Справа № 452/267/22 Головуючий у 1 інстанції: Галин В.П.
Провадження № 22-ц/811/3235/22 Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2023 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Цяцяка Р.П.,

суддів Ванівського О.М. та Шеремети Н.О.,

за участю: секретаря Назар Х.Б.;

позивача ОСОБА_1

та його представника адвоката Мукан І.В.;

відповідачки ОСОБА_2

та її представника адвоката Захарко Ю.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 18 листопада 2022 року,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, в якому просив визнати грошові кошти у розмірі 81 356,73 долари США об`єктом спільної сумісної власності подружжя та стягнути з відповідачки на користь позивача 1/2 частину вартості згаданого спільного майна подружжя в розмірі 1 151 934 гривні 00 копійок., а також судові витрати.

Позовні вимоги обґрунтовувалися тим, що сторони даного спору з 07 вересня 1985 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 28 травня 2021 року було розірвано.

Стверджувалося, що за час спільного проживання у шлюбі сторонами було набуто 81 356,73 долари США, які зберігались на депозитному рахунку за договорами банківського вкладу в ПАТ «Кредобанк». Однак, відповідачка самостійно та на власний розсуд розпорядилась цим спільним майном - без погодження з позивачем та не в інтересах сім`ї, самостійно знімаючи грошові кошти та витрачаючи на власні потреби (а.с. 1-2).

Оскаржуваним рішенням у задоволенні позову відмовлено (а.с. 93-96).

Дане рішення оскаржив позивач.

Апелянт просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, покликаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та на порушення і неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

Стверджує, що в даному випадку «час припинення ведення спільного господарства та винесення постанови суду про розірвання шлюбу (між сторонами) не співпадають», а тому «формальне винесення рішення суду про розірвання шлюбу не має значення для визначення часу станом на який необхідно визначати обсяг майна, що підлягає поділу».

Вважає, що «відповідачкою не надано жодних доказів на підтвердження її виступу в суді щодо того, що вона витратила (спірні) кошти не на власні потреби» (а.с. 99-101).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта та його представника на підтримання доводів апеляційної скарги та заперечення цих доводів зі сторони відповідачки і її представника, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з наступних підстав.

ЦПК України встановлено, що:

- цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, і що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (статті 12 і 81);

- доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76);

- належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (стаття 77);

- обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (частина 1 статті 82);

- обставини, встановленні рішенням суду у (зокрема) цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи (частина 4 статті 82).

Виходячи з предмета спору, а саме: стягнення з відповідачки на користь позивача половини грошових коштів, які були спільною сумісною власністю подружжя, знаходились на банківському рахунку відкритому на ім`я відповідачки та були знятими останньою з цього рахунку в період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, саме на позивача покладається обов`язок доказування суду належними та допустимими доказами того, що:

1)станом на час зняття відповідачкою коштів, які є предметом даного спору, з банківського рахунку та їх використання нею сторони спору вже припинили спільне проживання та ведення спільного господарства;

2)спірні кошти були використаними відповідачкою проти волі позивача та не в інтересах сім`ї, а в її особистих цілях.

Судом встановлено, стверджується матеріалами справи та визнається всіма її учасниками (а, відтак, доказуванню не підлягає) те, що:

-сторони даного спору з 07 вересня 1985 року перебували у шлюбі, який було розірвано рішенням суду від 28 травня 2021 року (а.с. 52-53);

-остання транзакція по зняттю грошей з банківського рахунку відповідачкою була проведеною 22 травня 2020 року (а.с. 58-69);

-позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідачки половини спірних грошей через 20 місяців після зняття останніх сум з банківського рахунку і через 8 (вісім) місяців після ухвалення судом рішення про розірвання шлюбу між сторонами.

Тобто, як вбачається з вищенаведеного, шлюб між сторонами було розірвано через більш, як 12 місяців після зняття відповідачкою з банківського рахунку останньої суми грошей, які є предметом даного спору.

Як також вбачається з ухвали суду про примирення від 17 листопада 2020 року, саме позивач був ініціатором розірвання шлюбу з відповідачкою, однак в ході розгляду його позову про розірвання їхнього шлюбу звертався до суду із заявою, у якій просив надати сторонам строк для примирення, «оскільки вважає, що є можливість зберегти сім`ю» (а.с. 54-55).

За змістом частини 2 статті 65 СК України, при розпорядженні одним з подружжя майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

В ході апеляційного розгляду справи позивач (апелянт) не заперечив тверджень відповідачки про те, що певну частину знятих нею грошей було використано саме на його оперування та лікування, а також на весілля їхнього сина та облаштування побуту молодят, хоча і висловив свою незгоду з використанням спірних коштів на потреби сина.

Частиною 2 статті 3 Сімейного кодексу України встановлено, що дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає.

З урахуванням вищенаведених обставин в їх сукупності колегія суддів вважає, що використання одним з подружжя (відповідачкою) спільних коштів подружжя під час перебування у зареєстрованому шлюбі з позивачем на потреби їхніх спільних дітей не може розцінюватися, як використання нею цих коштів в її особистих цілях - проти волі позивача та не в інтересах сім`ї.

Як також пояснила в суді апеляційної інстанції відповідачка, після розірвання її з позивачем шлюбу останній залишився одноосібно проживати у приватному житловому будинку, який сторонами було збудовано під час перебування у шлюбі і (відповідно) такий є спільною сумісною власністю подружжя: наведені обставини позивач (апелянт) і не заперечував.

В той же час, позивачем (апелянтом) так і не було подано до суду доказів, які можна було б визнати належними та допустимими, того, що станом на час зняття відповідачкою спірних коштів з банківського рахунку їхня з відповідачкою сім`я вже повністю припинила своє існування і спірні кошти були використаними відповідачкою проти його волі та не в інтересах сім`ї.

Відтак, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дав належну оцінку всім обставинам і доказам по справі в їх сукупності та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому приходить до висновку про те, що підстави для його скасування (та, відповідно, для задоволення позову) відсутні і апеляційну скаргу на нього, доводи якої не спростовують висновків рішення суду, слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 18 листопада 2022 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повну постанову складено 03 квітня 2023 року.

Головуючий: Цяцяк Р.П.

Судді: Ванівський О.М.

Шеремета Н.О.