ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3583/23 Справа № 212/5863/22 Суддя у 1-й інстанції - Ваврушак Н. М. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 квітня 2023 року м.Кривий Ріг

Справа № 212/5863/22

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Бондар Я.М., Остапенко В.О.

сторони:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області, правонаступником якого є Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України,без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Повалій Олена Василівна, на рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 січня 2023 року,яке ухвалене суддею Ваврушак Н.М. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 17 січня 2023 року,-

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області (надалі Фонд, Відділення Фонду, Відповідач), правонаступником якого є Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, про стягнення моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я.

Позовна заява обґрунтована тим, що ОСОБА_1 працював у період з 14.07.1976 року по 31.01.1994 року на шахті Саксагань підземним прохідником, з 01.02.1994 року по 22.07.1996 року на шахті Гігант підземним прохідником.

За час роботи на шахті Саксагань, позивач отримав професійне захворювання, причиною виникнення якого, відповідно до акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 01.08.1996 року, стала робота у підземних умовах на ш.Саксагань - 17 років 9 місяців, на ш.Гігант - 2 роки 6 місяців, за професією підземний прохідник, у несприятливих мікрокліматичних умовах.

Рішенням ВТЕК від 24.07.1996 року ОСОБА_1 первинно встановлено професійне захворювання хр.п/крижова полірадикулопатія з вираженими статико-динамічними порушеннями та больовим симптомом та визначено 63% втрати професійної працездатності.

В подальшому ОСОБА_1 проходив неодноразовий переогляд (18.06.1997 року, 14.07.1998 року, 20.07.1999 року, 13.07.2000 року, 25.07.2001 року) йому було повторно встановлено ступінь втрати професійної працездатності 50% у зв`язку з професійним захворюванням.

Рішенням ЛТЕК від 16.07.2002 позивачу встановлено ступінь втрати професійної працездатності 50% у зв`язку з професійним захворюванням з 01.08.2002 року безстроково та встановлена 3 група інвалідності.

У зв`язку з вказаним хронічним професійним захворюванням порушено та порушуються нормальні життєві зв`язки позивача, він позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання. Тривалий процес лікування, позбавляє можливості позивача вести повноцінний спосіб життя. З моменту отримання хронічного професійного захворювання, він постійно відчуває фізичні страждання та біль, обґрунтовані важкістю самопочуття та особливостями лікування. Окрім того, внаслідок отриманих хронічних професійних захворювань, що супроводжується значною втратою працездатності, систематичною необхідністю отримання медичної допомоги, він постійно відчуває психологічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги, вираженої у почуттях розпачу, тривоги, дратівливості, у почуттях страху, поганому сні на фоні сильних больових відчуттів. Все це постійно і негативно позначалося і позначається сьогодні на душевному та фізичному станах. На даний час його самопочуття не поліпшується, негативні зміни у його житті є незворотними, усвідомлення чого, завдає йому душевного болю та страждань. Перелічені негативні явища не можуть не викликати переживання, страждання, стрес, депресію. Отже, факт моральних страждань є очевидним і не потребує доказуванню іншими засобами доказування.

01.08.1995 року наказом Мінпромполітики України від 27 липня 1995 року за №148 зі складу об`єднання ВО «Кривбасруда» виділена шахта «Саксагань» у самостійне державне підприємство. Державне підприємство шахта «Саксагань» (код ЄДРПОУ -21933664), у зв`язку з завершенням заходів по ліквідації, виключено з Єдиного державного реєстру підприємства та організацій України 25.12.2000 року, правонаступників підприємство не має.

У зв`язку із ліквідацією державного підприємства шахти «Саксагань» (код ЄДРПОУ - 21933664), із вимогою про відшкодування моральної шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я під час виконання трудових обов`язків позивач звертається до органів державного соціального страхування, а саме до Управління виконавчої дирекції Фонду.

Посилаючись на викладене, просив суд: стягнути на його користь з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області моральну шкоду, у зв`язку із ушкодженням здоров`я внаслідок професійного захворювання, в сумі 245 000,00 гривень, без урахування утримання податку з доходу фізичних осіб та інших податкових платежів.

Рішенням Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 січня 2023 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Повалій О.В., просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та невідповідність висновків суду обставинам справи.

Апеляційна скарга мотивована тим, що з 01.08.1995 року, наказом Мінпромполітики України від 27 липня 1995 року за №148, шахта «Саксагань» виділена зі складу об`єднання ВО «Кривбасруда» у самостійне державне підприємство, а професійне захворювання у позивача первинно встановлено 24 липня 1996 року, тобто після виділення шахти Саксагань у Державне підприємство шахта «Саксагань» (код ЄДРПОУ -21933664)

25.12.2000 року Державне підприємство шахта «Саксагань» (код ЄДРПОУ -21933664), у зв`язку з завершенням заходів по ліквідації, виключено з Єдиного державного реєстру підприємства та організацій України, правонаступників підприємство не має, а тому моральну шкоду має відшкодовувати саме Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області.

Також, посилається на судову практику районного та апеляційного судів, відповідно до якої Акціонерне товариство «Криворізький залізорудний комбінат» не є правонаступником прав і обов`язків шахти «Саксагань» ДВО «Кривбассруда».

У відзиві на апеляційну скаргу, до якого додано докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи, відповідач Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області, правонаступником якого є Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, за наявними матеріалами справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_1 працював у період з 14.07.1976 року по 31.01.1994 року на шахті Саксагань підземним прохідником, з 01.02.1994 року по 22.07.1996 року на шахті Гігант підземним прохідником, що підтверджено копією трудової книжки (а.с.11-12).

Відповідно до Акту розслідування хронічного професійного захворювання (отруєння) від 01.08.1996 року, складеного на підприємстві ВО «Кривбасруда», встановлено наявність у ОСОБА_1 професійних захворювань: хронічна п/крижова полірадимкулопатія з вираженими статико-динамічними порушеннями та больовим симптомом; нейросенсорна приглухуватість першого ступеня.

Відповідно до Акту розслідування хронічного професійного захворювання (отруєння) від 01.08.1996 року, ОСОБА_1 на протязі 20 років 5 місяців працював в умовах впливу шкідливих виробничих факторів у несприятливих мікрокліматичних умовах та підвищеному рівні шуму, а саме на ш.Саксагань - 17 років 9 місяці, ш.Гігант - 2 роки 6 місяці (а.с. 13).

Відповідно до висновку ЛТЕК від 24.07.1996 року, ОСОБА_1 первинно встановлено ступінь втрати працездатності у зв`язку з виявленням професійного захворювання в розмірі 65% та встановлена друга трупа інвалідності, із переоглядом 01.08.1997 року (а.с.14).

В подальшому, при переогляді 18.06.1997 року, 14.07.1998 року, 20.07.1999 року, 13.07.2000 року, 25.07.2001 року, ОСОБА_1 встановлено 50% втрати професійної працездатності в зв`язку з професійним захворюванням та встановлена третя група інвалідності (а.с.14-17).

Рішенням МСЕК від 16.07.2002 року позивачу встановлено ступінь втрати професійної працездатності 50% у зв`язку з професійним захворюванням з 01.08.2002 року безстроково та встановлена 3 група інвалідності (а.с.18).

Спір виник з приводу відшкодування позивачеві моральної шкоди, завданої внаслідок ушкодження здоров`я на виробництві, що потягло за собою втрату професійної працездатності, за рахунок Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області, у зв`язку з ліквідацією Державного підприємства- шахти «Саксагань» без правонаступників.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» набрав чинності з 01.04.2001 року, тоді як право на відшкодування моральної шкоди виникло у позивача ОСОБА_1 з дня первинного встановлення МСЕК стійкої втрати професійної працездатності, тобто з 24.07.1996 року, а тому належним суб`єктом, який має відшкодовувати моральну шкоду є роботодавець.

При цьому, суд виходив з того, що правонаступником усіх прав та обов`язків Державного Виробничого Об`єднання по видобутку руд підземним способом «Кривбасруда» у структурних одиницях якого на шахтах «Саксагань» працював позивач - є ПАТ «Кривбасзалізрудком», правонаступником якого є АТ «Кривбасзалізрудком», оскільки, шахта «Саксагань» була виділена у самостійне державне підприємство, відповідно до наказу Мінпромполітики України від 27 липня 1995 року за №148, з 01 серпня 1995 року, а позивач ОСОБА_1 працював на шахті «Саксагань» у період часу з 14.07.1976 року по 31.01.1994 року, у зв`язку з чим Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області є неналежним відповідачем у даній справі.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 3 Конституції України передбачається, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Частина 4 статті 43, частина 1 статті 46 Конституції України встановлюють, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, є одним із видів загальнообов`язкового державного соціального страхування (стаття 4 Закону України від 14 січня 1998 року № 16/98-ВР «Основи законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування»), правове регулювання якого здійснювалося, зокрема Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23 вересня 1999 року, який набрав чинності з 01 квітня 2001 року.

Норми вказаного Закону від 23 вересня 1999 року в редакції, чинній з моменту прийняття цього Закону і до внесення змін Законом України від 23 лютого 2007 року № 717-V, передбачали, що: відшкодування моральної шкоди застрахованим і членам їх сімей є завданням страхування від нещасного випадку (абзац 4 статті 1); у разі настання страхового випадку Фонд зобов`язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров`я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні, грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому (підпункт «е» пункту 1 частини першої статті 21); за наявності факту заподіяння моральної шкоди потерпілому Фондом провадиться страхова виплата за моральну шкоду (частина третя статті 28); моральна (немайнова) шкода, заподіяна умовами виробництва, яка не спричинила втрати потерпілим професійної працездатності, відшкодовується Фондом за заявою потерпілого з викладом характеру заподіяної моральної (немайнової) шкоди та за поданням відповідного висновку медичних органів. Відшкодування здійснюється у вигляді одноразової страхової виплати незалежно від інших видів страхових виплат (частина третя статті 34).

З огляду на положення статей 21, 28, 30, 34, 35 Закону від 23 вересня 1999 року право на отримання потерпілим страхових виплат у разі настання стійкої втрати працездатності, у тому числі виплати за моральну шкоду, виникає в особи з дня встановлення їй такої стійкої втрати працездатності вперше висновком МСЕК.

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» (зі змінами та доповненнями) надано роз`яснення про те, що, оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати: якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при такому виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду.

Тобто, спори щодо відшкодування шкоди на підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» повинні вирішуватися на підставі законодавства, яке було чинним на момент виникнення в потерпілого права на її відшкодування.

Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.

Частинами першою, третьою статті 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» в редакції Закону від 23 вересня 1999 року, визначено, що страховими виплатами є грошові суми, які згідно зі статтею 21 цього Закону Фонд виплачує застрахованому чи особам, які мають на це право, у разі настання страхового випадку. За наявності факту заподіяння моральної шкоди потерпілому провадиться страхова виплата за моральну шкоду. Відповідно до статті 13 зазначеного Закону страховим випадком є нещасний випадок на виробництві або професійне захворювання, що спричинили застрахованому професійно зумовлену фізичну чи психічну травму за обставин, зазначених у статті 14 цього Закону, з настанням яких виникає право застрахованої особи на отримання матеріального забезпечення та/або соціальних послуг.

Відповідно до абзацу 4 статті 1, підпункту «е» пункту 1 частини першої статті 21, частини третьої статті 34 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» завданнями страхування від нещасного випадку є, зокрема відшкодування матеріальної та моральної шкоди застрахованим і членам їх сімей.

У разі настання страхового випадку Фонд зобов`язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров`я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні, зокрема, грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому. Моральна (немайнова) шкода, заподіяна умовами виробництва, яка не спричинила втрати потерпілим професійної працездатності, відшкодовується Фондом за заявою потерпілого з викладом характеру заподіяної моральної (немайнової) шкоди та за поданням відповідного висновку медичних органів. Відшкодування здійснюється у вигляді одноразової страхової виплати незалежно від інших видів страхових виплат. Сума страхової виплати за моральну (немайнову) шкоду визначається в судовому порядку.

Пунктом 27 статті 77 Закону України від 20 грудня 2005 року «Про Державний бюджет України на 2006 рік» та пунктом 22 статті 71 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік» зупинено дію абзацу 4 статті 1, підпункту «е» пункту 1 частини першої статті 21, частини третьої статті 28 та частини третьої статті 34 Закону № 1105-XIV, якими обов`язок відшкодування моральної шкоди було покладено на Фонд.

Крім того, Законом України від 23 лютого 2007 року № 717-V «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», що набрав чинності 20 березня 2007 року, виключено частину третю статті 34 Закону № 1105-XIV, яка передбачала право потерпілого на відшкодування моральної шкоди.

Конституційний Суд України у рішенні від 08 жовтня 2008 року у справі № 1-32/2008 зазначені зміни до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» визнав такими, що відповідають Конституції України (є конституційними) з огляду на те, що право громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 ЦК України та статтею 237-1 КЗпП Україниїм надано право на відшкодування моральної шкоди за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця).

Законом України від 28 грудня 2014 року № 77-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов`язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці» викладено у новій редакції Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», в тому числі змінено його назву на Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування».

Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» набрав чинності 01 січня 2015 року.

Відповідно до частини восьмої статті 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їхніх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень ЦК України та КЗпП України.

Проте, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності (стаття 5 ЦК України).

Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. Зокрема, у рішеннях від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 05 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012 Конституційний Суду України зазначив, що закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

Отже, з урахуванням вищезазначеного, застраховані громадяни, які потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, мали право на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду з моменту набрання чинності Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», тобто з 01 квітня 2001 року та до 01 січня 2006 року, оскільки з цього часу суб`єктом, за рахунок коштів якого здійснюється відшкодування такої шкоди, є роботодавець.

Вищевикладене узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 210/2104/16-ц (провадження № 14-597цс18).

Таким чином, з огляду на те, що право на відшкодування моральної шкоди виникає в потерпілого з дня встановлення МСЕК стійкої втрати професійної працездатності, у позивача таке право виникло з 24 липня 1996 року, у зв`язку з чим до правовідносин щодо відшкодування позивачеві моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я внаслідок професійного захворювання мають застосовуватися норми ст. 440-1 ЦК Української РСР, ст. 153, 173-1 КЗпП України та Правила відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, затверджені Постановою КМУ №472 від 23.06.1993 року, в редакції станом на 1995 рік, а тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області є неналежним відповідачем у даній справі.

Доводи апеляційної скарги про те, що відшкодування моральної шкоди має здійснюватися саме Фондом соціального страхування України в Дніпропетровській області, у зв`язку з ліквідацією без правонаступників Державного підприємства шахта «Саксагань», колегією суддів відхиляються, з огляду на наступне.

Так, Криворізький гірничорудний трест «Кривбасруда» був створений після визволення міста від окупації в лютому 1944 році для відбудови підприємств гірничорудної промисловості Кривбасу, який підпорядковувався Наркомату гірничодобувної промисловості УРСР та з 1951 року трест «Кривбасруда» був розділений на два трести: «Дзержинськруда» та «Ленінруда».

Криворізький трест «Дзержинськруда» з 1951 року підпорядковувся Міністерству металургійної промисловості СРСР та у 1973 році реорганізований в Промислове Об`єднання видобутку руд підземним способом «Кривбасруда».

З 1975 року до складу Виробничого Об`єднання по видобутку руд підземним способом «Кривбасруда» входило 11 Рудоуправлінь на правах структурних одиниць, у тому числі шахта «Саксагань» та шахта «Комунар».

Станом на 01 січня 1978 року до складу ВО «Кривбасруда» входило 10 Рудоуправлінь, на правах структурних одиниць, у тому числі шахта «Саксагань» та шахта «Комунар».

Згідно наказу ВО «Кривбасруда» №433 від 16 грудня 1986 року та №685 від 25 грудня 1989 року шахту «Комунар» РУ ім. Дзержинського об`єднано з шахтою «Гігант» РУ ім. Дзержинського, основні та оборотні фонди шахти «Комунар» передано до шахти «Гігант»

01 жовтня 1989 року - Рудоуправління імені Кірова та ХХ партз`їзду виділилися зі складу Об`єднання в самостійні підприємства з наданням їм юридичного статусу. Інші Рудоуправління, згідно з наказом Мінметалургії СРСР від 07 вересня 1989 року за №170 та наказом по Об`єднанню від 20 вересня 1989 року за №349 були ліквідовані, а на їх базі створено на правах структурних одиниць 10 шахт: «Першотравнева-1», «Першотравнева-2», ім. Леніна, ім. Орджонікідзе, «Гвардійська», «Октябрська», «Родіна», «Саксагань», «Гігант», ім. Валявка.

01 серпня 1995 року наказом Мінпромполітики України від 27 липня 1995 року № 148 зі складу Об`єднання ВО «Кривбасруда» виділена шахта «Саксагань» у самостійне Державне підприємство. Наказом Міністерства промислової політики України № 04 від 20 січня 1997 року прийнято рішення про її ліквідацію.

Згідно з наказом Міністерства промислової політики України від 29 липня 1998 року № 263 Виробниче Об`єднання по видобутку руд підземним способом «Кривбасруда» було перейменовно на Державне підприємство «Криворізький державний залізорудний комбінат». Згідно з пунктом 2 цього наказу правонаступником перейменованого Виробничого Об`єднання по видобутку руд підземним способом «Кривбасруда» було призначене Державне Підприємство «Криворізький державний залізорудний комбінат».

Відповідно до пункту 1 наказу Міністерства промислової політики України від 12 липня 1999 року № 248 та пункту 1 наказу державної акцiонерної компанiї «Укррудпром» (далі - ДАК «Укррудпром») від 31 грудня 1999 року № 347 Державне Підприємство «Криворізький державний залізорудний комбінат», шляхом реорганізації, було перетворено на дочірнє підприємство «Криворізький державний залізорудний комбінат» ДАК «Укррудпром».

У наказі ДАК «Укррудпром» від 31 грудня 1999 року № 347 вказано, що зазначене дочірнє підприємство є правонаступником усіх майнових та немайнових прав і обов`язків реорганізованого Державного підприємства «Криворізький державний залізорудний комбінат».

Згідно з пунктами 1 та 3.2 наказу ДАК «Укррудпром» від 30 липня 2001 року № 290 вказане дочірнє підприємство шляхом реорганізації було перетворено у Відкрите акціонерне товариство «Криворізький залізорудний комбінат», яке стало правонаступником усіх майнових та немайнових прав та обов`язків дочірнього підприємства.

Відповідно до пункту 1.1 статуту ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат», затвердженого протоколом загальних зборів акціонерів ВАТ ««Криворізький залізорудний комбінат» від 30 березня 2011 року № 1/2011 та зареєстрованого 04 квітня 2011 року, ВАТ «Криворізький залізорудний комбінат» змінив найменування на ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат» та є правонаступником усіх прав та обов`язків ВАТ «Криворізький залізорудний комбінат».

Аналогічний правовий висновок викладено в Постанові Верхового Суду від 15 червня 2020 року у справі №212/3137/17-ц та 14 липня 2020 року у справі №212/6988/17-ц.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що правонаступником усіх прав та обов`язків Державного Виробничого Об`єднання по видобутку руд підземним способом «Кривбасруда» у структурних одиницях якого на шахті «Саксагань» працював позивач - є ПАТ «Кривбасзалізрудком», правонаступником якого є АТ «Кривбасзалізрудком», оскільки, підставою для встановлення позивачу ступеня стійкої втрати професійної працездатності, у зв`язку з професійним захворюванням, є робота у період з 14.07.1976 року по 31.01.1994 року в шкідливих умовах праці підземним прохідником на шахті «Саксагань» Державного Виробничого Об`єднання по видобутку руд підземним способом «Кривбасруда».

При цьому, слід зазначити, що позивач був звільнений з шахти «Саксагань» 31.01.1994 року, тобто до того, як остання була виділена у самостійне державне підприємство, відповідно до наказу Мінпромполітики України від 27 липня 1995 року за №148, а тому обов`язок з відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я на виробництві, у даному випадку, має покладатися на роботодавця - АТ «Кривбасзалізрудком», й доводи апеляційної скарги правильність висновків суду першої інстанції не спростовують.

Фактично всі доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Повалій Олена Василівна, - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 січня 2023 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 05 квітня 2023 року.

Головуючий:

Судді: