Справа № 947/6887/23
Провадження № 2/947/1643/23
12.06.2023 року Київський районний суд м. Одеси у складі:
головуючого - судді Огренич І.В.
при секретарі Абухіній Н.Р.,
23.11.2011 року Київський районний суд міста Одеси у справі № 2-1177/11 прийняв рішення, яким вирішив стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПАТ "ПроКредит Банк" заборгованість за кредитними договорами в сумі 387302 грн. 95 коп. Рішення суду набрало законної сили 05.12.2011 року. З метою примусового виконання рішень виконавчі листи про стягнення кредитної заборгованості із відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 були пред`явлені позивачем до органу примусового виконання рішень. Оскільки на даний час рішення суду боржниками не виконане АТ «ПроКредит Банк» вважає, що його права, як кредитора порушені, а відтак підлягає стягненню суми передбаченні ст. 625 ЦК України в розмірі 34 893,53 гривень - 3 % річних, 130 000,00 гривень - інфляційні втрати, 60 197, 76 гривень - пеня, а всього разом 225 091,29 гривень за прострочення виконання рішення суду за період з 21.02.2020 року по 21.02.2023 року.
Представник АТ «ПроКредит Банк» до судового засідання не з`явився, надав заяву щодо розгляду справи за його відсутності, також не заперечував проти заочного розгляду справи.
Відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до судового засідання не з`явились, повідомлялись, про причини неявки до судового засідання не сповістили, правом на надання відзиву на позовну заяву відповідачі не скористались, будь-яких письмових заяв та клопотань до суду з приводу розгляду справи не надавали.
Згідно з ч. 2 ст. 281 ЦПК України розгляд справи і ухвалення заочного рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою.
З урахуванням вказаного суд приходить до висновку про наявність підстав у розумінні ч. 1 ст. 280 ЦПК України для ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів.
Вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного.
Як встановлено у судовому засіданні, 25.05.2006 року між Закритим акціонерним товариством «ПроКредит Банк» (правонаступником всіх прав та обов`язків якого є Публічне акціонерне товариство «ПроКредит Банк», правонаступником всіх прав та обов`язків якого є Акціонерне товариство «ПроКредит Банк») та ОСОБА_1 було укладено Рамкову угоду № 553.
Також з метою забезпечення виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором 25.05.2006 року між кредитором та ОСОБА_2 було укладено Договір поруки № 553 ДП від 25.05.2006 року.
Рішення суду набрало законної сили 05.12.2011 року.

З метою примусового виконання рішень виконавчі листи про стягнення кредитної заборгованості із відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 були пред`явлені позивачем до органу примусового виконання рішень.

На момент звернення до суду із позовною заявою про стягнення заборгованості в порядку ст. 625 ЦК України рішення Київського районного суду міста Одеси у справі 2-1177/11 від 23.11.2011 року боржниками не виконане.

Пунктом 17 Постанови Пленуму ВССУ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» зазначено, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК, оскільки зобов`язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 598 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зокрема, стаття 599 ЦК України передбачає, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Належним є виконання зобов`язання, яке прийняте кредитором і в результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання.

Саме по собі ухвалення судом рішення про задоволення вимог кредитора, повне виконання якого не здійснено, не припиняє зобов`язальних правовідносин сторін по Кредитному договору. У тому числі обов`язку позичальника сплачувати проценти за користування кредитними коштами, та права кредитора вимагати від позичальника виконання такого зобов`язання.

Оскільки чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з постановленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків, тому наявні правові підстави для застосування до спірних правовідносин положень статті 625 ЦК України.

За змістом ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно зі ст. ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання); боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 543 ЦК України у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Правовий аналіз положень статей 526,599,611,625ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитними договорами, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК України за увесь час прострочення.

Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 р. у справі N 310/11534/13-ц (провадження N 14-154цс18), від 04.06.2019 р. у справі N 916/190/18 (провадження N 12-302гс18).

Судом встановлено, що розрахунок інфляційного збільшення та штрафних санкцій (3 % річних) згідно ст. 625 ЦК України проведений позивачем за допомогою програмного забезпечення "Ліга-калькулятор" в програмі "Ліга:Закон" (Розділ Калькулятор підрахунку заборгованості та штрафних санкцій) за період з 21.02.2020 по 21.02.2023 р.

За невиконання грошового зобов`язання встановленого рішенням Київського районного суду міста Одеси від 23.11.2011 року, сума заборгованості, яка складає 3% річних за період з 21.02.2020 по 21.02.2023 р. року становить 34 893,53 гривень.

Частина 2 статті 625 ЦК України надає право кредитору вимагати від боржників сплату індексу інфляції за весь час прострочення.

У Законі України від 03.07.91 р. N 1282-XII «Про індексацію грошових доходів населення» зазначено, що індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального ріння цін на товари та послуги, які купує населення, невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті - гривні. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Відповідно до роз`яснень ПВГСУ від17.12.2013 року N 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов`язань", інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Судом встановлено, що розрахунок інфляційного збільшення проводився позивачем за допомогою програмного забезпечення «Ліга-калькулятор». Розмір інфляційного збільшення відповідно до розрахунку заборгованості становить 184 181,06 грн.

Відповідно до ч. 3 ст. 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Отже, судом встановлено, що позивач виявив бажає зменшити розмір інфляційних втрат до 130 000,00 гривень.

Відповідно до ч. 3 статті 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частиною 1 статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно із п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки.

Відповідно до положень ст.ст. 1,2 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Враховуючи вищевикладене судом встановлено, що позивачем правомірно нараховано пеню за період з 21.02.2022 21.02.2023, розмір якої становить 60 197,71 гривень.

При таких обставинах суд вважає вимоги АТ «ПроКредит Банк» доведеними та такими, що підлягають задоволенню.

Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 2, 76-83, 141, 158, 263-265, 273, 280-289, 354-355 ЦПК України, суд ,-

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги Акціонерного товариства «ПроКредит Банк» - задовольнити.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1 ), ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 НОМЕР_3 , АДРЕСА_2 ) на користь Акціонерного товариства «ПроКредит Банк» (03115, м. Київ, пр-т Перемоги, 107А, ) 3% річних у розмірі 34893,53 гривень, інфляційні витрати у розмірі 130000 гривень, пеня у розмірі 60197,76 гривень, всього 225091,29 гривень.

Стягнути у рівних частках з ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1 ), ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 НОМЕР_3 , АДРЕСА_2 ) на користь Акціонерного товариства «ПроКредит Банк» (03115, м. Київ, пр-т Перемоги, 107А, ) судовий збір у розмірі 1720,20 грн.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання його повного тексту. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Повний текст рішення складено та підписано 19.06.2023 року.

Суддя Огренич І. В.