15 березня 2023 року м. Київ
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , як законного представника неповнолітньої ОСОБА_4 , треті особи: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Швецова Надія Володимирівна, Управління-служба у справах дітей Новокодацької районної у місті Дніпрі ради, Фонд гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства КБ «Надра», про визнання недійсним договору купівлі-продажу, витребування нерухомого майна та скасування державної реєстрації права власності, за касаційною скаргою ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_5 , на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 28 лютого 2020 року, постанову Дніпровського апеляційного суду від 09 липня 2020 року.
Рішенням Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 28 лютого 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 09 липня 2020 року рішення Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 28 лютого 2020 року залишено без змін.

У серпні 2020 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_5 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просив скасувати рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 28 лютого 2020 року і постанову Дніпровського апеляційного суду від 09 липня 2020 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Касаційну скаргу мотивував тим, що суд не надав належної оцінки тому, що спірну квартиру позивачка набула правомірно. Заявник вказував, що вибуття майна з володіння власника на підставі судового рішення, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею (правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 24 червня 2015 року у справі № 6-251цс15, від 03 лютого 2016 року у справі № 6-2026цс15, від 21 грудня 2016 року у справі № 6-2233цс16 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 522/2202/15-ц (провадження № 14-132цс18)). Звертаючись до суду з позовними вимогами про витребування спірної квартири у відповідача, не відбулось втручання у право власності відповідача, оскільки відновлення права заявника обґрунтовується тим, що його право власності на спірну квартиру скасоване рішенням суду, а тому законних підстав набуття відповідачем права власності на спірну квартиру немає.

Постановою від 15 березня 2023 року Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_5 , задоволено частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 28 лютого 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 09 липня 2020 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 як законного представника неповнолітньої ОСОБА_4 , треті особи: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Швецова Надія Володимирівна, Управління-служба у справах дітей Новокодацької районної у місті Дніпрі ради, Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства КБ «Надра», про витребування нерухомого майна скасовано та ухвалено у справі в цій частині нове судове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 як законного представника неповнолітньої ОСОБА_4 , треті особи: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Швецова Надія Володимирівна, Управління-служба у справах дітей Новокодацької районної у місті Дніпрі ради, Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства КБ «Надра», про витребування нерухомого майна задоволено.

Витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_4 , законним представником якої є ОСОБА_3 , на користь ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 .

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 28 лютого 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 09 липня 2020 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 як законного представника неповнолітньої ОСОБА_4 , треті особи: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Швецова Надія Володимирівна, Управління-служба у справах дітей Новокодацької районної у місті Дніпрі ради, Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства КБ «Надра», про визнання недійсним договору купівлі-продажу та скасування державної реєстрації права власності змінено у мотивувальних частинах, викладено їх у редакції цієї постанови.

Стягнуто з ОСОБА_3 як законного представника ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_1 13 635,00 грн судових витрат, понесених у зв?язку з поданням позовної заяви, апеляційної та касаційної скарг.

Постанова суду касаційної інстанції мотивована тим, що у цій справі не встановлено обставин, які могли б свідчити про недобросовісність відповідача. Колегія суддів врахувала, що ОСОБА_4 , в інтересах якої як законний представник діяв її батько ОСОБА_3 , набула спірну квартиру в особи, яка не мала права її відчужувати, оскільки на момент укладення договору купівлі-продажу від 05 червня 2018 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_4 , за яку, як законний представник діяв її батько ОСОБА_3 , ухвалою суду від 12 квітня 2018 року рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 січня 2018 року, яким за ОСОБА_6 визнано право власності на спірну квартиру, який у подальшому відчужив її ОСОБА_2 , скасовано, а тому спірна квартира вибула із володіння первинного власника ОСОБА_1 поза її волею.

За таких обставин Верховний Суд дійшов висновку, що позивач, яка є власником спірної квартири, має право на витребування спірної квартири від ОСОБА_4 на підставі статті 388 ЦК України, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 в частині витребування з чужого незаконного володіння ОСОБА_4 в особі її законного представника ОСОБА_3 квартири АДРЕСА_1 задовольнив.

Не можу погодитися із постановою колегії суддів з таких мотивів.

Якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього (стаття 330 ЦК України).

Тлумачення статті 330 ЦК України свідчить, що виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов:

факт відчуження майна;

майно відчужене особою, яка не мала на це права;

відчужене майно придбав добросовісний набувач;

відповідно до статті 388 ЦК, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 березня 2019 року в справі № 521/8368/15-ц (провадження № 61-17779св18), постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 травня 2019 року в справі № 523/17358/16-ц (провадження № 61-48373св18).

Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою.

Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть (EAST WEST ALLIANCE LIMITED v. UKRAINE, № 19336/04, § 166-168, ЄСПЛ, від 23 січня 2014 року).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (провадження № 12-44гс20) вказано, що з огляду на наведені у постанові в справі № 922/2416/17 мотиви, для забезпечення єдності судової практики Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне відступити шляхом конкретизації від її висновку, викладеного у постанові від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц, а також від аналогічного висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 16 вересня 2015 року у справі № 6-1193цс15, і Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладеного у постановах від 10 травня 2018 року у справі № 643/18839/13-ц, від 23 січня 2019 року у справі № 643/12557/16-ц та від 13 березня 2019 року у справі № 643/19761/13-ц.

Велика палата зазначила, що скасоване судове рішення не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення, але його скасування саме по собі (тобто без встановлення інших обставин, що, зокрема, можуть підтверджувати недобросовісність дій, які були вчинені на підставі цього рішення) не є підставою для перегляду всіх юридичних фактів, що виникли, змінилися чи припинилися на підставі відповідного рішення. При вирішенні таких спорів необхідно враховувати наявність чи відсутність обставин, які можуть свідчити про недобросовісність набувача майна, придбаного за відсутності в державному реєстрі відомостей про обтяження.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 461/12525/15-ц (провадження № 14-190цс20) зазначено, що предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння.

Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частини перша та третя статті 388 ЦК України).

Якщо законом установлені правові наслідки недобросовісного або нерозумного здійснення особою свого права, вважається, що поведінка особи є добросовісною та розумною, якщо інше не встановлено судом (частина п`ята статті 12 ЦК України). Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом (частина друга статті 328 ЦК України).

Розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388 ЦК України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном (див. постанова Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц), а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням. Такими обставинами можуть бути, зокрема, підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц (провадження № 14-376цс18) вказано, що з огляду на вказане Велика Палата Верховного Суду вважає, що частина друга статті 388 ЦК України захищає права добросовісного набувача, який придбав майно, примусово реалізоване у порядку, встановленому для примусового виконання судових рішень. Тобто, на підставі частини другої статті 388 ЦК України майно не можна витребувати від добросовісного набувача тоді, коли воно було примусово реалізоване у порядку, встановленому для примусового виконання судових рішень.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/19 (провадження № 12-10гс21) зазначено, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинне бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинне забезпечити справедливий баланс між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть.

Прийняття рішення, за наслідком якого добросовісний набувач всупереч приписам статті 388 ЦК України втрачає такий статус, а відтак втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятним та покладає на добросовісного набувача індивідуальний і надмірний тягар. Адже не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку з порушеннями інших осіб (продавця чи осіб, які його представляють у силу вимог закону), допущеними в межах процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайству при вчиненні правочинів з нерухомим майном, крім випадків передбачених у статті 388 ЦК України.

Велика Палата Верховного Суду, в тому числі, звертала увагу на те, що метою реалізації майна на прилюдних торгах є продаж майна за найвищою ціною внаслідок конкуренції покупців; для успішної конкуренції покупців необхідно, щоб добросовісні покупці були впевнені в тому, що в разі перемоги на прилюдних торгах вони отримають майно вільним від обтяжень і вимог інших осіб (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17, пункт 7.6). Тому в разі, якщо право власності належало не боржнику, а іншій особі, це не може бути протиставлене покупцю (навіть якщо майно вибуло з володіння такої особи поза її волею), але лише за умови добросовісності покупця.

Якщо спірне майно є об`єктом нерухомості, то для визначення добросовісності його набувача, крім приписів ЦК України, слід застосовувати спеціальну норму пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відповідно до якої державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (див. близькі за змістом висновки у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (пункти 37), від 2 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (пункт 6.45), від 6 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (пункт 53)). Отже, якщо добросовісна особа, тобто та, яка не знала та не могла знати про існування обтяжень речових прав на це майно або про наявність на нього речових прав третіх осіб, придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, то вона вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не могла знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень. Такі висновки сформульовано в постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (пункти 37, 38), від 1 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (пункти 46.1, 46.2), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункти 7.15, 7.16), від 6 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (пункт 54).

Отже, вирішуючи питання про витребування спірного майна, суди повинні, передусім, перевіряти добросовісність набувача майна. Добросовісність є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Обидві сторони правочину, починаючи зі стадії, яка передує його вчиненню, мають поводитися правомірно, зокрема добросовісно (див. близькі за змістом висновки у постановах Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 688/2908/16-ц (пункт 37), від 20 липня 2022 року у справі № 923/196/20 (пункт 40)). На необхідності оцінювати наявність або відсутність добросовісності зареєстрованого володільця нерухомого майна неодноразово наголошувала Велика Палата Верховного Суду (пункт 51 постанови від 26 червня 2019 року у справі № 669/927/16-ц, пункт 46.1 постанови від 1 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18, пункт 6.43 постанови від 2 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19).

Саме при вирішенні питання про витребування майна здійснюється перевірка добросовісності набувача цього майна, у тому числі з`ясуванню підлягає й те, чи знав або міг знати такий набувач про недобросовісну поведінку продавця. Вказане має значення для застосування як критерію законності втручання держави у право набувача на мирне володіння майном, так і критерію пропорційності такого втручання легітимній меті останнього (постанова Великої Палати Верховного Суду від 6 липня 2022 року у справі № 914/2618/16, пункт 52).

Судові рішення, постановлені за відсутності перевірки добросовісності / недобросовісності набувача, що суттєво як для застосування положень статей 387, 388 ЦК України, так і положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції, не можуть вважатися такими, що відповідають вимозі законності втручання у право мирного володіння майном.

Сторони договору повинні поводитися правомірно як під час його виконання, так і на переддоговірній стадії. Зокрема, мають поводитися добросовісно, розумно враховувати інтереси одна одної, утримуватися від недобросовісних дій чи бездіяльності. Прояви таких обов`язків, як і можливої недобросовісної чи нерозумної поведінки, є численними. Їх не можна визначити вичерпно. Недобросовісною поведінкою може бути необґрунтоване припинення переговорів, пропозиція нерозумних умов, які завідомо є неприйнятними для контрагента, вступ у переговори без серйозних намірів (зокрема, з метою зірвати укладення договору з третьою особою, наприклад із конкурентом недобросовісної сторони переговорів), нерозкриття необхідної контрагенту інформації тощо (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 688/2908/16-ц (пункт 37), від 20 липня 2022 року у справі № 923/196/20 (пункт 40)).

Від недобросовісного набувача майно може бути витребувано у всіх випадках відповідно до приписів статті 387 ЦК України.

У справі, яка переглядається, встановлено, що право власності відповідачки на майно, щодо якого заявлено позов про витребування, набуто на підставі договору купівлі-продажу квартири від 05 червня 2018 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від імені якої, як законний представник діяв її батько ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Шевцовою Н. В. Тобто, ОСОБА_4 є добросовісним набувачем та спірну квартиру набула за відплатним договором (купівля-продаж) від ОСОБА_2 .

Колегія суддів в постанові зазначила, що «у цій справі не встановлено обставин, які могли б свідчити про недобросовісність відповідача. Колегія суддів врахувала, що ОСОБА_4 , в інтересах якої як законний представник діяв її батько ОСОБА_3 , набула спірну квартиру в особи, яка не мала права її відчужувати, оскільки на момент укладення договору купівлі-продажу від 05 червня 2018 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_4 , за яку, як законний представник діяв її батько ОСОБА_3 , ухвалою суду від 12 квітня 2018 року рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 січня 2018 року, яким за ОСОБА_6 визнано право власності на спірну квартиру, який у подальшому відчужив її ОСОБА_2 , скасовано, а тому спірна квартира вибула із володіння первинного власника ОСОБА_1 поза її волею. За таких обставин Верховний Суд дійшов висновку, що позивач, яка є власником спірної квартири, має право на витребування спірної квартири від ОСОБА_4 на підставі статті 388 ЦК України».

Аналіз оскаржених рішень свідчить, що суди не встановили обставин, які б свідчили про недобросовісність останнього набувача ОСОБА_1 та про набуття нею безпідставно спірної квартири.

Вважаю, що рішення судів попередніх інстанцій відповідають зазначеним нормам матеріального права та правовим позиціям Великої Палати Верховного Суду, підстав для витребування майна у добросовісного набувача за встановлених у справі обставин не було.

Суддя М. Є. Червинська