КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/5215/2023
Справа № 755/9864/22
П О С Т А Н О В А

Іменем України

29 березня 2023 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Мороз Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва в складі судді Ішуніної Л.М., постановлену в м. Київ 11 листопада 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

У жовтні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом, просила встановити юридичний факт проживання однією сім`єю з ОСОБА_3 без шлюбу в період з 30 січня 2018 року по 30 липня 2022 року за адресою АДРЕСА_1 .

Позов мотивовано тим, що вона перебувала в шлюбі з ОСОБА_3 , розлучилися 30 січня 2018 року, однак продовжували проживати як одна сім`я, піклувалися один про одного, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки щодо утримання житла, спільні витрати. Батьки померлого чоловіка через постійні ракетні обстріли м. Миколаєва проживають за адресою АДРЕСА_1 , що співпадає з місцем реєстрації ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , місце перебування батька померлого чоловіка також підтверджується сповіщенням Міністерства оборони України про смерть старшого лейтенанта ОСОБА_3 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, і вона поховала його. Батьки чоловіка відмовились від належної їм одноразової грошової допомоги відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Постанови Кабінету Міністрів України «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час воєнного стану» від 28 лютого 2022 року № 168 як члени родини після загибелі військовослужбовця ОСОБА_3 під час виконання ним обов`язків військової служби на користь дружини військовослужбовця ОСОБА_1 . Проте позивачу для отримання вказаної одноразової виплати необхідно встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрацїі шлюбу.

Повідомлено суд, що нею раніше до Дніпровського районного суду м. Києва подавалася заява про встановлення факту проживання однією сім`єю з ОСОБА_3 в межах окремого провадження, однак ухвалою від 29 вересня 2022 року в справі № 755/9669/22 було відмовлено у відкритті провадження через наявність спору про право і необхідність звернення до суду за правилами позовного провадження.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 11 листопада 2022 року у відкритті провадження за позовом ОСОБА_1 відмовлено.

Позивач ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 , не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість ухвали, порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просила скасувати ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 11 листопада 2022 року та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказувала, що суд першої інстанції послався в ухвалі на п. 5 ч. 1 ст. 315 ЦПК України, відповідно до якої суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в порядку окремого провадження. 28 вересня 2022 року нею вже подавалася така заява, але згідно ухвали Дніпровського районного суду м. Києва від 29 вересня 2022 року їй було відмовлено у відкритті провадження в зв`язку з тим, що вказані в заяві правовідносини містять спір про право заявника на одноразову грошову допомогу, тому така заява підлягає розгляду в порядку позовного провадження. У зв`язку з тим, що позивачу вже було відмовлено у відкритті в окремому провадженні та роз`яснено право звернутися до суду в порядку позовного провадження, у суду не було правових підстав для відмови у відкритті провадження в цій справі.

Наводила правові висновки Великої Палати Верховного Суду в постанові від 10 квітня 2019 року в справі № 320/948/18 щодо умов розгляду справ про встановлення фактів в порядку окремого провадження.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін, спростовував доводи апеляційної скарги та вказував на відсутність вимог до відповідача.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Із матеріалів справи вбачається, що у жовтні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Міністерства оборони України, в якому просила встановити юридичний факт проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_3 без шлюбу в період з 30 січня 2018 року по 30 липня 2022 року за адресою АДРЕСА_1 . До позову додано в копіях: витяг з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання позивача, свідоцтво про шлюб, свідоцтво про розлучення, витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб, паспорт та РНОКПП ОСОБА_3 та позивача, свідоцтва про народження та смерть ОСОБА_3 , витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про смерть для отримання допомоги на поховання, довідку про причину смерті ОСОБА_3 , корінці-сповіщення, свідоцтво про поховання, договір-замовлення № 3.46902П на організацію та проведення поховання від 02 серпня 2022 року, заяви про відмову від спадщини та від одноразової грошової допомоги, будинкову книгу, паспорти свідків, роздруківки особистого листування, довідка про перебування на військовій службі, договір добровільного медичного страхування від 01 липня 2018 року, платіжні доручення, виписки з банківського рахунку, листування з Державною фіскальною службою України, Кабінетом Міністрів України, оптичний диск.

Крім того, апеляційним судом перевірено в Єдиному державному реєстрі судових рішень інформацію, зазначену в позові, щодо попереднього звернення ОСОБА_1 в порядку окремого провадження з заявою про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, та підтверджено, що ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 29 вересня 2022 року в справі № 755/9669/22 відмовлено у відкритті провадження за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Міністерство оборони України, про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, оскільки вказані правовідносини містять спір про право заявника на одноразову грошову допомогу, тому така заява підлягає розгляду у порядку позовного провадження, роз`яснено заявнику її право звернення до суду за правилами позовного провадження (https://reyestr.court.gov.ua/Review/106519445).

Відповідно до ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття «суд, встановлений законом» стосується не лише правової основи існування суду, але й дотримання ним норм, які регулюють його діяльність (пункт 24 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України», заяви № 29458/04 та № 29465/04).

Доступом до правосуддя згідно зі стандартами ЄСПЛ розуміють здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

Україна як учасниця Конвенції захист прав людини і основоположних свобод повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.

Постановляючи ухвалу про відмову у відкритті провадження в справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України, суд першої інстанції виходив зі змісту п. 5 ч. 1 ст. 315, ст. 293 ЦПК України і того, що зі змісту заявлених вимог не вбачається матеріально-правової вимоги позивача до відповідача, а також спору про право, не вказано правові підстави звернення до суду саме в порядку позовного провадження, та роз`яснив позивачу, що заявлені до розгляду вимоги можуть бути розглянуті в порядку цивільного судочинства за правилами окремого провадження за зверненням з відповідною заявою.

Апеляційний суд не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Відповідно до частин першої та другої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про: 1) обмеження цивільної дієздатності фізичної особи, визнання фізичної особи недієздатною та поновлення цивільної дієздатності фізичної особи; 2) надання неповнолітній особі повної цивільної дієздатності; 3) визнання фізичної особи безвісно відсутньою чи оголошення її померлою; 4) усиновлення; 5) встановлення фактів, що мають юридичне значення; 6) відновлення прав на втрачені цінні папери на пред`явника та векселі; 7) передачу безхазяйної нерухомої речі у комунальну власність; 8) визнання спадщини відумерлою; 9) надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку; 10) примусову госпіталізацію до протитуберкульозного закладу; 11) розкриття банком інформації, яка містить банківську таємницю, щодо юридичних та фізичних осіб.

Відповідно до п. 5 ч. 1 статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу.

В постанові Верховного Суду від 31 липня 2020 року, справа № 266/1740/19 (провадження № 61-20273св19) роз`яснено, що справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:

- факти, що підлягають встановленню, справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду повинні мати юридичне значення, тобто від них має залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян, при цьому має бути з`ясована мета його встановлення;

- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;

- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до ч. 5 ст. 186 ЦПК України відмовляючи у відкритті провадження з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої цієї статті, суд повинен роз`яснити заявнику, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи.

Разом із тим, застосовуючи п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України та роз`яснюючи ОСОБА_1 право звернутися до суду за правилами окремого провадження, суд першої інстанції не звернув уваги, що як окреме, так і позовне провадження відносяться до розгляду справи в порядку цивільного судочинства (ч. 2 ст. 19 ЦПК України) і іншої юрисдикції для цих проваджень законом не передбачено, а відтак, застосовуючи наведену норму процесуального права, суд першої інстанції припустився помилки.

Крім того, судом першої інстанції не досліджено доводів ОСОБА_1 щодо відмови у відкритті окремого провадження за її аналогічною заявою ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 29 вересня 2022 року № 755/9669/22, виявлення цим судом спору про право та роз`яснення права звернення до суду в порядку позовного провадження.

Зазначаючи в ухвалі від 11 листопада 2022 року, що позивачем не зазначено, яке її суб`єктивне право порушене відповідачем, не наведено доказів наявності спору про право та не вказано правові підстави звернення до суду саме в порядку позовного провадження, судом першої інстанції залишено поза увагою, що такі доводи ОСОБА_1 дійсно наведені в позові на а. с. 3.

Апеляційний суд приймає до уваги, що посилання суду на відсутність спору про право не є підставою для відмови у відкритті позовного провадження відповідно до положень п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України.

Висновки щодо наявності порушених, не визнаних або оспорених прав, свобод чи інтересів позивача, і залежно від установленого вирішення питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні здійснюються судом за наслідками розгляду справи по суті, а не на стадії надходження справи до суду.

Виходячи з вищевикладеного, відмова у відкритті провадження з підстав, наведених судом першої інстанції, є формальною та сумнівною з точки зору дотримання права позивача на доступ до правосуддя, проголошеного ст. 55 Конституції України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Апеляційний суд також враховує правові висновки Верховного Суду в постанові від 16 листопада 2020 року в справі № 140/2178/15-ц (провадження № 61-9869св20), в якій Верховний Суд погодився з висновками апеляційного суду, яким рішення районного суду скасовано, заяву про встановлення факту проживання однією сім`єю залишено без розгляду та роз`яснено заявнику, що вона має право подати позов на загальних підставах, оскільки між заявником та військовим комісаріатом виник спір про право на отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку із загибеллю чоловіка, який підлягає розгляду в порядку позовного провадження.

Частиною п`ятою статті 17 Конституції України передбачено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Стаття 46 Конституції України визначає, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до статті 41 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

У статті 1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» визначено, що соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Згідно з частиною першою статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі загибелі (смерті) військовослужбовця під час виконання ним обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби.

Статтею 16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» передбачено, що у випадках, зазначених у підпунктах 1-3 пункту 2 статті 16 цього Закону, право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги мають батьки, один із подружжя, який не одружився вдруге, діти, які не досягли повноліття, утриманці загиблого (померлого). Утриманцями вважаються члени сім`ї, які мають право на пенсію у разі втрати годувальника відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" за загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста (особу, звільнену з військової служби, смерть якої настала протягом року після звільнення).

Відповідно до ч. 6, 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» одноразова грошова допомога призначається і виплачується Міністерством оборони України, іншими центральними органами виконавчої влади, що здійснюють керівництво військовими формуваннями та правоохоронними органами, а також органами державної влади, військовими формуваннями та правоохоронними органами, в яких передбачено проходження військової служби військовослужбовцями, навчальних (або перевірочних) та спеціальних зборів - військовозобов`язаними, проходження служби у військовому резерві - резервістами. Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначається Кабінетом Міністрів України.

Відтак, звернувшись до суду з позовом до Міністерства оборони України про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та посилаючись на те, що встановлення даного факту їй необхідно для отримання одноразової грошової допомоги як дружині військовослужбовця, який загинув під час виконання ним обов`язків військової служби, ОСОБА_1 обрано правильний та ефективний спосіб захисту своїх прав.

Апеляційний суд зауважує, що судові процедури повинні бути справедливими (стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), так як особа безпідставно не може бути позбавлена конституційного права на доступ до суду.

Як свідчить позиція Європейського суду з прав людини у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

Європейський суд з прав людини часто наголошує на питаннях «правової визначеності» та «належного здійснення правосуддя» як на двох основних елементах для проведення розмежування між надмірним формалізмом та прийнятим застосуванням процесуальних формальностей. Зокрема, Європейський суд з прав людини виходить з того, що є порушенням права на доступ до суду, коли норми не переслідують цілі правової визначеності та належного здійснення правосуддя та утворюють свого роду перепону, яка перешкоджає вирішенню справи учасників судового процесу по суті компетентним судом (див., наприклад, рішення у справах «Карт проти Туреччини» (Kart v. Turkey [ВП], заява № 8917/05, § 79 (в кінці); «Ефстатіу та інші проти Греції» (Efstathiou and Others v. Greece, заява № 36998/02, §24 (в кінці); «Ешим проти Туреччини» (Esim v. Turkey, заява № 59601/09, §21).

Виходячи із вищевикладеного, ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 11 листопада 2022 року не можна вважати законною та обґрунтованою, вона не може залишатися в силі та підлягає скасуванню.

За таких обставин апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції відповідно до вимог ст. 379 ЦПК України, оскільки ухвала, що перешкоджає подальшому провадженню, постановлена із порушенням норм процесуального права.

Керуючись ст. 367, 374, 379, 381, 382, 389 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , задовольнити.

Ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 11 листопада 2022 року скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 30 березня 2023 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.