Справа № 752/6574/23
Провадження № 2/752/4418/23
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

08 червня 2023 року Голосіївський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Хоменко В.С.

при секретарі Павлюх П.В.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження в приміщенні Голосіївського районного суду м. Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО», третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «ДЖОІН АП» про стягнення страхової виплати,-

в с т а н о в и в:

у квітні 2023 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду з вказаним позовом, в якому просять стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО» (далі - ПАТ «СК «ВУСО») в рівних частках на їх користь 52 410,00 грн, які перерахувати на картковий рахунок ОСОБА_1 , а також судові витрати по справі - сплачений судовий збір по 1 073,60 грн кожному.

В обґрунтування вказаних вимог зазначають, що 17.10.2022 року між ОСОБА_1 , який діяв, в тому числі, й від імені своєї дружини ОСОБА_2 , за її усним дорученням (Туристами), та Товариством з обмеженою відповідальністю «ДЖОІН АП» (далі - ТОВ «ДЖОІН АП, Туроператор), який діяв через фізичну особу - підприємця ОСОБА_3 ( Idea Trevel ) (Турагент), було укладено договір про надання туристичних послуг № 17/10, предметом якого була туристична поїздка до країни Єгипет з 30.10.2020 року по 06.11.2022 року, місце відпочинку: Sharm El Sheikh, готель Grand Oasis Resort.

Перевезення позивачів до місця відпочинку та у зворотному напрямку здійснювалося Авіакомпанією «Sky Up» з Польщі (Rzeszov).

На виконання умов вказаного договору позивачі 17.10.2022 року сплатили Турагенту 52 410,00 грн.

Також в перелік замовлених послуг було включено страхування на загальну суму по 75 000,00 грн кожного Туриста, від ризиків, пов`язаних з наданням туристичних послуг. Страховиком виступило ПАТ «СК «ВУСО» згідно із Свідоцтвом про страхування № D2895147/2 від 21.10.2022 року.

Перед запланованим вильотом на відпочинок, позивачі 28.10.2022 року на власному автомобілі через прикордонний пункт «Рава Руська» Львівської області виїхали до Польщі, з метою дістатися до місця вильоту.

За наслідками перевірки пред`явлених позивачами документів, українські прикордонники пропустили їх через кордон, зробивши відповідні відмітки в закордонних паспортах.

Однак, польські прикордонники відмовилися пропустити ОСОБА_2 через державний кордон Польщі, усно вказавши в якості причини - факт наявності у неї громадянства РФ, не дивлячись на діючу Шенгенську візу, видану Польщею, посвідку на тимчасове проживання в Україні, двох дітей, які є громадянами України, зареєстроване місце проживання в м. Києві, а також авіаквитки та ваучери на туристичну поїздку.

Зазначають, що через те, що польські прикордонники не пропустили ОСОБА_2 , обоє позивачів вимушені були повернутися до України з незалежних від них та туроператора причин, тим самим, вони не змогли прибути до місця вильоту та скористатися туристичними послугами, а тому, вважають даний факт страховим випадком.

Про виникнення страхового випадку 31.10.2022 року позивач ОСОБА_2 повідомила страхову компанію, вказавши у заяві про здійснення страхової виплати, що під час перетину кордону з Польщею, польські прикордонники не пропустили її на територію Польщі за наявності в неї закордонного паспорта з візою, виданою самою Польщею, посвідки на постійне місце проживання в Україні і пропискою в м. Києві. Перетинала кордон з чоловіком, який має посвідку на постійне місце проживання в Польщі.

Згідно з відповіддю страхової компанії № 9073/ВЗК від 21.11.2022 року, ОСОБА_2 було відмовлено у виплаті страхового відшкодування на підставі відсутності документа державного органу Польщі, що підтверджує факт та підстави відмови у перетині кордону.

Після отримання від прикордонної служби Польщі відповіді від 01.12.2022 року та здійснивши її переклад, виявилося, що підставою відмови ОСОБА_2 у перетині кордону було Розпорядження Міністерства внутрішніх справ та управління Польщі від 19.09.2022 року про тимчасове призупинення (обмеження) щодо подорожуючих громадян РФ.

Вказану відповідь позивачі надали ПАТ «СК «ВУСО», яка листом № 9098/ВЗК від 20.12.2022 року відмовила ОСОБА_2 у виплаті страхового відшкодування з посиланням на п. 3.1.1.11. Свідоцтва про страхування № D2895147/2 від 21.10.2022 року, оскільки така відмова у перетині кордону з Польщею, не є страховим випадком.

Позивачі вважають відмову страхової компанії у виплаті страхового відшкодування безпідставною, оскільки польські прикордонники необґрунтовано відмовили ОСОБА_2 у перетині кордону, про існування Розпорядження Міністерства внутрішніх справ та управління Польщі від 19.09.2022 року вони не знали та дізнатися не могли.

Крім того, цим документом не заборонено, а тимчасово обмежено/призупинено прикордонний рух подорожуючих громадян РФ, отже скористатися придбаними туристичними послугами вони не змоги скористатися з незалежних від них підстав, в зв`язку із чим, просять позов задовольнити.

Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Хоменко В.С. від 20.04.2023 року, після усунення недоліків позовної заяви, відкрито провадження в указаній цивільній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін та призначено судовий розгляд на 08.06.2023 року(а.с. 131-132).

11.05.2023 року від представника відповідача до суду надійшов відзив на вказану позовну заяву, в якому адвокат Сокол Д.В. просить у задоволенні позову відмовити, посилаючись на те, що ОСОБА_2 законно відмовлено у виплаті страхового відшкодування, оскільки остання є громадянкою РФ і на неї розповсюджуються обмеження щодо перетину кордону на в`їзному напрямку до Республіки Польща; ОСОБА_1 самостійно прийняте рішення не здійснювати туристичну подорож, і з заявою про виплату страхового відшкодування до відповідача він не звертався; ТОВ «ДЖОІН АП» частково відшкодовано кошти за туристичну подорож в розмірі 10 156,20 грн.

24.05.2023 року від позивачів надійшла відповідь на відзив, в якій ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зазначають, що прямої, чіткої заборони в`їзду до Польщі громадянам РФ на момент перетину ними кордону не було; з повним текстом Розпорядження Міністерства внутрішніх справ та управління Польщі від 19.09.2022 року вони самостійно й дотепер не можуть ознайомитися; ОСОБА_1 не міг залишити дружину та один вилетіти на відпочинок; ОСОБА_1 неодноразово приїздив до офісу відповідача та усно заявляв про бажання виплатити йому страхове відшкодування.

07.06.2023 року від представника ПАТ «СК «ВУСО» до суду надійшли заперечення на відповідь на відзив, в яких зазначено, що настання заявленої позивачами події не підпадає під визначення страховий випадок, через існування заборони на в`їзд до Польщі громадянам РФ; позивачами не вказано, який саме страховий ризик мав місце із ОСОБА_1 .

Заперечення щодо розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до суду не надходили.

Клопотань від сторін про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін не надходило.

Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Судом встановлено, що 17.10.2022 року між позивачами та ТОВ «ДЖОІН АП, який діяв через Турагента фізичну особу - підприємця ОСОБА_3 ( Idea Trevel ), було укладено договір про надання туристичних послуг № 17/10, предметом якого договору є туристична поїздка до країни Єгипет з 30.10.2020 року по 06.11.2022 року, місце відпочинку: Sharm El Sheikh, готель Grand Oasis Resort. Перевезення позивачів до місця відпочинку та у зворотному напрямку здійснювалося Авіакомпанією «Sky Up» з Польщі (Rzeszov). На виконання умов вказаного договору позивачі 17.10.2022 року сплатили Турагенту 52 410,00 грн. (а.с. 9-17, 18).

Крім цього, між позивачами та ПАТ «СК «ВУСО» 21.10.2022 року укладено договір добровільного страхування фінансових ризиків внаслідок неможливості здійснення подорожі за кордон або зміни строків перебування за кордоном, що підтверджується Свідоцтвом про страхування № D2895147/2 від 21.10.2022 року до Генерального договору № 16719645 від 15.06.2021 року добровільного страхування фінансових ризиків внаслідок неможливості здійснення подорожі за кордон або зміни строків перебування за кордоном (а.с. 59-62).

Як вбачається із закордонного паспорта серії НОМЕР_1 , позивач ОСОБА_1 , є громадянином України (а.с. 27).

Згідно закордонного паспорта № НОМЕР_2 , позивач ОСОБА_2 , є громадянкою РФ (а.с. 29-43).

Сторонами визнається, що з метою дістатися до Польщі, до місця вильоту на відпочинок (Rzeszov), в ніч з 28 на 29 жовтня 2022 року, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 наземним транспортом мали намір перетнути кордон Польщі.

Залишивши межі України через прикордонний пункт «Рава Руська» Львівської області, одного з туристів - позивача ОСОБА_2 , польські прикордонники не пропустили через державний кордон Польщі, через наявність у неї громадянства РФ, в зв`язку із чим, обоє позивачів повернулися до України.

Згідно з перекладом листа Прикордонної служби Польщі від 01.12.2022 року, позивача ОСОБА_2 повідомлено, що 19.09.2022 року було видано Розпорядження Міністерства внутрішніх справ та управління Польщі, яке замінює Розпорядження МВСіА про тимчасове призупинення або обмеження прикордонного руху на певних прикордонних пропускних пунктах. Відповідно до вищезгаданого розпорядження громадянам РФ на в`їзному напрямку до Польщі, прикордонний рух обмежено до подальшого повідомлення. У зв`язку з вищевикладеним, на сухопутних кордонах щодо подорожуючих, які не підпадають під категорію осіб, зазначених у параграфі 3 абз. 2 Розпорядження МВСіА, рішення про відмову у в`їзді на кордоні не видається. Пояснено, що дані ОСОБА_2 були зареєстровані в системах Прикордонної служби, проте, на підставі чинних положень, ОСОБА_2 не належить до категорії осіб, які мають право на в`їзд до Польщі, у зв`язку з вищевказаним, їй заборонено перетинати кордон без відповідного адміністративного рішення (а.с. 128-130).

Позивач ОСОБА_2 звернулася до ПАТ «СК «ВУСО» із заявою про виплату страхового відшкодування, у зв`язку з неможливістю здійснення подорожі за кордон до Єгипту, з причин не пропуску її на територію Польщі. Просила виплатити страхове відшкодування у розмірі завданих їй збитків в розмірі 52 410,00 грн (а.с. 63).

Для прийняття рішення по страховому випадку позивачем на адресу відповідача було подано також переклад листа Прикордонної служби Польщі від 01.12.2022 року, що сторонами не заперечується.

Листом № 9098/ВЗК від 20.12.2022 року ПАТ «СК «ВУСО» відмовило ОСОБА_2 у виплаті страхового відшкодування з посиланням на п. 3.1.1.11. Свідоцтва про страхування № D2895147/2 від 21.10.2022 року до Генерального договору № 16719645 від 15.06.2021 року добровільного страхування фінансових ризиків внаслідок неможливості здійснення подорожі за кордон або зміни строків перебування за кордоном, оскільки відмова у перетині кордону з Польщею, не є страховою подією.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 ст. 16 Закону України «Про страхування», ст. 979 ЦК України визначено, що договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, відповідно до якої страховик бере на себе зобов`язання в разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (надати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору

Згідно з ч. 3 ст. 16 Закону України «Про страхування» договори страхування укладаються відповідно до правил страхування.

Статтею 982 ЦК України визначено, що істотними умовами договору страхування є предмет договору страхування, страховий випадок, розмір грошової суми, в межах якої страховик зобов`язаний провести виплату у разі настання страхового випадку (страхова сума), розмір страхового платежу і строки його сплати, строк договору та інші умови, визначені актами цивільного законодавства.

Згідно з ч. 2 ст. 8 Закону України «Про страхування» страховим випадком є подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов`язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі.

Відповідно до ч. 1 ст. 25 Закону України «Про страхування» здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акту (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком.

Згідно п. 3.1 Свідоцтва про страхування № D2895147/2 від 21.10.2022 року до Генерального договору № 16719645 від 15.06.2021 року добровільного страхування фінансових ризиків внаслідок неможливості здійснення подорожі за кордон або зміни строків перебування за кордоном, страховими ризиками є раптові непередбачені події, що призвели до понесення застрахованою особою матеріального (фінансового) збитку внаслідок неможливості здійснення подорожі (поїздки) за кордон з наступних причин, в тому числі:

п. п. 3.1.1.11 відмова застрахованій особі у перетині кордону до країни, до якої запланована подорож, або через територію якої проходить маршрут до країни, у яку запланована подорож, прикордонними (митними) службами (за умови наявності та правильного оформлення всіх документів, необхідних для перетину кордону та за умови відсутності у застрахованої особи обмежень щодо в`їзду до такої країни, в тому числі обмежень за медичними показниками).

Судом з`ясовано, що станом на дату укладення, в тому числі, й від імені позивача ОСОБА_2 , яка є громадянкою РФ, договорів про надання туристичних послуг та страхування, на території Польщі вже діяло Розпорядження Міністра внутрішніх справ та управління Республіки Польща від 19.09.2022 року, яким внесено зміни до Розпорядження про тимчасове припинення або обмеження прикордонного руху у визначених пунктах пропуску через державний кордон, обмежено прикордонних рух до подальшого повідомлення, в тому числі, автомобільних пунктах перетину Республіки Польща, на в`їзному напрямку до Республіки Польща стосовно громадян РФ (розд. 1).

Розділом 2 цього ж Розпорядження визначено, що обмеження, про які йдеться в розд. 1, не поширюється на осіб, про яких мова йде в параграфі 3 розд. 2 пункти 2-9, 11-15, 17, 19, 20 та 26.

Вказана інформація опублікована та є у вільному доступі в мережі Інтернет, в тому числі, й за посиланням: https://www.strazgraniczna.pl/pl/cudzoziemcy/covid-epidemia-koronawi/8651,-039.html

Частинами 1-3 ст. 991 ЦК України та ч. 1 ст. 26 Закону України «Про страхування» визначено, що страховик має право відмовитися від здійснення страхової виплати у разі: 1) навмисних дій страхувальника або особи, на користь якої укладено договір страхування, якщо вони були спрямовані на настання страхового випадку, крім дій, пов`язаних із виконанням ними громадянського чи службового обов`язку, вчинених у стані необхідної оборони (без перевищення її меж), або щодо захисту майна, життя, здоров`я, честі, гідності та ділової репутації; 2) вчинення страхувальником або особою, на користь якої укладено договір страхування, умисного злочину, що призвів до страхового випадку; 3) подання страхувальником завідомо неправдивих відомостей про об`єкт страхування або про факт настання страхового випадку; 4) одержання страхувальником повного відшкодування збитків за договором майнового страхування від особи, яка їх завдала; 5) несвоєчасного повідомлення страхувальником без поважних на те причин про настання страхового випадку або створення страховикові перешкод у визначенні обставин, характеру та розміру збитків; 6) наявності інших підстав, встановлених законом.

Договором страхування можуть бути передбачені також інші підстави для відмови здійснити страхову виплату, якщо це не суперечить закону.

Рішення страховика про відмову здійснити страхову виплату повідомляється страхувальникові у письмовій формі з обґрунтуванням причин відмови.

Приписами ч. 1 ст. 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами (ч. 2 ст. 6 ЦК України).

Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами (ч. 3 ст. 6 ЦК України).

Отже, за наявності обмежень для застрахованої особи щодо в`їзду до країни, через територію якої проходить маршрут до країни, у яку запланована подорож, згідно з п. п. 3.1.1.11. Свідоцтва про страхування № D2895147/2 від 21.10.2022 року до Генерального договору № 16719645 від 15.06.2021 року добровільного страхування фінансових ризиків внаслідок неможливості здійснення подорожі за кордон або зміни строків перебування за кордоном, неможливість здійснення подорожі за кордон з цих підстав, не підпадає під страховий ризик (страховий випадок) і в такому разі витрати страховиком не відшкодовуються.

До того ж, надання правової оцінки виданому 19.09.2022 року Розпорядженню Міністерства внутрішніх справ та управління Республіки Польща, перебуває поза межами компетенції місцевого суду.

В зв`язку із чим, суд зазначає, що оцінка обставини наявності в позивача ОСОБА_2 закордонного паспорта з чинною Шенгенською візою, виданою Польщею, посвідки на постійне місце проживання в Україні і зареєстрованого місця проживання в м. Києві, наявності в її чоловіка позивача ОСОБА_1 посвідки на постійне місце проживання в Польщі, двох дітей, які є громадянами України, авіаквитків та ваучерів на туристичну поїздку, здійснюється прикордонною службою Польщі під час здійснення прикордонного контролю після проведення необхідних контрольно-верифікаційних дій та перевірки представлених документів, в тому числі, й в частині прийняття рішення про поширення на ОСОБА_2 обмежень та дії Розпорядження Міністра внутрішніх справ та управління Республіки Польща від 19.09.2022 року.

Жодних доказів того, що громадянка РФ ОСОБА_2 зверталася до уповноважених органів Польщі для прийняття відповідного адміністративного рішення про надання їй дозволу на в`їзд під час дії Розпорядження Міністра внутрішніх справ та управління Республіки Польща від 19.09.2022 року, чи щодо неправомірності дій прикордонних (митних) служб Польщі, які виразилися у не пропуску ОСОБА_2 через державний кордон Польщі, позивачами суду не надано.

В Свідоцтві про страхування № D2895147/2 від 21.10.2022 року до Генерального договору № 16719645 від 15.06.2021 року добровільного страхування фінансових ризиків внаслідок неможливості здійснення подорожі за кордон або зміни строків перебування за кордоном визначено, що укладенням та підписанням договору страхування страхувальником підтверджується, що договір страхування укладено за згодою таких застрахованих осіб; з умовами договору страхування та правилами Застраховані особи ознайомлені та згодні.

Тобто, позивачі, діючи добровільно та на особистий розсуд, уклали наведені договори туристичних послуг № 17/10 від 17.10.2022 року та страхування (Свідоцтво про страхування № D2895147/2 від 21.10.2022 року), що відповідає вимогам ст. 627 ЦК України, та в частині існування у будь-кого з них обмежень для в`їзду на територію країни, через територію якої проходить шлях до країни, у яку запланована подорож, в даному випадку це Польща, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , обравши самостійно туристичний маршрут, діяли на власний ризик, не переконавшись та не з`ясувавши наявності існуючих обмежень для туристів - громадян РФ, однією з яких є позивач ОСОБА_2 .

При цьому, як беззаперечно встановлено в судовому засіданні, застрахованій особі (Туристу) позивачу ОСОБА_1 не було відмовлено у перетині кордону до Польщі, та він добровільно відмовився від запланованої подорожі та відпочинку в Єгипті, повернувшись разом з дружиною до України, та отримав від Туроператора 10 156,20 грн в якості повернутих коштів за туристичні послуги.

Підсумовуючи наведене, судом не встановлено порушення чи невизнання саме відповідачем прав позивачів.

Доводи позивачів не підтверджені об`єктивними доказами, зводяться до власного суб`єктивного тлумачення як національного законодавства, так і нормативно-правових актів Польщі, а також обставин справи.

Враховуючи зазначене, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Згідно з п. 4 ч. 1 ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 зазначеної норми права встановлено, що представництво - це вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - це види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є:

- надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;

- складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;

- представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

За змістом ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

- розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

- розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Аналіз зазначених норм права свідчить про те, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

В той же час, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.

Відповідно до пунктів 1, 2, 4, 5, 6, 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, верховенство права; повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Аналіз змісту ст. ст. 10-13 ЦПК України в узагальненому вигляді свідчить про те, що при вирішенні цивільного спору, у тому числі і при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризику настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів.

При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (ч. 1 ст. 182 ЦПК України).

Тобто, саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Це підтверджується і ст. 81, і ст. 137 ЦПК України.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Принцип змагальності знайшов своє втілення також у положеннях ч. ч. 5, 6 ст. 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.

Зазначене відповідає правовому висновку, наведеному в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 року в справі № 755/9215/15-ц.

Позивачами клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги не заявлено.

Згідно з положенням ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

В матеріалах справи містяться копії договору про надання правової допомоги № 1-20 КЮО від 20.01.2020 року; свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю серії КС № 8569/10 від 27.12.2019 року, ордера серії АІ № 1346473 від 26.04.2023 року; додаткової угоди від 08.05.2023 року до договору про надання правової допомоги № 1-20 КЮО від 20.01.2020 року, згідно якої послуги адвоката підлягають оплаті з врахуванням витраченого часу роботи адвоката, вартість нормо-години адвоката становить від 2 000,00 грн; детальний розрахунок робіт (наданих послуг) виконаних для надання правничої (правової допомоги) на суму 8 500,00 грн.

Про намір подати докази понесених витрат на професійну правничу допомогу представником відповідача заявлено своєчасно, разом із подачею відзиву на вказану позовну заяву.

Витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатом розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України).

Натомість положеннями п. 2 ч. 2 ст. 137 ЦПК України регламентовано порядок компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги (витрати на проїзд, проживання, поштові послуги тощо), для розподілу яких необхідною умовою є надання відповідних доказів, які підтверджують здійснення таких витрат.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Касаційного Цивільного Суду від 12.02.2020 року, у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03.10.2019 року у справі № 922/445/19, у постанові Касаційного господарського суду від 20.12.2019 року у справі № 903/125/19, у постанові Касаційного Адміністративного суду від 29.10.2020 року у справі № 686/5064/20, в якій зокрема, також зазначено, що питання щодо застосування процесуальних норм права, які регулюють порядок розподілу судових витрат за надану професійну правничу допомогу на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою було предметом дослідження судами різних юрисдикцій.

А оскільки у ЦПК, ГПК і КАС України вище зазначені процесуальні норми є однаковими за змістом, вищенаведена практика тлумачення судами різних юрисдикцій вказаних норм ЦПК, ГПК і КАС України є застосовною і до обставин цієї справи.

Аналогічний правовий висновок викладено у додатковій постанові Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду від 08.09.2020 року у справі № 640/10548/19.

Тому, з огляду на умови договору про надання правової допомоги, враховуючи складання і підписання адвокатом всіх процесуальних документів від імені та в інтересах відповідача, представництво інтересів останнього, суд, дійшов висновку про те, що в цій конкретній справі витрати на правову допомогу в сумі 8 500,00 грн, є реальними, підтвердженими матеріалами справи, а тому підлягають відшкодуванню за рахунок позивачів в рівних частках.

Крім того, вбачається, що відповідачем понесені судові витрати на переклад та нотаріальне посвідчення документів у загальному розмірі 730,00 грн, що підтверджується рахунком-фактурою № 8695 від 27.04.2023 року на суму 250,00 грн, платіжною інструкцією № 18611 від 28.04.2023 року на суму 250,00 грн, рахунком-фактурою № 9427-ц від 27.04.2023 року на суму 300,00 грн, платіжною інструкцією № 18610 від 28.04.2023 року на суму 300,00 грн, рахунком-фактурою № 8700 від 28.04.2023 року на суму 180,00 грн, платіжною інструкцією № 18902 від 01.05.2023 року на суму 180,00 грн, які також, суд вважає за необхідне, стягнути з позивачів в рівних частках на користь ПАТ «СК «ВУСО».

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 8, 16, 25 Закону України «Про страхування», 627, 982, 991 ЦК України, ст. ст. 12, 13, 76-89, 137, 141, 258, 263-265, 270-279, 352, 354 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в:

у задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО», третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «ДЖОІН АП» про стягнення страхової виплати - відмовити.

Стягнути із ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО» судові витрати в розмірі по 4 615,00 грн (чотири тисячі шістсот п`ятнадцять гривень 00 копійок) з кожного.

Відомості щодо учасників справи:

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_1 .

Позивач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса: АДРЕСА_1 .

Відповідач - Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «ВУСО», , юридична адреса: вул. Казимира Малевича, буд. 31, м. Київ, 03150.

Третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «ДЖОІН АП», , юридична адреса: Харківське шосе, буд. 201-203, літ. 2А, м. Київ, 02121.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя В.С. Хоменко