ОЧАКІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 483/934/22
Провадження № 2/483/112/2023
РІШЕННЯ

Іменем України

23 серпня 2023 року м. Очаків

Очаківський міськрайонний суд Миколаївської області у складі:

головуючої - судді Шевиріної Т.Д.,

за участю секретаря - Акопової К.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики,-

В С Т А Н О В И В:

08 листпоада 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, предметом якого є: стягнення з відповідача заборгованості за договором позики у розмірі 200 доларів США, а також 235 501 грн 78 коп., що є пенею у розмірі 10% за кожен прострочений день використання коштів.

В обґрунтування вимог зазначив, що 21 жовтня 2021 року сторони у простій письмовій формі уклали договір позики, оформивши його розпискою, за містом якої позивач надав відповідачу 200 доларів США строком до 21 грудня 2021 року. За умовами договору, у разі неповернення коштів у визначений строк ОСОБА_2 зобов`язався сплатити 10 відсотків за кожний день прострочення повернення коштів. Оскільки відповідач взяті на себе зобов`язання не виконує, позивач змушений звернутися до суду.

Позивач в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій, крім цього, зазначив, що повністю підтримує заявлені вимоги.

Відповідач, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи у порядку, до суду не з`явився, про причини своєї неявки не повідомив.

Дослідивши долучені до матеріалів справи письмові докази та наданий позивачем оригінал розписку, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що 21 жовтня 2021 року сторони уклали договір позики, за умовами якого ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 200 доларів США, які зобов`язався повернути до 21 грудня 2021 року. У разі прострочення сплати суми заборгованості відповідач зобов`язався сплатити 10% пені за кожну добу прострочення.

В підтвердження вказаних фактів позивачем надано оригінал боргової розписки, який долучено до матеріалів справи.

Вирішуючи цивільно-правовий спір, що переданий на розгляд суду, слід виходити з такого.

Статтею 202 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК) визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Відповідно до статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Зазначений правовий висновок, зроблений Верховним Судом України, викладений у Постанові судової палати у цивільних справах від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13.

Згідно з положеннями статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

При цьому, за статтею 545 ЦК України, кредитор, прийнявши виконання зобов`язання, на вимогу боржника повинен видати йому розписку про одержання виконання частково або у повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові.

У разі неможливості повернення боргового документу кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Наявність боргового документу у боржника підтверджує виконання ним обов`язку і, навпаки, знаходження такого документу у кредитора - засвідчує факт невиконання боржником зобов`язання.

Щодо валюти договору, суд звертає увагу на таке.

Грошовою одиницею України є гривня (частина перша статті 99 Конституції України), однак Основний Закон не встановлює заборони використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України). Тобто гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на території України за номінальною вартістю (частина перша статті 192 ЦК України), тоді як обіг іноземної валюти регламентований законами України.

Приписи чинного законодавства, хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, у якому має бути виражене та виконане зобов`язання (частина перша статті 192, частина перша статті 524, частина перша статті 533 ЦК України), однак не забороняють вираження у договорі грошового зобов`язання в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті, а також на перерахунок грошового зобов`язання у випадку зміни НБУ курсу національної валюти України щодо іноземної валюти.

Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті (частина друга статі 524 ЦК України). Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (частина друга статті 533 ЦК України).

Як укладення, так і виконання договірних зобов`язань, зокрема позики, виражених через іноземну валюту, не суперечить законодавству України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошей (суму позики), тобто таку ж суму грошових коштів в іноземній валюті, яку він отримав у позику.

Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у справах №373/2054/16 (постанова суду від 16 січня 2019 року), №363/1834/17 (постанова суду від 13 липня 2022 року).

З урахуванням викладеного, а також того, що предметом укладених між сторонами договорів позики були гроші в іноземній валюті (а не гривня та не гривневий еквівалент), з огляду на те, що сторони не обумовили іншого порядку повернення заборгованості, суд дійшов висновку про необхідність стягнення заборгованості у визначеній сторонами валюті.

Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Частиною 2 статті 78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Враховуючи викладене, а також ту обставину, що позивач свій процесуальний обов`язок доказування виконав - надав суду оригінали розписок на підтвердження факту невиконання боржником своїх зобов`язань за договорами позики на загальну суму 200 доларів США, а відповідач наведеного належними та допустимими доказами не спростував, суд дійшов висновку, що саме така сума у такій самій валюті має бути повернута боржником, а тому позов в цій частині підлягає задоволенню.

Вирішуючи позов в частині стягнення неустойки (пені), нарахованої через прострочення виконання зобов`язання, суд виходить з такого.

Відповідно до вимог ст.ст. 525, 526, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином і в строк, встановлений в договорі, одностороння відмова від зобов`язання, якщо інше не встановлено договором, не допускається.

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. За порушення зобов`язання винна особа несе цивільно-правову відповідальність, тобто зазнає основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні боржника певних прав або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового, зокрема, у даному випадку - стягнення неустойки (пені).

Разом з тим, враховуючи, що завданням цивільного судочинства є, крім іншого, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ, застосовуючи принцип пропорційності цивільного судочинства, суд також застосовує до спірних правовідносин положення ч. 3 ст. 551 ЦК України.

Відповідно до зазначеної правової норми розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

З урахуванням викладеного, а також того, що на суму боргу, що становить 200 доларів США, позивачем нараховано 6 440 доларів США в рахунок неустойки (пені) за користування коштами, та, крім того, що він, усвідомлюючи порушення відповідачем умов договору позики, починаючи з січня 2022 року, допустив нарахування неустойки в сумі, що в 32,2 рази перевищує розмір суми основного боргу, і до листопада 2022 року не звертався з вимогою про погашення заборгованості, суд на підставі ч. 3 ст. 551 ЦК України зменшує розмір пені за прострочене зобов`язання з 6 440 доларів США до 200 доларів США, які стягує в національній валюті України - гривні за курсом НБУ, опублікованим на офіційному сайті.

Станом на 08 листопада 2022 року НБУ встановлено офіційний курс гривні до долара США на рівні 36,5686 що підтверджується відповідною роздруківкою, долученою до матеріалів справи (а.с. 12). Відтак, сума, що підлягає стягненню в якості неустойки за допущене прострочення погашення зобов`язання, становить 7 314 грн.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, що складаються з суми судового збору, сплаченого позивачем при зверненні до суду з позовом, слід виходити з такого.

Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Виходячи з того, що заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а судовий збір сплачено у максимальному розмірі, суд стягує на користь позивача сплачену ним суму судового збору усього в розмірі 146 грн 28 коп..

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 13, 259, 263-265 Цивільного процесуального кодексу України, -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 в рахунок погашення заборгованості за договором позики від 21 жовтня 2021 року - 200 (двісті) доларів США.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 - 7 314 (сім тисяч триста чотирнадцять) гривень - в рахунок неустойки (пені) за кожен день прострочення зобов`язання.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 - 146 (сто сорок шість) грн 28 коп. в рахунок відшкодування судового збору.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Миколаївського апеляційного суду через Очаківський міськрайонний суд Миколаївської області протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Головуюча: