Справа № 463/6126/21 Головуючий у 1 інстанції: Стрепко Н.Л.
Провадження № 22-ц/811/4473/21 Доповідач в 2-й інстанції: Крайник Н. П.
Провадження № 22-ц/811/4300/21
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2023 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ в складі:

головуючої: Н. П. Крайник

суддів: Я.А. Левика, М.М. Шандри

при секретарі: О.О. Бадівській

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Державної служби України з безпеки на транспорті на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 02 листопада 2021 року та на додаткове рішення Личаківського районного суду м. Львова від 15 листопада 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті, третя особа: голова Державної служби України з безпеки на транспорті Прокопчук Єгор Олександрович про визнання протиправним звільнення, поновлення на роботі та стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу, -

в с т а н о в и в:

02.06.2021 року позивач звернувся до суду з позовом до Державної служби України з безпеки на транспорті про визнання протиправним його звільнення з посади старшого державного інспектора відділу адміністрування Департаменту надання адміністративних послуг на наземному транспорті Державної служби України з безпеки на транспорті та поновлення його на займаній посаді; стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, що станом на 2 червня 2021 року становить 8033,6 гривень, а також судових витрат на професійну правову допомогу.

Позов мотивував тим, що з 2012 року працював у Державній інспекції України з безпеки на наземному транспорті, а згодом, після утворення Державної служби України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека) - в цій службі на різних посадах, державним службовцем не був. Наказом № 550-к від 30 квітня 2021 року, підписаним тимчасово виконуючим обов`язки голови Укртрансбезпеки Р.Кокотайло його було звільнено з посади старшого державного інспектора відділу адміністрування Департаменту надання адміністративних послуг на наземному транспорті Укртрансбезпеки з 5 травня 2021 року.

Вказує, що зазначене у наказі формулювання підстав його звільнення носить загальний характер і не дозволяє зрозуміти конкретних причин звільнення, вважає зазначений наказ протиправним та необґрунтованим, а звільнення - таким, що відбулося без будь-яких правових підстав на основі вигаданих мотивів та припущень.

Зокрема, у наказі наведено пункти Правил внутрішнього трудового розпорядку Укртрансбезпеки та пункти посадової інструкції працівника, при цьому, у наказі про звільнення не наведено конкретного порушення ним конкретного пункту конкретного документа, який, на думку роботодавця, він порушив. Жодний з пунктів його посадової інструкції не містить даних про обов`язок вчинення дій, за невиконання яких його звільнено з роботи. При цьому, на його думку, фактичною причиною його звільнення були обставини, встановлені за результатами службового розслідування, проведеного Управлінням внутрішньої безпеки відповідача, оформленого у вигляді службової записки начальника Управління В. Лаврика від 26 березня 2021 року № 31645/6.2/18-21, що було проведене відносно нього у зв`язку з виявленням відсутності одного бланку вантажного дозволу для здійснення міжнародних вантажних перевезень виду «універсальний ЕЗ» ФРН № 5301300 в пункті видачі дозволів «Львів». За результатами службового розслідування, наслідком якого стала підготовка службової записки, не було чітко й однозначно встановлено в його діях порушення трудового законодавства, проте - це не стало перешкодою для застосування до нього дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення з роботи.

Зазначив, що ні у посадовій інструкції, ні в Правилах внутрішнього трудового розпорядку, ані в будь-якими іншими документами не визначено його обов`язок здійснювати контроль за зберіганням чи використанням бланків дозволів, оприбуткування бланків дозволів також не входило до його посадових обов`язків. Відтак, його притягнуто до дисциплінарної відповідальності за дії, яких він не вчиняв і вчинення яких навіть не входило до його посадових обов`язків.

Крім того, в оскаржуваному наказі однією з підстав звільнення його з роботи вказана згода профспілкової організації працівників Державної служби України з безпеки на транспорті від 20 квітня 2021 року № 9, однак у вказаному листі не вказано, що цей лист є згодою на звільнення конкретного працівника - ОСОБА_1 з займаної посади, у листі не згадується прізвище, ім`я чи по батькові ОСОБА_1 , листом профспілка надає згоду на звільнення старшого державного інспектора відділу надання адміністративних послуг Управління Укртрансбезпеки у Львівській області, в той час як він станом на 5 травня 2021 року (на день звільнення) займав посаду старшого державного інспектора відділу адміністрування Департаменту надання адміністративних послуг на наземному транспорті Укртрансбезпеки. Також зазначає, що оскаржуваний наказ підписаний т.в.о. голови Укртрансбезпеки Р. Кокотайло, який на час його звільнення не був вказаний як керівник Укртрансбезпеки у ЄДРЮО, ФОП та ГО, тому у нього існують сумніви з приводу наявності у Р.Кокотайла повноважень на прийняття рішення про звільнення працівників.

У своїх письмових поясненнях він інформував начальника УВБ про те, що у період з 24 лютого 2021 року по 6 квітня 2021 року він не перебував на робочому місці у ПВД «Львів», а за вказівкою керівництва Західного міжрегіонального управління знаходився у відділі надання адміністративних послуг у Львівській області за адресою: 81135, Львівська область, Пустомитівський район, с. Зубра, вул. Богдана Хмельницького, 144, тому фізично не міг вчинити будь-яких дій, які могли б мати відношення до зникнення бланка дозволу та у зазначений період йому було закрито доступ до ЄІС за вказівкою керівника Західного міжрегіонального управління.

Щодо розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу зазначив, що його було звільнено 5 травня 2021 року, тому для розрахунку ним було враховано розмір заробітної плати за березень та квітень 2021 року згідно з довідкою про заробітну плату № 04/77 від 18 травня 2021 року: кількість робочих днів у березні 2021 року 21, кількість робочих днів у квітні 2021 року 22, разом кількість робочих днів у березні-квітні 2021 року 43; заробітна плата за березень 2021 року - 1090,91 грн., заробітна плата за квітень 2021 року - 16181,41 грн., сумарний розмір заробітної плати за березень та квітень 2021 року - 17272,32 грн.; середньоденний розмір заробітної плати за березень-квітень 2021 року - 401,68 грн/день; кількість днів вимушеного прогулу у травні 2021 року 18; кількість днів вимушеного прогулу у червні 2021 року (станом на день подання позову 2 червня 2021 року) 2. Відтак вказує, що середній розмір заробітку, не отриманого позивачем за час вимушеного прогулу у період з 6 травня 2021 року по 2 червня 2021 року включно, становить 8033,6 грн.

Оскаржуваним рішенням позов задоволено.

Визнано протиправним звільнення ОСОБА_1 з посади старшого державного інспектора відділу адміністрування Департаменту надання адміністративних послуг на наземному транспорті Державної служби України з безпеки на транспорті.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді старшого державного інспектора відділу адміністрування Департаменту надання адміністративних послуг на наземному транспорті Державної служби України з безпеки на транспорті.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді старшого державного інспектора відділу адміністрування Департаменту надання адміністративних послуг на наземному транспорті Державної служби України з безпеки на транспорті.

Стягнуто з Державної служби України з безпеки на транспорті в користь ОСОБА_1 47891 (сорок сім тисяч вісімсот дев`яносто одну) гривню 10 (десять) копійок середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період часу з 6 травня 2021 року по 2 листопада 2021 року включно, а також 908 (дев`ятсот вісім) гривень судового збору.

Стягнуто з Державної служби України з безпеки на транспорті в користь держави 908 (дев`ятсот вісім) гривень судового збору.

Додатковим рішенням заяву представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Галаня Василя Миколайовича про розподіл судових витрат задоволено.

Стягнуто з Державної служби України з безпеки на транспорті в користь ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 7 100 (сім тисяч сто) гривень.

Рішення та додаткове рішення суду оскаржила Державна служба України з безпеки на транспорті.

Вказує, що не погоджується з рішення суду через невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неповним та необ`єктивним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи та через неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

Судом першої інстанції не враховано, що відповідно до п.2.14, 2.15 та 2.25 посадової інструкції старшого державного інспектора відділу адміністрування Департаменту надання адміністративних послуг на наземному транспорті Укртрансбезпеки, Нечепурний Н.В. перевіряє документи та інформацію, необхідні для надання адміністративних послуг та здійснює в встановленому порядку ведення та наповнення відповідних баз даних, реєстрів, що використовуються Укртрансбезпекою під час здійснення покладених на нього відповідно до вимог законодавства завдань та функцій, а також несе відповідальність за внесення достовірних даних до них. Звертає увагу суду, що відповідно до п.4.2 посадової інструкції, ОСОБА_1 несе персональну відповідальність за допущення помилок при зберіганні, обліку та видачі міжнародних дозволів. Втрата бланків таких дозволів призводять до того, що у своїх скаргах перевізники, які не змогли отримати заброньовані ними завчасно дозволи, звинувачують Укртрансбезпеку у корупційних діяннях, що полягає в торгівлі дозволами на здійснення міжнародних перевезень автомобільним транспортом. Відповідно дії ОСОБА_1 наносять шкоду авторитету Державної служби України з безпеки на транспорті. Вважає, що за вказаних обставин суд мав би відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог та у стягненні середнього заробітку за вимушений прогул. Крім того, осільки позивач не надав детального розрахунку понесених ним витрат на професійну правничу допомогу, відповідач був позбавлений надати обґрунтоване заперечення його розміру. Вважає, що зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені, заявлені години роботи адвоката при підготовці позовної заяви від 02.06.2021 року не підтверджуються документально, оскільки подана позовна заява від 02.06.2021 року подана позивачем самостійно.

Просить рішення суду та додаткове рішення суду скасувати та постановити нове, яким в позові відмовити повністю.

Через канцелярію суду 04.07.2022 року за вх. № 12188 надійшов відзив позивача на апеляційну скаргу Державної служби України з безпеки на транспорті, у якому зазначено, що його звільнено з роботи за неналежне виконання обов`язків, які не складали зміст його трудових функцій, і стороною відповідача не надано жодного доказу покладення на нього зазначених обов`язків.

У засіданні суду апеляційної інстанції представник апелянта - Державної служби України з безпеки на транспорті Сусло Л.А. скаргу підтримала з підстав, наведених у ній, просила скаргу задоволити.

Позивач ОСОБА_1 проти скарги заперечив.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних мотивів.

Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Судом встановлено, що позивач працював на посаді старшого державного інспектора відділу адміністрування Департаменту надання адміністративних послуг на наземному транспорті Державної служби України з безпеки на транспорті.

12 лютого 2021 року до позивача наказом № 25-Д було застосовано дисциплінарне стягнення - оголошено догану за неналежне виконання посадових обов`язків, передбачених пунктами 1.2, 2.1, 2.2, 2.6, 2.10, 2.20 посадової інструкції старшого державного інспектора відділу надання адміністративних послуг Управління Укртрансбезпеки у Львівській області, затвердженої головою Державної служби України з безпеки на транспорті 23 червня 2020 року, а саме: порушення процедури оформлення та видачі (повернення) ТОВ «ЛАА» універсального дозволу Німеччина Е6 на автомобільний транспортний засіб з реєстраційним номером НОМЕР_1 .

Зазначений наказ є чинним, позивачем не оскаржувався.

Наказом від 30 квітня 2021 року № 550-к позивача звільнено з посади старшого державного інспектора відділу адміністрування Департаменту надання адміністративних послуг на наземному транспорті Державної служби України з безпеки на транспорті з 5 травня 2021 року у зв`язку з систематичним невиконанням посадових обов`язків на підставі пункту 3 ст. 40 КЗпП України.

Зі змісту наказу вбачається, що позивача було звільнено у зв`язку з систематичним порушенням процедури оформлення і видачі дозволів на поїздку по територіях іноземних держав при виконанні перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом у міжнародному сполученні, їх обміну та обліку, чим допущено порушення пунктів 1.6, 3.1 Правил внутрішнього трудового розпорядку для працівників, які не є державними службовцями Державної служби України з безпеки на транспорті, що затверджені наказом Укртрансбезпеки від 1 липня 2016 року № 357, а також пунктів 1.2, 2.1, 2.2, 2.14, 2.15, 2.17, 2.22 посадової інструкції старшого державного інспектора відділу адміністрування Департаменту надання адміністративних послуг на наземному транспорті Укртрансбезпеки, затвердженої головою Державної служби України з безпеки на транспорті 12 листопада 2020 року.

Листом, без дати і номера, Первинна профспілкова організація працівників Державної служби України з безпеки на транспорті надала згоду на звільнення старшого державного інспектора відділу надання адміністративних послуг управління Укртрансбезпеки у Львівській області (а.с. 102).

Пункт 3.1 Правил внутрішнього трудового розпорядку для працівників, які не є державними службовцями Державної служби України з безпеки на транспорті визначає обов`язок працівника забезпечувати встановлений порядок зберігання матеріальних цінностей і документів.

Зі службової записки начальника Управління внутрішньої безпеки Лаврика В. вбачається, що старший державний інспектор відділу адміністрування Департаменту надання адміністративних послуг на наземному транспорті Нечепурний Н. згідно з наявними у ЄІС відомостями, 01.01.2021 р. оприбуткував бланк дозволу Федеративної Республіки Німеччина № 5301300 після чого зазначив стан даного бланку дозволу облікованого як Львів - онлайн. У той же час відсутність на ПВД «Львів» бланку дозволу Федеративної Республіки Німеччина № 5301300 свідчить про те, що зазначеним працівником здійснено формальне оприбуткування, про що додатково свідчить акт приймання-передачі від 01.01.2021 р. № 2/2021-ЛВ у якому підпис вищезазначеної особи відсутній. Вказані дії/бездіяльність свідчить про формальний підхід до виконання ним своїх посадових обов`язків, які можливо призвели до втрати (крадіжки) зазначеного бланку дозволу (а.с. 104-106).

З акту прийому-передачі № 3952/2020 від 28 грудня 2020 року вбачається, що бланк вантажного дозволу Німеччина НОМЕР_2 оприбуткований до БД ЄІС (а.с. 110). Оприбуткування такого здійснено ОСОБА_1 01.01.2021р., що стверджується наданими стороною відповідача даними оприбуткування номерних бланків дозволів на міжнародні перевезення згідно акту прийому-передачі № 3952/2020 від 28 грудня 2020 року (а.с. 111).

На підтвердження систематичного невиконання позивачем посадових обов`язків відповідач надав суду наказ від 12 лютого 2021 року № 25-Д про застосування до позивача дисциплінарного стягнення у виді догани.

Відповідно до положень ст. 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана; звільнення.

Згідно статті 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебуванням його у відпустці.

Відповідно до статті 149 КЗпП України визначено порядок застосування дисциплінарних стягнень.

До застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.

За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення.

При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

Працівник може бути звільнений з роботи на підставі пункту 3 частини першої статті 40 КЗпП України, якщо після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення, яке не втратило юридичної сили за давністю і не зняте достроково (стаття 151 КЗпП України), він знову вчинив проступок на роботі.

При вирішенні спорів осіб, звільнених згідно з пунктом 3 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України за систематичне невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, необхідно враховувати, що роботодавець вправі розірвати трудовий договір з цієї підстави лише за умови, що до працівника раніше застосовувалось дисциплінарне стягнення і на момент повторного невиконання ним без поважних причин трудових обов`язків його не знято і не погашено.

Отже, при звільненні за пунктом 3 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України потрібно встановити: чи передував безпосередньо звільненню дисциплінарний проступок; чи застосовувалися інші заходи дисциплінарного або громадського стягнення та чи можна вважати вчинення дисциплінарного проступку систематичним невиконанням працівником обов`язків без поважних причин.

У своїх постановах Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що для правомірного розірвання роботодавцем трудового договору на підставі пункту 3 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України необхідна наявність сукупності таких умов: порушення має стосуватися лише тих обов`язків, які є складовими трудових функцій працівника чи випливають з правил внутрішнього трудового розпорядку; невиконання чи неналежне виконання працівником трудових обов`язків має бути винним, скоєним без поважних причин, умисно або з необережності; невиконання або неналежне виконання трудових обов`язків повинне бути систематичним; враховуються тільки дисциплінарні й громадські стягнення, які накладаються трудовими колективами і громадськими організаціями відповідно до їх статутів; з моменту виявлення порушення до дисциплінарного звільнення може минути не більше місяця.

Тому для звільнення працівника за пунктом 3 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України необхідна наявність факту не першого, а повторного (тобто вдруге чи більше разів) здійснення працівником винного невиконання чи неналежного виконання обов`язків після того, як до нього уже застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення за вчинення таких дій раніше.

Під час розгляду справи роботодавець зобов`язаний довести факт вчинення працівником нового порушення трудових обов`язків, якими він обґрунтовував наказ (розпорядження) про звільнення.

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 вересня 2020 року по справі № 9901/743/18 (Провадження № 11-914заі19).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , районний суд виходив з того, що його було звільнено за неналежне виконання обов`язків, які не складали зміст його трудової функції, при винесені оскаржуваного наказу не було належної згоди на звільнення позивача з посади, оскільки профспілковий орган надав згоду на звільнення з іншої посади, яку позивач не займав.

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погоджується повністю, оскільки таке відповідає матеріалам справи та зібраним у справі доказам.

Як вбачається з наказу від 30 квітня 2021 року № 550-к підставою для звільнення позивача з посади старшого державного інспектора відділу адміністрування Департаменту надання адміністративних послуг на наземному транспорті Державної служби України з безпеки на транспорті з 5 травня 2021 року, є систематичне невиконання ним посадових обов`язків (п. 3 ст. 40 КЗпП України).

Встановивши, що позивач отримав і оприбуткував бланк дозволу Федеративної Республіки Німеччина № 5301300, що стверджується копією акту прийому-передачі № 3952/2020 від 28 грудня 2020 року та даними оприбуткування номерних бланків дозволів на міжнародні перевезення згідно акту прийому-передачі № 3952/2020 від 28 грудня 2020 року, які надані стороною відповідача, суд першої інстанції дійшов висновку, з яким погоджується колегія суддів, що відсутні підстави вважати, що вказаний бланк було формально оприбутковано, оскільки стороною відповідача не надано жодного належного і допустимого доказу на підтвердження зазначених обставин.

Доводи апеляційної скарги про те, що відсутність бланку дозволу виду «універсальний Е3» Федеративної Республіки Німеччина № 5301300 в пункті видачі дозволів Укртрансбезпеки «Львів» підтверджується службовою запискою Директора департаменту надання адміністративних послуг на наземному транспорті від 05.03.2021 № 244488/2.3/18-21, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки, як вірно зазначив суд першої інстанції, з наведеної службової записки неможливо встановити ким було встановлено зазначені обставини та чи такі перевірялись, тому така не може підтверджувати порушення ОСОБА_1 трудових обов`язків.

Також, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що відповідачем не доведено, що після оприбуткування номерних бланків дозволів на міжнародні перевезення згідно акту прийому-передачі № 3952/2020 від 28 грудня 2020 року, обов`язок зберігання таких було покладено на позивача.

Відповідно до ст. 12 та ст.18 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

У справах, в яких оспорюється незаконність звільнення, саме відповідач повинен довести, що звільнення працівника відбулося без порушення законодавства про працю.

З урахуванням вказаного, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком районного суду, що відсутні підстави вважати доведеним факт вчинення позивачем порушення трудових обов`язків, якими відповідач обгрунтовував наказ про звільнення, оскільки в наказі про звільнення містяться конкретні пункти 1.2, 2.1, 2.2, 2.14, 2.15, 2.17, 2.22 посадової інструкції старшого державного інспектора відділу адміністрування Департаменту надання адміністративних послуг на наземному транспорті Укртрансбезпеки, які не містять обов`язку для позивача щодо зберігання номерних бланків дозволів на міжнародні перевезення та обов`язку здійснення оприбуткування таких бланків.

Відповідно до положень ч.1 ст.43 КЗпП України, розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що звільнення позивача не було погоджене з профспілковим органом, оскільки профспілковий орган надав згоду на звільнення старшого державного інспектора відділу надання адміністративних послуг управління Укртрансбезпеки у Львівській області, натомість позивач займав посаду старшого державного інспектора відділу адміністрування Департаменту надання адміністративних послуг на наземному транспорті. Крім того, у погодженні не зазначено прізвище позивача, а саме, що надано згоду на звільнення ОСОБА_1 .

З огляду на викладене, звільнення ОСОБА_1 відбулось з порушенням положень п. 3 ч.1 статті 40 КЗпП та без згоди профспілкового органу, а тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що такий підлягає поновленню на займаній посаді з виконанням приписів ч. 2 ст. 235 КЗпП України.

Доводи апеляційної скарги про те, що заява позивача від 28.09.2021 року названа, як уточнений розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу, подана з зпорушенням норм ст.49ЦПК України, що не було враховано судом першої інстанції, колегія суддів ввважає необґрунтованими, оскільки в поданій заяві від 28.09.2021 року, позивач не змінював предмет або підстави позову, та не доповнював позов новою підставою, а рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу у разі його поновленні на роботі, у відповідності з нормами ст.235 КЗпП України приймається органом який розглядає трудовий спір.

При цьому, суд першої інстанції, керуючись ч. 2 ст. 235КЗпП та у зв`язку з поновленням позивача на роботі, дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 06 травня 2021 року, дата звільнення, по 02 листопада 2021 року, дата ухвалення рішення, в розмірі 47 891,10 гривень.

Доводів, які би стосували висновки суду щодо розрахунків середнього заробітку за час вимушеного прогулу, апеляційна скарга не містить.

Враховуючи, що доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди скаржника з рішенням суду першої інстанції та здійсненої ним оцінкою доказів, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування судового рішення, оскільки таке ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 270 ЦПК України, суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Частиною 2 ст. 137 ЦПК України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Відповідно до положень ч. 4 ст.137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно ч. 5 ст. 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Частиною 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові покладаються на позивача.

Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Матеріалами справи встановлено, що 11 травня 2021 року між адвокатським бюро «Галань і партнери» в особі керуючого бюро - адвоката Галаня В.М. та Нечепурним Н.В. було укладено договір про надання правової допомоги №01/05/2021, предметом якого є прийняття бюро на себе доручення клієнта про надання правової допомоги у даній справі.

Також 11 травня 2021 року між адвокатським бюро «Галань і партнери» в особі керуючого бюро - адвоката Галаня В.М. та Нечепурним Н.В. було укладено додаткову угоду №1 до договору про надання правової допомоги №01/05/2021 від 11 травня 2021 року, якою визначено розмір, умови та порядок оплати клієнтом гонорару бюро за надання правової допомоги згідно договору.

Відповідно до акту про надані послуги за договором про надання правової допомоги №01/05/2021 від 11 травня 2021 року, складеного 3 листопада 2021 року, адвокатом Галанем В.М. було надано ОСОБА_1 наступні послуги: вивчення матеріалів справи та напрацювання правової позиції вартістю 1000 грн; підготовка позовної заяви вартістю 1000 грн; підготовка уточненого розрахунку позовних вимог вартістю 300 грн; участь у судових засіданнях 6 липня, 17 серпня, 14 вересня, 30 вересня, 12 жовтня та 2 листопада 2021 року вартістю по 800 грн за кожне судове засідання, в загальному на суму 4800 грн. Загальна вартість наданих послуг адвоката становить 7 100,00 грн. Підписанням цього акту клієнт підтвердив, що послуги надані належним чином, відповідають його вимогам, та підтвердив про відсутність у нього будь-яких претензій щодо якості послуг.

Стягуючи зазначену суму з відповідача, суд першої інстанції дійшов висновку, що заявлена ОСОБА_1 сума витрат на правову допомогу відповідає умовам договору про надання правової допомоги №01/05/2021 від 11 травня 2021 року, критеріям дійсності, необхідності, розумності їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Також дана сума є співмірною зі складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт ( послуг), а також часом, затраченим адвокатом.

Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх не співмірності.

Заперечуючи проти стягнення витрат на правничу допомогу, скаржник посилається на те, що заявлені витрати на правничу допомогу не відповідають складності справи, оскільки справа розглядалась судом за правилами спрощеного позовного провадження та є справою незначної складності.

Проте, з такими доводами колегія суддів не погоджується, з огляду на те, що предмет спору у даній справі потребував вивчення адвокатом великого обсягу документів, кількістю проведених судових засідань, а тому розмір витрат на професійну правничу допомогу є обґрунтованим.

Крім того, суд апеляційної інстанції враховує, що відповідачем не ставилося питання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги, а Державна служба України з безпеки на транспорті просила відмовити у стягненні на користь позивача витрат на професійну правову допомогу у повному обсязі, що не може вважатися заявою про зменшення розміру таких витрат.

Доводи апеляційної скарги про відсутність документального підтвердження понесення позивачем витрат на правничу допомогу у зазначеному ним розмірі, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки згідно висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 03.10.2019 року у справі № 922/445/19, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

Доводи скарги правильних висновків суду не спростовують, підстав для задоволення скарги та скасування рішення та додаткового рішення суду колегія суддів суду не вбачає.

Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 381, ст. 382, ст. 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Державної служби України з безпеки на транспорті залишити без задоволення.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 02 листопада 2021 року та додаткове рішення Личаківського районного суду м. Львова від 15 листопада 2021 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 03 квітня 2023 року.

Головуючий: Н.П. Крайник

Судді: Я.А. Левик

М.М. Шандра