Провадження №: 2/755/1106/23
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"04" квітня 2023 р. Дніпровський районний суд міста Києва, в складі

головуючого судді - Гончарука В.П.,

за участі секретаря Гриценко О.І.

розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування завданих збитків,

В С Т А Н О В И В:

До Дніпровського районного суду міста Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування завданих збитків.

В порядку автоматизованого розподілу справ між суддями заяву передано на розгляд судді Гончаруку В.П.

У позовній заяві відповідачем зазначено ОСОБА_2 , що проживає за адресою: АДРЕСА_1 . Щодо визначення підсудності, позивач посилається на положення статті 27 ЦПК України, оскільки ДТП сталася в Солом`янському районі м. Києва (пр.-т перемоги, 37).

Відповідно до частини шостої статті 187 ЦПК України судом з метою перевірки дотримання правил підсудності даного позову та визначення місця реєстрації відповідача, зроблено запит до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи.

Згідно інформації щодо реєстрації місця проживання від особи від 23 грудня 2022 року, в ІТС «Реєстр територіальної громади м. Києва» такої особи як ОСОБА_2 не знайдено.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 27 грудня 2022 року відкрито провадження у даній справі, з посиланням на положення частини десятої статті 187 ЦПК України.

06 лютого 2023 року відповідач ОСОБА_2 подав до суду відзив на позов, в якому зазначив адресу реєстрації місця проживання: АДРЕСА_2 .

Такі ж відомості отримано судом з Єдиного державного демографічного реєстру (відповідь № 14284 від 04 квітня 2023 року).

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Як роз`яснив Європейський суд з прав людини у справах «Верітас проти України» та «Сокуренко та Стригун проти України», суд не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції у разі перевищення ним своїх повноважень, визначених процесуальним законодавством. Зокрема, повноваження суду на розгляд конкретної справи, заяви або скарги визначається правилами підвідомчості та підсудності.

Відповідно до частини першої статті8 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до юрисдикції якого вона віднесена процесуальним законом.

Під підсудністю у цивільному процесуальному праві розуміють інститут (тобто сукупність правових норм), який регулює віднесення справ, які підлягають розгляду судами цивільної юрисдикції, до відання конкретного суду судової системи України для розгляду по першій інстанції. Тобто, визначити підсудність цивільної справи означає встановити компетентний, належний суд у цій справі.

Згідно із частиною першою статті 4ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини першої статті 23ЦПК України усі справи, що підлягають вирішенню в порядку цивільного судочинства, розглядаються місцевими загальними судами як судами першої інстанції, крім справ, визначених частинами другою - четвертою цієї статті.

Згідно із частиною першою статті 27 ЦПК України позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

Відповідно до частини шостої статті 28 ЦПК України позови про відшкодування шкоди, заподіяної майну фізичних або юридичних осіб, можуть пред`являтися також за місцем заподіяння шкоди.

Цивільне процесуальне право визначає кілька видів територіальної юрисдикції (підсудності). При цьому одним з видів територіальної юрисдикції є підсудність справ за вибором позивача (так звана альтернативна підсудність).

Тлумачення статей 27, 28 ЦПК України свідчить, що підсудність за вибором позивача (альтернативна підсудність) - це такий вид підсудності, за умовами якої позивачеві надається право за своїм вибором пред`явити позов в один з декількох визначених у законі судів. Разом із тим, правила альтернативної підсудності не позбавляють позивача права звернутися із позовом за правилами загальної підсудності (стаття 27 ЦПК України), оскільки позивач має право на вибір між кількома судами, яким згідно з цією статтею підсудна справа, за винятком виключної підсудності, встановленої статтею 30 цього Кодексу (частина шістнадцята статті 28 ЦПК України).

Право вибору між судами, яким згідно з правилом загальної підсудності і правилом альтернативної підсудності підсудна справа, належить виключно позивачеві. Разом з тим, в даному випадку, позивач має право вибору звернення до суду за місцем знаходження відповідача, або за місцем заподіяння шкоди.

Згідно з роз`ясненнями, викладеними у пункті 37 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 3 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» право вибору між судами, яким згідно із правилом загальної підсудності і правилом альтернативної підсудності підсудна справа, належить виключно позивачеві.

У даному випадку позивачем обрано загальну підсудність даного позову, з посиланням на положення частини першої статті 27 ЦПК України, оскільки позов пред`явлено за місцем проживання відповідача.

Відповідно до частини першої статті 31 ЦПК України суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.

Згідно із статтею 32 ЦПК України спори між судами про підсудність не допускаються. Справа, передана з одного суду до іншого в порядку, встановленому статтею 31 ЦПК України, повинна бути прийнята до провадження судом, якому вона надіслана.

При цьому, статтями 263-264 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, тобто ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, тощо.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суди повинні перевірити належність справ до їх юрисдикції та підсудності.

Підсудність - це розподіл підвідомчих загальним судам цивільних справ між різними судами першої інстанції залежно від роду (характеру) справ, що підлягають розгляду, і від території, на яку поширюється юрисдикція того чи іншого суду.

Територіальна підсудність - це підсудність цивільної справи загальному суду в залежності від території, на яку поширюється юрисдикція даного суду. За її допомогою вирішується питання, яким з однорідних судів підсудна для розгляду відповідна справа.

Дотриманням судами процесуальних норм інституту підсудності означає дотримання положення пункту 1 статті 6Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яке гарантує, що кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Відповідно до статті 378 ЦПК України судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню з направленням справи на розгляд за встановленою законом підсудністю, якщо рішення прийнято судом з порушенням правил територіальної юрисдикції (підсудності).

Визначення правильної юрисдикційності того чи іншого спору має важливе значення. Адже Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово звертав увагу на те, що кожен має право на суд, встановлений законом, тобто відповідний орган повинен мати повноваження вирішувати питання, що належать до його компетенції, на основі принципу верховенства права (рішення ЄСПЛ від 29 квітня 1988 року у справі «Белілос проти Швейцарії»); юрисдикцію суду має визначати закон (доповідь Європейської комісії від 12 жовтня 1978 року у справі «Занд проти Австрії»).

Тому, незважаючи на вимоги статті 32 ЦПК України, відповідно до якої спори між судами про підсудність не допускаються, суд приходить до висновку, що прийняття судом рішення по справі із порушенням правил територіальної підсудності в подальшому може привести до скасування такого судового рішення, з підстав порушення норм процесуального права.

Враховуючи, що заявником не обрано альтернативного способу підсудності даного позову, що дозволяло б визначити територіальну підсудність даного позову Солом`янському районному суду міста Києва, а також враховуючи, що судом встановлено зареєстроване місце проживання відповідача, що не відноситься до територіальної юрисдикції Дніпровського районного суду міста Києва, суд приходить до висновку про доцільність направлення даного позову за правилами загальної підсудності до Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області (19701, Черкаська обл., м. Золотоноша, вул. Шевченка, 76), за зареєстрованим місцем проживання відповідача ОСОБА_2 .

Керуючись статтями 27, 28, 31, 32, 258-261, 353 ЦПК України, суддя

П О С Т А Н О В И В:

Цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування завданих збитків, передати за підсудністю до Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області (19701, Черкаська обл., м. Золотоноша, вул. Шевченка, 76).

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга подається до Київського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

У разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Суддя: