Дата документу 21.06.2023 Справа № 335/5699/21
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 335/5699/21
Провадження №22-ц/807/754/23
Головуючий в 1-й інстанції - Стеценко А.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2023 року місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідачаКухаря С.В.,
суддів:Бєлки В.Ю., Онищенка Е.А.,
секретарКниш С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «СЕНС БАНК» на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 09 січня 2023 року, ухвалене у м. Запоріжжі (повний текст рішення складено 19 січня 2023 року) у справі за позовом Акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_3 , приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Петрушенко Тетяна Іванівна, про визнання договору недійсним,-

В С Т А Н О В И В:

У травні 2021 року Акціонерне товариство «Альфа-Банк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_3 , приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Петрушенко Тетяна Іванівна, в якому просили визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 21.09.2012, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Петрушенко Тетяною Іванівною. В обґрунтування позову позивачем зазначено наступне. 23.02.2006 між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» «Укрсоцбанк» (правонаступник АТ «Укрсоцбанк») та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № 07П032-К, згідно з умовами якого банк надав ОСОБА_3 кредитні кошти у розмірі 118800 доларів США з кінцевим терміном до 22.02.2022. З метою забезпечення виконання грошових зобов`язань за вказаними кредитним договором ОСОБА_2 за договором іпотеки № 07П032-І від 23.02.2007 передав у іпотеку банку належну йому на праві власності квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Внаслідок реорганізації АТ «Укрсоцбанк» шляхом приєднання до АТ «Альфа-Банк», останнє є правонаступником кредитора за кредитним договором та іпотекодержателя за договором іпотеки. 03.03.2021 позивач дізнався, що 01.10.2012 право власності на предмет іпотеки перейшло до ОСОБА_1 на підставі договору-купівлі продажу квартири від 21.09.2012, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . При цьому, відчуження предмету іпотеки відбулося без згоди іпотекодержателя. Боржник за кредитним договором ОСОБА_3 , незважаючи на відчуження ОСОБА_2 предмету іпотеки, до теперішнього часу зареєстрована разом з власною донькою у зазначеній квартирі, що свідчить про те, що правочин по відчуженню предмета іпотеки є фраудаторним, тобто таким, що вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним. Позивач вважає, що відповідач ОСОБА_2 уклав оспорюваний правочин з метою приховати предмет іпотеки для неможливості виконання виконавчого напису нотаріуса про звернення стягнення на предмет іпотеки. Посилаючись на приписи ст.ст. 203, 215-216 ЦК України, позивач просив суд визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 21.09.2012, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Петрушенко Т.І., стягнути з відповідачів на користь позивача понесені останнім судові витрати зі сплати судового збору.

РішеннямОрджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 09 січня 2023 року, в задоволенні позову Акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_3 , приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Петрушенко Тетяна Іванівна, про визнання договору недійсним - відмовлено

Не погоджуючись з рішенням суду, Акціонерне товариство «СЕНС БАНК» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що позивач станом на сьогодні позбавлений можливості виконати виконавчий напис про звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки право власності на предмет іпотеки зареєстровано за третьою особою і визнання прав іпотекодержателя не призведе до захисту порушених прав. В задоволенні вимог до нового власника позивачу відмовлено, тому єдиним способом захисту порушеного права є звернення до суду із позовом про визнання угоди недійсною.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 23.02.2006 між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та третьою особою ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № 07П032-К (а.с. 44-49), згідно з умовами якого банк надав ОСОБА_3 у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 118800,00 доларів США, зі сплатою 13 процентів річних, з кінцевим терміном погашення заборгованості по кредиту до 22.02.2022. Кредит надано на споживчі цілі.

З метою забезпечення виконання грошових зобов`язань за вказаними кредитним договором відповідачем ОСОБА_2 на підставі іпотечного договору № 07П032-І від 23.02.2007 передано в іпотеку Акціонерно-комерційному баку соціального розвитку «Укрсоцбанк» нерухоме майно - квартиру, загальною площею 108,0 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_2 на праві приватної власності (а.с. 36-41).

23.02.2007 приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запоріжжя Туріченко О.М. накладено заборону відчуження вищезазначеної квартири у зв`язку з посвідченням договору іпотеки (а.с. 42).

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 26.06.2012 в справі № 403/8536/19 визнано договір іпотеки № 07П032-1 від 23.02.2007, укладений між ОСОБА_2 та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» таким, що припинив свою дію. Зобов`язано Запорізьку філію ДП «Інформаційний центр Міністерства юстиції України» зняти арешт з нерухомого майна квартири АДРЕСА_2 , реєстраційний номер обтяження: № 7626315, накладений постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження АА № 032268 від 23 липня 2008 року № 9465782, 9465922, накладені постановою про відкриття виконавчого провадження №565/3 від 29 січня 2010 року; №10386937, 10386971, накладені постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження № 1038/3 від 20 жовтня 2010 року та зобов`язати приватних нотаріусів, державних нотаріусів та ВДВС у Дніпропетровській області зняти заборону відчуження нерухомого майна в Єдиному державному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та в реєстрі заборон іпотек реєстраційний номер обтяження № 4571614, 4543947, а саме квартири АДРЕСА_2 , накладені 23 лютого 2007 року ПН Запорізького МНО Туріченко О.М.

21.09.2012 між відповідачами ОСОБА_2 (продавець) та ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу квартири, згідно умов якого ОСОБА_2 продав та передав у власність, а ОСОБА_1 купив та прийняв у власність належну продавцю на праві власності квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 108,0 кв.м., житловою площею 77,3 кв.м., яка розташована на земельній ділянці, кадастровий номер якої :05:001:0478, площею 0,0500 кв.м. Продаж квартири здійснено продавцем за 190400,00 грн., які згідно п. 2 договору продавець отримав від покупця до підписання договору. Відсутність заборони та інших обтяжень на відчужувану квартиру на момент вчинення правочину підтверджувалося витягом з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 37924803, витягом з Державного реєстру іпотек № 37924854, копії яких надано суду Запорізьким обласним державним нотаріальним архівом. Згідно довідки голови квартального комітету № 62 від 20.09.2012 відповідач ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 та ОСОБА_4 21.07.2012 зняті з реєстрації за адресою: АДРЕСА_3 .

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 23.04.2019 в справі № 403/8536/12 рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 червня 2012 року скасовано. В задоволенні позову ОСОБА_2 до Акціонерно-комерційного банку соціального розвитку «Укрсоцбанк», ОСОБА_5 про визнання договору іпотеки припиненим та зобов`язання вчинити певні дії відмовлено. Рішення в касаційному порядку не оскаржувалося.

Згідно інформації, що міститься на офіційному сайті Національного банку України в мережі Інтернет (https://bank.gov.ua/ua/news/all/natsionalniy-bank-vidklikav-bankivsku-litsenziyu-u-at-ukrsotsbank-u-rezultati-priyednannya-do-at-alfa-bank) правонаступником активів та зобов`язань АТ «Укрсоцбанк» з 15 жовтня 2019 року стало АТ «Альфа-Банк».

Згідно виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 01.12.2022 та витягу з Державного реєстру банків Акціонерне товариство «Альфа-Банк» 01.12.2022 змінило найменування на Акціонерне товариство «Сенс Банк».

Доказів порушення боржником (третьою особою ОСОБА_3 ) зобов`язання, забезпеченого іпотекою, сторонами суду не надано.

Пред`являючи позовні вимоги про визнання договору купівлі-продажу недійсними, позивач посилається на те, що за оскаржуваним договором купівлі-продажу предмет іпотеки в порушення приписів законодавства та умов іпотечного договору перейшов у власність ОСОБА_1 .

Відмовляючи у задоволенні вимог позову, суд першої інстанції виходив з того, що якщо позивач вважає себе іпотекодержателем та вважає, що його право іпотекодержателя порушене, належним способом захисту є звернення до суду з вимогою про визнання права іпотекодержателя, а не оспорення підстав набуття іншими особами прав на предмет іпотеки. За виниклих між сторонами справи правовідносин застосування наслідків недійсності правочину (договору купівлі-продажу нерухомого майна), з урахуванням реєстрації припинення іпотеки та обтяження, не можуть відновити право чи інтерес позивача як кредитора. Позовні вимоги АТ «Сенс Банк» про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна є неефективним способом захисту порушених прав позивача як іпотекодержателя, що є підставою для відмови в задоволенні позову.

З вказаними висновками суду першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду не погоджується, виходячи з наступного.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 Цивільного кодексу України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Способи захисту цивільного права чи інтересу - це визначені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (пункт 5.5)). Інакше кажучи, це дії, спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц (пункт 14)).

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Це право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто такий, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Вимога захисту цивільного права чи інтересу має забезпечити їх поновлення, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі отримання відповідного відшкодування (постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 09 лютого 2021 року у справі № 381/622/17 (пункт 14)).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23)).

Спірні правовідносини стосуються подальшого захисту права іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки, порушеного у зв`язку з відчуження предмету іпотеки на користь іншої особи.

Оспорюючи законність дій відповідачів, заявляючи про недобросовісність дій іпотекодавця та набувача майна, позивач просив визнати недійсним договір про відчуження іпотечного майна.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, пославшись на правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (провадження № 12-44гс20), вважав, що заявлений банком спосіб захисту майнових прав іпотекодержателя є неефективним, оскільки лише заявлення вимоги про визнання права іпотекодержателя призведе до відновлення порушених прав позивача, як іпотекодержателя спірного майна.

Колегія суддів, не погоджується із зазначеним висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Подібність правовідносин означає, зокрема тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм. Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи.

Під судовими рішеннями у справах зі спорів, що виникли з подібних правовідносин, необхідно розуміти, зокрема такі, в яких аналогічними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.

З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності і необхідності застосування правових висновків Великої Палати Верховного Суду у кожній конкретній справі.

Застосовуючи до спірних правовідносин правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (провадження № 12-44гс20), суд першої інстанції не урахував відмінність фактичних обставин справи № 922/2416/17 та справи, що переглядається.

Висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (провадження № 12-44гс20) щодо способу звернення до суду (ефективного способу захисту порушених прав іпотекодержателя) стосуються конкретних обставин, встановлених у вказаній справі, зокрема припинення іпотеки на підставі частини першої статті 593 ЦК України.

У справі, що переглядається, іпотека не припинилася на підставі частини першої статті 593 ЦК України, а записи про припинення іпотеки та заборони відчуження внесені на підставі рішення суду про визнання припиненим іпотечного договору, у подальшому скасованого. Відтак, висновок суду щодо застосування до спірних правовідносин як єдино можливого та ефективного способу захисту способу, визначеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (провадження № 12-44гс20), є помилковим.

Відмова за встановлених обставин у позові виключно з підстав неефективності способу захисту прав позивача не відповідає завданню цивільного судочинства (зокрема, щодо справедливого, неупередженого та своєчасного вирішення судом спорів з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав), визначеному у частині першій статті 2 ЦПК України.

Добросовісність є однією з основоположних засад цивільного законодавства та імперативним принципом щодо дій усіх учасників цивільних правовідносин (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Добросовісність - це відповідність дій учасників цивільних правовідносин певному стандарту поведінки, який характеризується чесністю, відкритістю, повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Тобто цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, що відповідатиме зазначеним критеріям та уявленням про честь і совість.

Частиною третьою статті 13 ЦК України визначено, що не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Зловживання правом - це особливий тип правопорушення, яке вчиняється правомочною особою при здійсненні нею належного їй права, пов`язаний з використанням недозволених конкретних форм у межах дозволеного їй законом загального типу поведінки.

Зловживання правом і використання приватноправового інструментарію всупереч його призначенню проявляється у тому, що: 1) особа (особи) "використовувала/використовували право на зло"; 2) наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки є певним станом, у який потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів / умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які "потерпають" від зловживання нею правом, або не перебувають); 3) враховується правовий статус особи/осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а й про обсяг прав інших учасників цих правовідносин і порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах, або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин) (постанова Верховного Суду від 11 листопада 2021 року у справі № 910/8482/18 (910/4866/21)).

Велика Палата Верховного Суду наголошувала на тому, що правочини, які вчиняються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути неправомірною та недобросовісною. Отже, правочин не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (постанова Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 02 червня 2021 року у справі № 904/7905/16, пункт 153). Відтак правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними і зводяться до зловживання правом (постанова Великої Палати Верховного Суду від 07 вересня 2022 року у справі № 910/16579/20 (провадження № 12-60гс21)).

За положеннями п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори.

За приписами ч. 1 ст. 207 ЦК України договір вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагентів та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ч. 1 ст. 638 та ч. 1 ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту досягнення в належній формі згоди з усіх істотних умов договору.

За приписами ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Положення ст. 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права і обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Згідно із частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною першою статті 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

За нормами частини третьої статті 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції згідно положень ЦК України наділені не лише сторона (сторони) такого правочину, але й інші, треті особи, які не є сторонами такого правочину, однак мають статус «заінтересованих осіб», тобто які на час розгляду справи судом не були стороною правочину, не мають права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендують на те, щоб майно в натурі було передано їм у володіння.

Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який вони мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає у тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Вказана правова позиція зазначена у постанові Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі № 6-605 цс 16, у постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі № 638/6137/17 (провадження № 61-22478св19).

Матеріально правовий інтерес Акціонерного товариства «СЕНС БАНК», яке не є стороною оспорюваного договору, полягає у тому, щоб іпотечне майно, яке відчужене за цим договором, залишалось у ОСОБА_2 , до якого у позивача наявні вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).

Під час розгляду справи колегія суддів враховує правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) про те, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (частина шоста статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір купівлі-продажу) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку).

Боржник (продавець), який відчужує майно на підставі договору купівлі-продажу після пред`явлення до нього вимог щодо звернення стягнення на предмети іпотеки, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір купівлі-продажу, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (частина шоста статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України).

Фраудаторні правочини (правочини, що вчинені боржником на шкоду кредиторам) в законодавстві України регулюються тільки в певних сферах (зокрема: у банкрутстві (стаття 20 Закону України від 14 травня 1992 року № 2343-XII «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкротом»); при неплатоспроможності банків (стаття 38 Закону України від 23 лютого 2012 року № 4452-VI «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»; у виконавчому провадженні (частина четверта статті 9 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження»).

Водночас, правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину.

При цьому, та обставина, що правочин із третьою особою, за яким боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства.

В обранні варіанта добросовісної поведінки боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Тому усі боржники мають на меті добросовісно виконати усі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення прав та правомірних інтересів кредитора.

Угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Угода, що укладається «про людське око», таким критеріям відповідати не може.

Відповідно до пункту 2.1.4. Договору іпотеки № 07П032-І від 23.02.2007, Іпотекодавець ОСОБА_2 зобов`язався без письмової згоди Іпотекодержателя, що оформлюється додатковою угодою до Договору іпотеки, не відчужувати предмет іпотеки, а також не передавати його в спільну діяльність, лізинг, оренду, користування.

На підставі вчиненого 03.06.2008 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Туріченко О.М. виконавчого напису, звернено стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_2 в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором у розмірі 592532,20 грн., зареєстровано в реєстрі за №1663.

21.09.2012 між відповідачами ОСОБА_2 (продавець) та ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу квартири, згідно умов якого ОСОБА_2 продав та передав у власність, а ОСОБА_1 купив та прийняв у власність належну продавцю на праві власності квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 108,0 кв.м., житловою площею 77,3 кв.м., яка розташована на земельній ділянці, кадастровий номер якої :05:001:0478, площею 0,0500 кв.м.

Як на підставу правомірності своїх дій при укладанні спірного договору, відповідачі посилались на рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 26.06.2012 в справі № 403/8536/19, яким визнано договір іпотеки № 07П032-1 від 23.02.2007, укладений між ОСОБА_2 та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» таким, що припинив свою дію, однак такі доводи безпідставні оскільки вказане рішення скасовано відповідно до постанови Дніпровського апеляційного суду від 23.04.2019 року.

Враховуючи наявність вчиненого 03.06.2008 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Туріченко О.М. виконавчого напису, і обізнаність про це відповідача ОСОБА_2 , зважуючи на звернення у червні 2012 року до суду з позовом про припинення зобов`язання за договором іпотеки, який зокрема містив вимоги щодо зобов`язання Запорізької філії ДП «Інформаційний центр Міністерства юстиції України» зняти арешт з нерухомого майна квартири АДРЕСА_2 , реєстраційний номер обтяження: № 7626315, накладений постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження АА № 032268 від 23 липня 2008 року № 9465782, 9465922, накладені постановою про відкриття виконавчого провадження №565/3 від 29 січня 2010 року; №10386937, 10386971, накладені постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження № 1038/3 від 20 жовтня 2010 року, і відповідно укладання протягом трьох місяців після ухвалення відповідного рішення договору купівлі-продажу іпотечного майна, за відсутності у матеріалах справи доказів наявності у ОСОБА_2 іншого майна на яке може бути звернуто стягнення, не має підстав для визнання дій відповідача ОСОБА_2 добросовісними та такими, що направлені на досягнення легітимної мети.

Установивши, що оспорюваний договір купівлі-продажу квартири за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, а вчинений з метою уникнення відповідальності відповідача ОСОБА_2 за рахунок цього майна, що є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення вимог позову.

При цьому слід зазначити, що порушене право відповідача ОСОБА_1 може бути відновлено шляхом стягнення коштів, сплачених за недійсним правочином.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Керуючись ст.ст. 367, 374, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «СЕНС БАНК» задовольнити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 09 січня 2023 року у цій справі скасувати та прийняти нову постанову наступного змісту.

Позов Акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_3 , приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Петрушенко Тетяна Іванівна, про визнання договору недійсним - задовольнити.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 108,0 кв.м., житловою площею 77,3 кв.м., яка розташована на земельній ділянці, кадастровий номер якої :05:001:0478, площею 0,0500 кв.м., укладений21.09.2012 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Петрушенко Т.І.

Стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства «Сенс Банк» судові витрати по сплаті судового збору за подання позову та апеляційної скарги по 2837,50 грн. з кожного.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 21 червня 2023 року.

Судді: С. В. Кухар

В.Ю. Бєлка

Е.А. Онищенко