Справа № 461/2015/17 Головуючий у 1 інстанції: Стрельбицький В.В.
Провадження № 22-ц/811/2688/20 Доповідач в 2-й інстанції: Шандра М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Шандри М.М.

суддів: Приколоти Т.І., Савуляка Р.В.

секретаря: Бадівської О.О.

за участю: представника ОСОБА_1 ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Львівської міської ради на рішення Галицького районного суду міста Львова від 04 жовтня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Львівської міської ради, третя особа Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради про припинення права власності на частку в спільному майні та визнання права власності,

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Львівської міської ради, третя особа Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради, про припинення права власності на частку в спільному майні та визнання права власності.

Позовні вимоги мотивовано тим, що їй на праві власності належить частка у розмірі 743/1000 нежитлових приміщень (першого поверху та підвалу) загальною площею 151,9 кв. м, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 .

Власником решти 257/1000 частки нежитлових приміщень за вказаною адресою є Львівська міська рада.

На даний час у вказаних нежитлових приміщеннях розташовується та функціонує заклад громадського харчування.

Посилаючись на те, що частка відповідача у спірних нежитлових приміщеннях, які є неподільною річчю, є незначною і не може бути виділена в натурі, спільне володіння та користування майном є неможливим, здійснити поділ згаданих приміщень з огляду на цільове та функціональне призначення об`єкта нерухомого майна (заклад громадського харчування) технічно неможливо, припинення права власності Львівської міської ради на відповідну частку із компенсацією її ринкової вартості не завдасть істотної шкоди інтересам органу місцевого самоврядування, ОСОБА_1 просила припинити право власності Львівської міської ради на частку у майні - нежитловому приміщенні (першого поверху та підвалу) загальною площею 151,9 кв. м, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 з виплатою Львівській міській раді грошової компенсації за належну Львівській міській раді частку у майні, що становить 257/1000 частин та відповідно 39 кв. м від загальної площі приміщення і визнати за нею право власності на цю частку.

Рішенням Галицького районного суду міста Львова від 04 жовтня 2017 року позов задоволено.

Припинено право власності Львівської міської ради на частку в розмірі 257/1000 нежитлових приміщень (першого поверху та підвалу) загальною площею 151,9 кв. м, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 . Зобов`язано виплатити ОСОБА_1 Львівській міській раді грошову компенсацію за частку в розмірі 257/1000 нежитлових приміщень (першого поверху та підвалу) загальною площею 151,9 кв. м, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , в розмірі 1 070 751 грн. Визнано за ОСОБА_1 право власності на частку в розмірі 257/1000 нежитлових приміщень (першого поверху та підвалу) загальною площею 151,9 кв. м, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнуто з Львівської міської ради на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 8000 (вісім тисяч) грн..

Рішення суду оскаржила Львівська міська рада.

Вважає його незаконним, необґрунтованим, таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права та з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Зазначає, що питання переходу права комунальної власності у приватну власність регулюється спеціальним законодавством, яким не передбачено можливість набуття приватними особами права на комунальні об`єкти шляхом визнання права власності в судовому порядку, зокрема на підставі ст. 365 ЦПК України. Територіальна громада м. Львова в особі Львівської міської ради є власником будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 1285,4 кв.м. Форма власності на будинок комунальна, частка власності 1/1. Відтак, твердження позивача про те, що частка Львівської міської ради у спільному майні становить 39 кв.м. та є незначною не відповідає дійсності. Зазначає, що цільовим призначенням приміщень комунальної власності в будинку АДРЕСА_1 не є розміщення закладу громадського харчування, як зазначено у висновку від 26.06.2017 року №12/05/17 комплексної судової будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи, оскільки будинок на АДРЕСА_1 є житловим будинком. Крім того, 06 березня 2006 року між Управлінням комунальної власності Львівської міської ради (орендодавцем згідно договору), правонаступником якого є Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради та ТзОВ «Інтер-Лев» (орендарем згідно договору) було укладено договір оренди №Г-4145-6 нерухомого майна (будівель, споруд, приміщень), цільове призначення об`єкта оренди визначено п.2 договору, а саме для виставки- продажу товарів народного вжитку та церковної атрибутики. Вважає, що висновок суду першої інстанції про те, що припинення права комунальної власності не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника, є необгрунтованим.

Постановою Львівського апеляційного суду від 27 травня 2019 року апеляційну скаргу Львівської міської ради залишено без задоволення, рішення Галицького районного суду м.Львова від 04 жовтня 2017 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду України від 09 вересня 2020 року касаційну скаргу Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради задоволено частково. Постанову Львівського апеляційного суду від 27 травня 2019 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В судовому засіданні апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 заперечив проти задоволення апеляційної скарги. Інші учасники справи у судове засідання апеляційної інстанції не з`явились, хоча були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, клопотання представника Львівської міської ради Піскун А.Й. про відкладення розгляду справи відхилене колегією суддів як безпідставне, тому їх неявка, відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи, який проводиться за їхньої відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Згідно із ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1, ч.6 ст. 81 ЦПК України).

Згідно із 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду таким вимогам відповідає.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 на праві власності на підставі договору дарування, укладеного між нею та ТОВ «Інтер-Лев», належить 743/1000 частки нежитлових приміщень першого поверху та підвалу загальною площею 151,9 кв. м, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , позначених на поверховому плані під індексами 17-1, 18-1, 18-2, 18-3, VII, VIII, IX, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 15 липня 2014 року № 24267620.

Зазначене нежитлове приміщення було створено внаслідок виконання ТОВ «Інтер-Лев» реконструкції приміщень, в т.ч. підвальних, з індексами 17-1, 18-1, 18-2, 18-3, VII, VIII, IX, переданих ТОВ «Інтер-Лев» за договором оренди № Г-4145-6 від 06 березня 2006 року.

Право власності на зазначені приміщення визнано за ТОВ «Інтер-Лев» постановою Львівського апеляційного господарського суду від 24 жовтня 2012 року, справа № 5015/5438/11.

Частка нежитлового приміщення, що становить 257/1000 його частин за адресою: АДРЕСА_1 перебуває у комунальній власності територіальної громади м. Львова в особі Львівської міської ради.

У зазначеному нежитловому приміщенні розміщено заклад громадського харчування.

Згідно висновку № 04/17с від 27 лютого 2017 року будівельно-технічного експертного дослідження, виконати поділ закладу громадського харчування ресторану, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , на два окремі в частках: 743/1000 ідеальної частки та 257/1000 ідеальної частки, для влаштування на площі 154,3 кв. м (відповідно часток це: 114,64 кв. м та 39,66 кв. м) двох ізольованих ресторанів, які б відповідали вимогам ДБН, а саме влаштувати по два евакуаційні виходи, влаштувати відповідний перелік приміщень інженерної інфраструктури та ін., які є обов`язковими для таких закладів, технічно неможливо.

Згідно висновку оціночно-будівельного експертного дослідження від 27 лютого 2017 року № 01/17с, ринкова вартість нежитлових приміщень, в технічному стані, який був до проведеної реконструкції під кафе по АДРЕСА_1 станом на час проведення експертизи становить 2 805 959,00 грн.

Ринкова вартість нежитлових приміщень (першого поверху та підвалу) загальною площею 151,9 кв. м, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , які були створені внаслідок виконання ТОВ «Інтер-Лев» реконструкції приміщень з індексами 17-1, 18-1, 18-2, 18-3, VII, VIII, IX, переданих ТОВ «Інтер-Лев» згідно з договором оренди № Г-4145-6 від 06 березня 2006 року), станом на дату проведення оціночно-будівельної експертизи 26 червня 2017 року становить 4 166 344,62 грн.

Матеріалами справи встановлено, що реконструкція зазначених нежитлових приміщень проведена ТОВ «Інтер-Лев» на підставі дозвільних документів, з дотриманням будівельних норм і правил, таке введено в експлуатацію в передбаченому законом порядку.

05 вересня 2017 року через Львівське міське відділення № 21 Західного РУ ПАТ КБ «ПриватБанк» Кочарян О.О. внесено на депозитний рахунок суду ринкову вартість частки Львівської міської ради у розмірі 1 070 751,00 грн (призначення: «судовий депозит за позовом ОСОБА_1 , 461/2015/17, стаття 365 ЦК, Галицький районний суд м. Львова».

Згідно висновку судової оціночно-будівельної експертизи № 13573/18-42 від 19 лютого 2019 року, ринкова вартість нежитлових приміщень (першого поверху та підвалу) загальною площею 151,9 кв. м, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 станом на час проведення дослідження становить 4 111 080 грн.

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 09 лютого 2021 року у справі призначено додаткову судову будівельно-технічну експертизу.

Згідно висновку експерта № 13/04/21 додаткової судової будівельно-технічної експертизи від 31 серпня 2022 року:

- відсутня технічна можливість розділити об`єкт нерухомого майна нежитлові приміщення (першого поверху та підвалу) загальною площею 151,9 кв.м., розташовані за адресою: АДРЕСА_1 на дві ізольовані групи приміщень, де кожна група приміщень включала б сполучені приміщення першого поверху та підвалу у відповідності до ідеальних часток співвласників (частка ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) - 743/1000 (сімсот сорок три тисячних); частка Львівської міської ради (ідентифікаційний код: 04055896) - 257/1000 (двісті п`ятдесят сім тисячних). Нежитлові приміщення були створені внаслідок виконання Товариством з обмеженою відповідальністю «Інтер-Лев» реконструкції приміщень з індексами 17-1, 18-1, 18-2, 18-3, VII, VIII, IX, переданих Товариству з обмеженою відповідальністю «Інтер-Лев» згідно з договором оренди № Г-4145-6 від 06.03.2006);

- відсутня технічна можливість виділити в натурі ізольовану групу сполучених приміщень першого поверху та підвалу площа яких відповідає частці Львівської міської ради (ідентифікаційний код: 04055896) в об`єкті нерухомого майна, а саме (частка в розмірі) 257/1000 (двісті п`ятдесят сім тисячних) нежитлових приміщень (першого поверху та підвалу) загальною площею 151,9кв.м., розташованих за адресою: АДРЕСА_1 (нежитлові приміщення були створені внаслідок виконання Товариством з обмеженою відповідальністю «Інтер-Лев» реконструкції приміщень з індексами 17-1, 18-1, 18-2, 18-3, VII, VIII, IX, переданих Товариству з обмеженою відповідальністю «Інтер-Лев» згідно з договором оренди № Г-4145-6 від 06.03.2006).

Поняття спільної часткової власності визначено в частині першій статті 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле.

Відповідно до частини першої статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Разом з тим, у випадках і в порядку, встановлених законом, особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні (частина друга статті 321 ЦК України).

У статті 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2018 року у справі № 908/1754/17 (провадження № 12-180гс18) зроблено висновок, що «відсутність конструкції («за наявності одночасно») в статті 365 ЦК України свідчить про можливість припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі позову інших співвласників за наявності хоча б однієї з перелічених законодавцем у частині першій цієї статті обставин (зокрема, в пунктах 1-3). Водночас необхідно зважати, що правова норма, закріплена пунктом 4 частини першої статті 365 ЦК України, не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї). Припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі положень цієї статті можливе за наявності хоча б однієї з обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника, та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду, а не за наявності всіх обставин, передбачених цією статтею, в їх сукупності».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 травня 2018 року у справі № 760/8958/15-ц (провадження № 61-4860св18) зазначено, що: «висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, вирішується в кожному окремому випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном».

Суд першої інстанції, задовольняючи позов, виходив з того, що спільне володіння та користування спірними нежитловими приміщеннями є неможливим, частка Львівської міської ради є незначною і не може бути виділена в натурі, річ є неподільною, а тому таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам Львівської міської ради.

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погоджується, враховуючи, що висновком № 13/04/21 додаткової судової будівельно-технічної експертизи від 31 серпня 2022 року встановлено неможливість розділити об`єкт нерухомого майна нежитлові приміщення (першого поверху та підвалу) загальною площею 151,9 кв.м., розташовані за адресою: АДРЕСА_1 на дві ізольовані групи приміщень, які б відповідали вимогам ДБН, а також виділити в натурі ізольовану групу сполучених приміщень першого поверху та підвалу площа яких відповідає частці Львівської міської ради.

Крім цього, Львівською міською радою не доведено, що припинення права власності на належну їй частку спірних приміщень в розмірі 257/1000 завдасть її інтересам істотної шкоди.

Колегія суддів звертає увагу, що ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 05 червня 2018 року за клопотанням представника Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської у справі було призначено повторну судову будівельно-технічну експертизу, згідно висновку якої ринкова вартість нежитлових приміщень (першого поверху та підвалу) загальною площею 151,9 кв. м, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 станом на час проведення дослідження становить 4 111 080 грн, а ОСОБА_1 внесено на депозитний рахунок суду ринкову вартість частки Львівської міської ради у розмірі 1 070 751,00 грн, тобто у більшому розмірі, ніж визначено у висновку судової оціночно-будівельної експертизи № 13573/18-42 від 19 лютого 2019 року, на що позивачка погодилася.

Доводи апеляційної скарги правильних висновків районного суду не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Львівської міської ради залишити без задоволення.

Рішення Галицького районного суду міста Львова від 04 жовтня 2017 рокузалишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено: 05.04.2023

Головуючий

Судді