Провадження № 2/522/2544/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2023 року Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючої судді Шенцевої О.П.,

за участю секретаря Шумило М.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Санаторію «Одеса» Служби безпеки України про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені та моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

10 липня 2019 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшов позов ОСОБА_1 до Санаторію «Одеса» Служби безпеки України про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди.

За результатами автоматизованого розподілу судової справи, вона надійшла в провадження судді Нікітіної С.Й.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 11.07.2019 року відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 та встановлений порядок спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

У зв`язку з повторним авторозподілом на підставі розпорядження керівника апарату №2037/19 від 07.10.2019 року, вказана цивільна справа передана судді Шенцевій О.П. для розгляду по суті.

Короткий зміст позовних вимог:

У позовних вимогах (уточнених заявою від 31.07.2019) ОСОБА_1 зазначає, що на час подання позовної заяви відповідачем не був здійснений повний розрахунок належних їй виплат заробітної плати, у зв`язку із чим вона просить стягнути з відповідача середній заробіток за весь час затримки заробітної плати (з 07.05.2019 по 19.07.2019) у розмірі 74 114, 04 грн., розрахований відповідно до Порядку обчислення заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8.02.1995 № 100, а також моральну шкоду, яка виразилась у порушенні нормальних умов життя, у розмірі 50 000 грн.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивачка зазначає, що відповідач несвоєчасно виплатив їй грошове забезпечення при звільненні військовослужбовця, а саме: не в день звільнення 6 травня 2019 року, а 19 липня 2019 року. Позивачка посилається на те, що відповідальність за таку бездіяльність передбачена саме статтею 117 Кодексу законів про працю України (далі - "КЗпП України"), із чим вона просить стягнути з відповідача середній заробіток за весь час затримки заробітної плати.

Згідно пункту 1 Постанови Кабінету Міністрів України «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 07.11.2007 року №1294, грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія). Відповідно до частини 2 статті 15 Закону України «Про соціальний і правових захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення з військової служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з прямим підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, на підставах, визначених пунктом 1 частини другої статті 36 Закону України "Про розвідку", а також у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 18 років одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.

Позивачка посилається на те, що відповідно до пункту 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 №13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" не проведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП.

Законом України «Про соціальний і правових захист військовослужбовців та членів їх сімей» відповідно до Конституції України визначаються основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей які встановлюють єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантують військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови та реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулюють відносини у цій галузі.

Відповідно до статті 1 Закон України «Про соціальний і правових захист військовослужбовців та членів їх сімей» визначено соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до статті 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Через порушення трудових прав позивача, зокрема права на оплату праці їй була спричинена моральна шкода яка виразилась в порушені нормальних умов життя додаткових зусиллях для організації свого життя. Позивачка зазначає, що в неї встановлено захворювання мелонома шкіри поперекової ділянки вона проходить постійне лікування. Нездійснення розрахунків відповідачем під час звільнення позивача з роботи відобразилось на спроможності останній надавати матеріальну підтримку своїй сім`ї. Не виплата обов`язкових виплат на які розраховувала позивачка призвели до постійних нервових стресів, які булі заборонені. Душевні хвилювання позивача через неправомірні дії відповідача, завдали додаткових страждань її сім`ї.

У зв`язку з наведеним ОСОБА_1 моральну шкоду оцінює у 50 000,00 грн.

До суду від відповідача надійшов відзив на позов.

Санаторій «Одеса» Служби безпеки України з позовними вимогами не погоджується, вважає їх безпідставними, необґрунтованими та такими, що не ґрунтуються на нормах матеріального права, а отже, не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

05.03.2019 ОСОБА_1 власноручно підготувала та надала у встановленому порядку рапорт про звільнення з військової служби за станом здоров`я (реєстр. №83/241 від 05.03.2019).

На підставі зазначеного рапорту був виданий наказ СБ України від 04.04.2019 № 422-ос, відповідно до якого підполковник ОСОБА_1 була звільнена з військової служби з дня виключення зі списків особового складу за підпунктом «в» пункту 61 Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України, затвердженого Указом Президента України від 27.12.2007 №1262/2007, підпунктом «а» ( за станом здоров`я - не придатна до військової служби з виключенням з військового обліку) пункту 2 частини 6 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у відставку. З цим наказом ОСОБА_1 була ознайомлена 11.04.2019.

З 11.03.2019 до 14.04.2019 ОСОБА_1 знаходилась у черговій відпустці (наказ начальника санаторію від 06.03.2019 № 27-ос).

З 15.03.2019 до 05.05.2019 ОСОБА_1 було продовжено чергову відпустку у зв`язку з хворобою (наказ начальника санаторію від 15.04.2019 №47-ос).

Наказом начальника санаторію від 06.05.2019 №57-ос ОСОБА_1 було виключено зі списків особового складу з урахуванням наданої відпустки та часу на здавання посади з 06.05.2019. З вказаним наказом її було письмово ознайомлено 06.05.2019 року. Частиною першою статті 51 Бюджетного кодексу України визначено, що керівники бюджетних установ утримують чисельність працівників, військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, поліцейських, співробітників Служби судової охорони та здійснюють фактичні видатки на заробітну плату (грошове забезпечення), включаючи видатки на премії та інші види заохочень чи винагород, матеріальну допомогу, лише в межах бюджетних асигнувань на заробітну плату (грошове забезпечення), затверджених для бюджетних установ у кошторисах.

Розрахунки з військовослужбовцями, звільненими з військової служби, у тому числі виплата одноразової грошової допомоги при звільненні, здійснюється СБУ в межах асигнувань помісячного розпису державного бюджету, як це передбачено бюджетним законодавством України.

СБУ є бюджетною установою, яка утримується та фінансується з Державного бюджету України. При цьому, потреба у видатках загального фонду відповідно до Закону України «Про Державний бюджет на 2019 рік» на момент звільнення позивача була забезпечена не в повному обсязі.

Також необхідно враховувати, що для проведення розрахунків із військовослужбовцем СБУ, зокрема виплати одноразової грошової допомоги, необхідно здійснити ряд заходів для нарахування та виплати грошових коштів, які зумовлені тим, що СБУ є бюджетною організацією. Так, фінансовий підрозділ Санаторію «Одеса» СБУ має можливість здійснити розрахунки належних військовослужбовцю грошових коштів лише після надходження до них витягу з наказу про виключення зі списків особового складу, а також остаточного розрахунку вислуги років вказаного військовослужбовця. Завчасне здійснення такого розрахунку (до надходження витягу з наказу) не вбачається за можливе, оскільки дата виключення зі списків напряму впливає на цей розрахунок до виключення зі списків особа може змінити рішення щодо звільнення, може змінитися кількість повних років служби тощо.

Служба безпеки України, як бюджетна організація, може використовувати грошові кошти лише у відповідності до їх цільового призначення. Таким чином, без проведення необхідних розрахунків щодо конкретного військовослужбовця СБУ не має можливості запланувати відповідні асигнування до помісячного розпису державного бюджету.

Саме тому відповідні виплати при звільненні з військової служби ОСОБА_1 були здійснені за наявності відповідних кошторисних призначень та у порядку черговості.

Так, після підписання наказу № 57-ос від 06.05.2019р. про звільнення ОСОБА_1 , відповідно пункту 4.6.2. наказу СБУ № 7/ДСК від 02.01.2019. «Про основні напрямки бюджетної політики СБУ 2019 році та заходи щодо ефективного використання бюджетних коштів» (Пропозиції щодо збільшення (зменшення) кошторисних призначень за загальним фондом у межах затвердженого загального обсягу кошторису надсилаються до ФЕУ до 5 числа поточного місяця) фінансовим сектором санаторію « ІНФОРМАЦІЯ_1 » СБУ було надіслано до ФЕУ СБУ листів реєстр. №83/498 від 06.05.2019 р, від 04.06.2019 реєстр. №83/625 (копія в матеріалах справи) щодо збільшення кошторису з додатком про одноразову грошову допомогу при звільненні з військової служби начальника фінансового сектору підполковника ОСОБА_1 на суму 121 700 грн.

Позивачем помилково ототожнено трудові відносини та правовідносини, пов`язані з проходженням військової служби. При цьому, останні регулюються спеціальним законодавством, яке слід застосовувати при вирішенні цього спору. Крім того, що згідно з пунктом 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 №13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", передбачені законодавством про працю норми її оплати і порядок вирішення спорів про останню не поширюється на військовослужбовців та прирівняних до них осіб.

Норми, встановлені КЗпП України не можна застосовувати до військовослужбовців, оскільки питання проходження військової служби регулюються відповідним спеціальним законодавством про військову службу (Закони України Про військовий обов`язок і військову службу, Про соціальній і правовий захист військовослужбовців та членів їхніх сімей та ін.), а КЗпП України регулює трудові відносини працівників, які уклали трудовий договір з підприємствами, установами, організаціями.

По-перше, відповідно до частини 1 статті 19 Закону України Про Службу безпеки України кадри Служби безпеки України складають: співробітники-військовослужбовці, працівники, які уклали трудовий договір із Службою безпеки України, а також військовослужбовці строкової служби. Означений Закон містить окрему норму (стаття 21) щодо правового регулювання трудових відносин працівників Служби безпеки України, а саме - трудові відносини працівників, які уклали трудовий договір із Службою безпеки України, регулюються законодавством України про працю. Тобто законодавець відмежовує питання проходження військової служби співробітниками-військовослужбовцями від трудових відносин з працівниками за трудовим договором. Позивач був військовослужбовцем Службою безпеки України і проходив військову службу в Санаторію «Одеса» Службою безпеки України, в трудових відносинах з СБУ не перебував, трудового договору не укладав.

По-друге, пункт 2 статті 9 Закону України Про соціальній і правовий захист військовослужбовців та членів їхніх сімей визначає поняття грошового забезпечення військовослужбовців до складу якого входять посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія).

Законом України Про оплату праці (частина 1 статті 1) встановлено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до частини 1 статті 27 порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України (Постанова КМ України від 18 лютого 1995 року № 100 Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати).

Із змісту вказаних статей вбачається, що правова природа понять грошове забезпечення військовослужбовців та заробітна плата працівників це зовсім різні поняття, нормативно встановлені зовсім різними нормативно-правовими актами, які регулюють різні правовідносини, тобто їх не можна ототожнювати.

При цьому, питання грошового забезпечення та виплат компенсаційного характеру встановлено спеціальним законодавством, а саме: Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (стаття 15), Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (стаття 9), постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 № 393 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їхніх сімей» (пункт 10), Інструкцією про грошове забезпечення та виплати компенсаційного характеру військовослужбовцям Служби безпеки України (затверджена наказом Центрального Управління СБУ від 10.04.2018 № 515/ДСК, зареєстрована в Мін`юсті 25.04.2018 за № 512/31964).

Позиції щодо непоширення на військовослужбовців трудового законодавства дотримуються й Міністерством соціальної політики України (листи від 24.07.2013 № 774/13/84-13, від 23.06.2015 № 21-63а15).

Особливу увагу відповідач звертає на те, що позивач у позовній заяві вказує, що розрахунок середньої заробітної плати для виплати компенсації, які нібито повинна сплатити СБУ, необхідно вираховувати у відповідності до постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі постанова № 100). Однак норми постанови № 100 не можуть застосовуватися до військовослужбовців, оскільки військова служба є державною службою особливого характеру. В ч. 6 ст. 10 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» вихідні, святкові та неробочі дні є днями відпочинку для всього особового складу, крім військовослужбовців, залучених до виконання службових обов`язків. Тобто неробочі по трудовому законодавству дні є днями відпочинку військовослужбовця, однак в такі дні допускається залучення військовослужбовців до виконання службових обов`язків. Також у цей час можуть здійснюватися збори чи інші заходи направлені на виконання функцій органу. Саме тому для військовослужбовців встановлено пільгові умови для призначення пенсійного забезпечення.

Порядок проведення розрахунків при звільненні з військової служби врегульовано Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", який не визначає такого виду відповідальності адміністрації установи щодо виплати середнього заробітку військовослужбовцю за час затримки по день фактичної виплати коштів при звільнення та не містить відсильної норми про права військовослужбовця щодо отримання такої компенсації.

Санаторій не є самостійним розпорядником коштів, передбачених на виплати компенсації. Ним визначається розмір компенсації, з моменту виключення військовослужбовця зі списків особового складу з 06.05.2019 після чого подається відповідна заявка до Фінансово-економічного управління Служби безпеки України, що і було зроблено та підтверджується листами № вих.№83/498 від 06.05.2019 р., вих.№83/625 від 04.06.2019. Виплата компенсації позивачу стала можлива лише після надходження відповідних коштів від зазначеної установи.

Стосовно стягнення моральної шкоди слід зазначити, що вказана вимога, як вбачається зі змісту позовної заяви, відповідно до статті 188 ЦПК є похідною вимогою, задоволення якої залежить від задоволення іншої (основної вимоги).

Так відповідно ст. 237-1 КЗпП передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Разом з тим, позивачем не надано доказів того, що відповідач порушив її права, не вказано яку саме норму права порушив відповідач. Крім того, як зазначалось вище, що до спірних відносин не можна застосовувати КЗпП, оскільки між сторонами по справі відсутні трудові відносини.

Посилання позивача на те, що нездійснення розрахунків відобразилось на спроможності ОСОБА_1 надавати матеріальну допомогу своїй сім`ї не можуть братися до уваги та ставитися у вину відповідача, оскільки позивач звільнився з військової служби за власним бажанням.

Відповідно до п. 17 Положення про застосування закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», затвердженого Наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України, Міністерства фінансів України №6/5/3/41 від 04.03.1996, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 06.03.1996 № 106/1131, моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Якщо для з`ясування обставин щодо наявності у громадянина моральної шкоди виявиться потреба в спеціальних знаннях, суд може призначити належну експертизу, висновок якої оцінюється поряд з іншими доказами у справі.

Тобто, для обґрунтування вимог про компенсацію моральної шкоди необхідно виявити та довести наявні моральні страждання. Належним спеціалістом для визначення моральної шкоди та морального страждання є психолог. Спеціаліст-психолог може скласти висновок про виявлені моральні страждання та направити його до суду. Це буде належним доказом про виявлені моральні страждання та факт нанесення моральної шкоди.

Слід зазначити, що само по собі правопорушення, навіть тяжке, не є само по собі належною підставою для твердження про моральні страждання. Наприклад смерть близького родича як аргумент моральних страждань (моральної шкоди), оскільки між близькими родичами могли бути вкрай негативні стосунки, тому смерть одного з них ніяким чином не призведе до моральних страждань (моральної шкоди) іншому. Тобто, тяжкістю делікту неможливо надійно обґрунтувати вимогу про компенсацію моральної шкоди та спричинення моральних страждань. Такими доказами спричинення моральної шкоди може бути лише результати психологічного дослідження, який дозволить дійсно виявити наявні страждання в їх конкретному прояві та обґрунтовано дійти к оцінці суми компенсації.

Разом з тим, як зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.09.2018 у справі №686/2373/15-ц, суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості. Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінка доказів. Всебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їх властивостями, якостями та ознаками та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Такими доказами спричинення моральної шкоди може бути лише результати психологічного дослідження, який дозволить дійсно виявити наявні страждання в їх конкретному прояві та обґрунтовано дійти к оцінці суми компенсації. Відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Разом з тим, усі надані до суду ОСОБА_1 докази її моральної шкоди (моральних страждань) ґрунтуються на припущеннях та власному міркуванні.

У судовому засіданні позивачка та її представник позов підтримали, просили його задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнала, просила у його задоволенні відмовити у повному обсязі.

Вислухавши пояснення учасників справи, ґрунтуючись на засадах верховенства права, на повно і всебічно з`ясованих обставинах, об`єктивно та безпосередньо досліджених в судовому засіданні доказів, наявних у справі, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, з таких підстав.

Судом встановлено, що наказом начальника санаторію від 06.05.2019 №57-ос ОСОБА_1 було виключено зі списків особового складу з урахуванням наданої відпустки та часу на здавання посади з 06.05.2019. З вказаним наказом її було письмово ознайомлено 06.05.2019.

Частиною першою статті 51 Бюджетного кодексу України визначено, що керівники бюджетних установ утримують чисельність працівників, військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, поліцейських, співробітників Служби судової охорони та здійснюють фактичні видатки на заробітну плату (грошове забезпечення), включаючи видатки на премії та інші види заохочень чи винагород, матеріальну допомогу, лише в межах бюджетних асигнувань на заробітну плату (грошове забезпечення), затверджених для бюджетних установ у кошторисах.

Розрахунки з військовослужбовцями, звільненими з військової служби, у тому числі виплата одноразової грошової допомоги при звільненні, здійснюється СБУ в межах асигнувань помісячного розпису державного бюджету, як це передбачено бюджетним законодавством України.

Відповідно до положень Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за не отримане речове майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 №178, грошова компенсація за речове майно є разовою, виплачується у разі звільнення з військової служби взамін за не отримане речове майно і не є видом грошового забезпечення військовослужбовця Збройних Сил України. Тобто, оскільки компенсація за речове майно не є грошовим забезпеченням, яке отримував позивач під час проходження служби в Службі безпеки України, то несвоєчасна її виплата не може бути підставою для виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Відповідно до того, що СБУ, як бюджетна організація, може використовувати грошові кошти лише у відповідності до їх цільового призначення. Таким чином, без проведення необхідних розрахунків щодо конкретного військовослужбовця СБУ не має можливості запланувати відповідні асигнування до помісячного розпису державного бюджету.

Саме тому відповідні виплати при звільненні з військової служби ОСОБА_1 були здійснені за наявності відповідних кошторисних призначень.

Так, після підписання наказу № 57-ос від 06.05.2019р. про звільнення ОСОБА_1 , відповідно пункту 4.6.2. наказу СБУ № 7/ДСК від 02.01.2019. «Про основні напрямки бюджетної політики СБУ 2019 році та заходи щодо ефективного використання бюджетних коштів» (Пропозиції щодо збільшення (зменшення) кошторисних призначень за загальним фондом у межах затвердженого загального обсягу кошторису надсилаються до ФЕУ до 5 числа поточного місяця) фінансовим сектором санаторію « ІНФОРМАЦІЯ_1 » СБУ було надіслано до ФЕУ СБУ листів реєстр. №83/498 від 06.05.2019 р, від 04.06.2019 реєстр. №83/625 (копія в матеріалах справи) щодо збільшення кошторису з додатком про одноразову грошову допомогу при звільненні з військової служби начальника фінансового сектору підполковника ОСОБА_1 на суму 121 700 грн. Слід зазначити, що обов`язок роботодавця здійснити розрахунок з працівником у день його звільнення передбачений КЗпП, однак згідно норм законодавства, яким врегульовується проходження військової служби, положення КЗпП на військовослужбовців не поширюються.

Суд оцінивши зібрані в справі докази, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Порядок проведення розрахунків при звільненні з військової служби врегульовано Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", який не визначає такого виду відповідальності адміністрації установи щодо виплати середнього заробітку військовослужбовцю за час затримки по день фактичної виплати коштів при звільнення та не містить відсильної норми про права військовослужбовця щодо отримання такої компенсації. Такий вид компенсації містить лише Кодекс законів про працю України, норми якого до спірних правовідносин не можуть бути застосовані, оскільки законодавець дає можливість застосування правил загальної норми щодо виплати працівникові його середнього заробітку за час затримки виплати грошових коштів при звільненні лише у випадку відсутності регулювання правовідносин спеціальною нормою.

Щодо до виплат грошового забезпечення та виплат компенсаційного характеру встановлено спеціальним законодавством, а саме: Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (стаття 15), Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (стаття 9), постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 № 393 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їхніх сімей» (пункт 10), Інструкцією про грошове забезпечення та виплати компенсаційного характеру військовослужбовцям Служби безпеки України (затверджена наказом Центрального Управління СБУ від 10.04.2018 № 515/ДСК, зареєстрована в Мін`юсті 25.04.2018 за № 512/31964).

Позиції щодо непоширення на військовослужбовців трудового законодавства дотримуються й Міністерством соціальної політики України (листи від 24.07.2013 № 774/13/84-13, від 23.06.2015 № 21-63а15).

Разом з тим, Законом №2011-XII та Законом України від 25.03.1992 №2229-XII "Про Службу безпеки України", або іншими нормативно-правовими актами, які регулювали питання прийняття, проходження та звільнення з військової служби, зокрема, в Службі безпеки України, не встановлено порядку здійснення розрахунку зі звільненою особою, у тому числі і не встановлено відповідальність роботодавця за невчасне здійснення виплат всіх сум, які підлягають сплаті.

Як роз`яснив, Пленум Верховного Суду України від 24.12.1999 №13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" згідно з пунктом 2 постанови передбачені законодавством про працю норми її оплати і порядок вирішення спорів про останню не поширюється на військовослужбовців та прирівняних до них осіб.

Таким чином, суд дійшов висновку про дотримання строків щодо виплати одноразової грошової допомоги та грошової компенсації вартості речового майна при звільненні військовослужбовця ОСОБА_1 з відповідністю норм статей КЗпП України та про відмову у задоволені позову позивача.

Дані обставини підтверджуються наявними матеріалами справи.

Конституцією України передбачено, що всі рівні перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (статті 24 та 129).

Виходячи зі змісту ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків.

Згідно зі ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст. 8 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом.

За таких обставин, розглянувши справу в межах визначених позивачем предмету спору та підстав для його задоволення, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не ґрунтуються на встановлених нормах цивільного та трудового законодавства України, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні та не доведені позивачем, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову в цій частині.

Оскільки вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди є похідними, вимоги про стягнення моральної шкоди задоволенню також не підлягають.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, з огляду на те, що цивільне судочинство не може ґрунтуватись на припущеннях, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 2, 4, 5, 10, 11-13, 19, 43, 49, 76-82, 258-259, 263-264, 265, 268, 293, 315, 319, 354 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Санаторію «Одеса» Служби безпеки України про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди відмовити у повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення, згідно частини 1 статті 354 ЦПК України.

Повний текст рішення виготовлений 27 березня 2023 року.

Суддя

21.03.2023