнення з боржника виконавчого збору, наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно боржника та відсутність необхідності подальшого застосування такого арешту на майно боржника, висновок суду першої інстанції про визнання бездіяльності виконавчої служби щодо незняття арешту з майна заявника, що є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном, є законним та обґрунтованим.

Подібних висновків, які викладені у цій постанові, дійшов Верховний Суд у постановах від 01 листопада 2021 року у справі № 21/170-08, від 03 листопада 2021 року у справі № 161/14034/20 (провадження № 61-1980св21), від 22 грудня 2021 року у справі № 645/6694/15-ц (провадження № 61-18160св19).

Доводи апеляційної скарги відхиляються колегією суддів, оскільки не спростовують та суперечать наведеним висновкам.

Зокрема, посилання на те, що зняттю арешту з майна боржника ОСОБА_1 перешкоджає несплата нею виконавчого збору та витрат виконавчого провадження є хибним.

Так, відповідно до частин 1, 3, 8 статті 28 статті Закону України «Про виконавче провадження» у редакції, чинній на час повернення виконавчого лита щодо боржника ОСОБА_1 стягувачу у виконавчому провадженні № 31960082, у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню чи поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом. У разі невиконання боржником у той самий строк рішення, за яким боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавчий збір стягується в розмірі шістдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - фізичної особи і в розмірі ста двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - юридичної особи. У зазначених розмірах виконавчий збір стягується з боржника також у разі повернення виконавчого документа без виконання за письмовою заявою стягувача та у разі виконання рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки та виконання боржником рішення після закінчення строку для самостійного його виконання, зокрема шляхом перерахування коштів безпосередньо на рахунок стягувача. Постанова про стягнення виконавчого збору може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

Виконавчий збір стягується незалежно від вчинення державним виконавцем заходів примусового виконання, передбачених цим Законом.

Постанова про стягнення виконавчого збору виноситься під час першого надходження виконавчого документа державному виконавцю. Під час наступних пред`явлень до виконання виконавчого документа державному виконавцеві виконавчий збір стягується в частині, що не була стягнута під час попереднього виконання.

Постанова про стягнення виконавчого збору надсилається боржнику не пізніше наступного робочого дня після її винесення і може бути оскаржена до суду в десятиденний строк.

Згідно із частинами 1, 5 статті 41 Закону України «Про виконавче провадження» у тій же редакції витрати органів державної виконавчої служби, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень, є витратами виконавчого провадження.

Постанова про стягнення з боржника витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, виноситься на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження у разі необхідності їх примусового стягнення згідно з вимогами цього Закону. Зазначена постанова надсилається боржнику не пізніше наступного робочого дня після її винесення і може бути оскаржена ним у порядку, встановленому цим Законом.

Зміст наведених положень закону свідчить про те, що насамперед для вирішення питання стягнення з боржника як виконавчого збору, так і витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, державним виконавцем виноситься постанова, а примусове їх стягнення проводиться в порядку, визначеному для виконавчих проваджень. Проте матеріали справи не містять доказів наявності відповідних постанов державного виконавця про стягнення з боржника ОСОБА_1 виконавчого збору та витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій. За такого не має підстав для збереження арешту всього майна заявниці з метою стягнення зазначених державним виконавцем витрат.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням викладеного, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а оскаржуване судове рішення слід залишити без змін, оскільки його ухвалено з дотриманням вимог матеріального закону, який регулює спірні правовідносини, та дотриманням вимог процесуального законодавства.

Оскільки у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, то у колегії суддів з урахуванням положень частини тринадцятої статті 141 ЦПК України відсутні підстави для розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Інгульського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) залишити без задоволення, ухвалу Ленінського районного суду міста Миколаєва від 26 квітня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному поряду до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді Л.М. Царюк

Ж.М.Яворська

________________________________________________

Повний текст постанови складений 20 червня 2023 року