Справа № 523/2702/21
Провадження №2/523/1750/23
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" травня 2023 р. м.Одеса

Суворовський районний суд міста Одеси, в складі:

головуючого судді Дяченко В.Г.

за участю секретаря Мішаглі Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження, цивільну справу позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,-

В С Т А Н О В И В:

До Суворовського районного суду м. Одеси надійшов позов ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Тарасов Д.А., до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, в якому позивач просив поділити майно, що є спільною сумісною власністю подружжя, а саме квартиру АДРЕСА_1 , шляхом визнання за позивачем та відповідачем права власності по частині вказаної квартири за кожним.

Позов мотивований тим, що 18 серпня 2006 року між сторонами зареєстровано шлюб. В період шлюбу та до моменту фактичного припинення шлюбних відносин за спільні кошти сторонами набуто майно: квартира АДРЕСА_1 , яка складається з двох кімнат, загальною площею 51,2 кв.м., житловою площею 27,2 кв.м. Вартість квартири 771 000,00 грн. Вказана квартира знаходиться в іпотеці, що підтверджується Іпотечним договором від 06 грудня 2016 року.

Посилаючись на те, що в добровільному порядку з відповідачем ОСОБА_2 вирішити питання щодо розподілу квартири не виявилося можливим, позивач просив визначити право власності на спірну квартиру в рівних частинах по 1/2 частині за кожним з сторін та стягнути з відповідача судові витрати.

В матеріалах справи наявний відзив на позовну заяву відповідача ОСОБА_2 , в якому відповідач просила відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Відзив мотивований тим, що 18 серпня 2006 року між сторонами зареєстровано шлюб. Зазначає, що 24.05.2006 року між нею та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» було укладено кредитний договір 014/0074/74/54261 від 24.05.2006 року з метою отримання кредиту на придбання квартири АДРЕСА_1 , в сумі 28 377,00 (двадцять вісім тисяч триста сімдесят сім) доларів США. Таким чином, вона оформила кредит на своє ім`я для придбання зазначеної квартири до укладення шлюбу з позивачем.

Відповідно до договору купівлі-продажу цінних паперів в процесі розміщення, серія та номер: 37/18, виданий 06.05.2006 р. укладений між нею та ТОВ "АЛЬЯНС-Висотбуд" ( в тому числі: додаткова угода, серія та номер: 1, виданий 23.11.2010; витяг з переліку інвесторів, серія та номер: б/н, виданий 03.08.2016, видавник: ТОВ "АЛЬЯНС-Висотбуд"; акт погашення цільових облігацій шляхом передачі квартири, серія та номер: б/н, виданий 03.08.2016 року; довідка про фінансування, серія та номер: б/н, виданий 03.08.2016, видавник: ТОВ "АЛЬЯНС-Висотбуд"; акт прийому передачі квартири, серія та номер: б/н, виданий 03.08.2016, видавник:ТОВ "АЛЬЯНС-Висотбуд"; договір резервування приміщення, серія та номер: 37Р/18, виданий 06.05.2006, видавник: ТОВ "АЛЬЯНС- Висотбуд") (далі - договір інвестування) (оригінали документів знаходиться у позивача) вартість квартири складала на момент придбання 34 977 доларів США.

Вказує, що до моменту вступу в шлюб власними коштами сплатила 20,18 % вартості квартири, що складає 7 058,63 доларів США, решту 27 918,37 доларів США було реструктуризовано, відповідно до кредитного договору № 014/81 -1/25581 від 06.12.2016 року. За умовами реструктуризації боргу квартиру було передано в іпотеку ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» відповідно до умов іпотечного договору, що посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Трофімець В.В. 06 грудня 2016 року за реєстровим № 810. В період, в який позивач зазначає, що сторони шлюбних стосунків не підтримували, не були пов`язані спільним побутом, тобто з серпня 2020 року по квітень 2021 рік нею сплачено 21 847,73 грн., що становить 9,41% від суми кредиту за кредитним договором № 014/81 -1/25581 від 06.12.2016 року. Отже, її власними коштами сплачено 29,59 % вартості оспорюваної квартири (20,18 % вартості квартири, що складає 7 058,63 доларів США. + 21 847,73 грн., що складає 9,41%).

Зазначає, що позивачем не обґрунтовано та не надано докази, які б підтверджували його право саме на частину оспорюваної квартири, адже квартира не була придбана в період шлюбу та кредитний договір, який укладався для отримання коштів на придбання квартири, був підписаний до шлюбу. Крім того вказала, що твердження позивача про те, що оспорювану квартиру було придбано під час шлюбу, частково це не відповідає дійсності, виходячи з того, що деяку частину платежів за оспорювану квартиру нею було здійснено за власні кошти до шлюбу.

Зазначила, що оригінали зазначених у відзиві документів, окрім тих, що нею додані до відзиву знаходяться у позивача (а.с.30-34, Том 1).

В матеріалах справи наявні пояснення - відповідь на відзив позивача ОСОБА_1 , в яких позивач вказав, що вказаний відзив містить твердження, що не відповідають дійсності та не підтверджуються жодним доказом, а тому стороною позивача заперечуються в повному обсязі. Так, позивач зазначає, що з відповідачем ОСОБА_2 проживали разом з зими 2002 року, а не з 2006 року, як зазначено про це відповідачем у відзиві на позовну заяву, що підтверджується спільними фотографіями зробленими у період з 2003 року по 2005 рік. Щодо першого внеску за придбання квартири у розмірі 7 000 доларів США, то зазначив, що вказану суму надала їм його матір ОСОБА_4 . Таким чином, твердження відповідача, що оплата заборгованості за кредитом на покупку квартири здійснювалося нею одноособово, починаючи з 2006 року по теперішній час є завідомо неправдивим та направленим на введення в оману суду, також і з огляду на те, що відповідач постійного місця роботи та відповідного доходу не мала, як і не має на теперішній час. При цьому, він був та є працевлаштованим та отримує заробітну плату. Також, зазначає, що відповідач за його проханням, отримувала грошові кошти і від інших осіб, які використовувала для оплати кредитної заборгованості. Відповідач не надала до суду будь-які докази отримання нею будь-якого регулярного доходу. Вказав, що виникнення заборгованості по сплаті кредиту, відбулося з підстав, що відповідач ОСОБА_2 більше не отримує гроші від позивача на погашення кредитної заборгованості (а.с.54-56, Том 1).

В матеріалах справи наявні додаткові пояснення ОСОБА_2 по суті позовних вимог, в яких відповідач просила відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Вказала, що позивачем не надано жодного обґрунтованого доказу того, що він має право саме на частку спільного майна, як і не надано належних доказів, які б підтверджували його участь у придбанні квартири коштами в розмірі половини її вартості. Повідомила, що пропонувала позивачу в добровільному порядку домовитися про поділ оспорюваного майна (однак не може погодитися із поділом в рівних частках), або про зарахування вартості його частки в рахунок сплати ним аліментів на утримання малолітньої дочки, але позивач ігнорував та не мав наміру в добровільному порядку вирішити майнові питання. Вказала, що отримала кредит на своє ім`я для придбання зазначеної квартири до укладення шлюбу з позивачем. Крім того, нею особисто за рахунок власних коштів у якості платежів за спірну квартиру сплачено: 6 600 доларів СШАза інвестиційним договором до укладення шлюбу з позивачем, що складає 18.87 %від загальної вартості квартири на момент придбання - 34 977 доларів США; 1 050 доларів СШАплатежі за графіком за червень, липень та серпень 2006 року, що складає 3 %загальної вартості; 39 738.15грн. після реструктуризації кредитної заборгованості, що складає 17,11 % від загальної суми кредиту (232 292,44 грн.), що загалом складає 38,98 % вартості квартири, а тому позивач не може претендувати при поділі на зазначену частку спірної квартири. Вказала що, якщо вважати спірну квартиру спільною власністю, то частка позивача в розмірі 50 % частки, складе 30,51 % квартири, за умови якщо він буде сплачувати разом з нею у рівних частках платежі за кредитним договором. Запропонувала розглянути два варіанти вирішення питання поділу спірної квартири, а саме:

1.Визначити за позивачем право власності на 1/3 квартири АДРЕСА_1 із зобов`язанням позивача сплачувати 50 % платежів за кредитним договором № 014/81-1/25581 від 06.12.2016 року.

2.Визначити за позивачем право власності на 1/5 квартири АДРЕСА_1 без зобов`язань позивача сплачувати 50 % платежів за кредитним договором № 014/81-1/25581 від 06.12.2016 року. (а.с.108-112, Том 1).

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ПАТ «Райффайзен Банк Аваль».

Представником третьої особи АТ «Райффейзен банк Аваль »- Звєзділіною-Полішко А.Д. направлено на адресу суду пояснення, в яких остання просила відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі. Зазначила, що 06 грудня 2016 року між АТ «Райффайзен Банк» та ОСОБА_5 укладено Кредитний договір № 014/81-1/25581, відповідно до умов якого Банк надав позичальниці кредитні кошти в сумі 232 292,44 грн. на рефінансування заборгованості позичальника кредитором за кредитним договором № 014/0074/74/54261 від 24.05.2006 року. 06 грудня 2016 року між АТ «Райффайзен Банк» та ОСОБА_5 укладено Додаткову угоду № 014/81-1/25581/81-1/25582 до Кредитного договору №014/81-1 /25581 від 06.12.2016 року, з метою зменшення фінансового навантаження на позичальника в умовах кризових явищ в економіці України. 06 грудня 2016 року між АТ «Райффайзен Банк» та ОСОБА_5 укладено Іпотечний договір, відповідно до якого Іпотекодавець передає Іпотекодержателю в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру, яка складається з двох кімнат, загальною площею 51,2 кв. м. за адресою: АДРЕСА_2 . Предмет іпотеки належить Іпотекодавцю на праві приватної власності, що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме про реєстрацію права власності. Станом на 01.09.2021 року заборгованість за Кредитним договором в повному обсязі не погашена, кредитні зобов`язання не припинено, позивачем заявляються вимоги щодо поділу майна, яке перебуває в іпотеці Банку та не надаються пропозиції щодо вирішення питання щодо врегулювання заборгованості за Кредитом договором. Таким чином, поділ іпотечного майна АТ «Райффайзен Банк» створює ризики для Банку, у разі невиконання боржником зобов`язань за кредитним договором. Таким чином, представник банку заперечує проти задоволення позову щодо поділу майна, яке перебуває в іпотеці Банку, оскільки боргові зобов`язання за Кредитним договором в повному обсязі не виконано. Позовні вимоги щодо поділу квартири, яка є Предметом іпотеки, можуть свідчити про намір створити перешкоди для Банку в реалізації його права в подальшому звернути стягнення на предмет іпотеки (а.с. 116-118, Том 1).

В судовому засіданні 16 листопада 2021 року представники сторін надали пояснення щодо спору та підтримали свої правові позиції. Також, у вказаному судовому засіданні були допитані свідки : ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 .

В судові засідання призначені 24 січня 2023 року, 13 березня 2023 року, 23 травня 2023 року позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Тарасов Д.А. не з`явилися, належним чином повідомленні про дату, час та місце розгляду справи, причини неявки суду не повідомили, з заявами про відкладення розгляду справи не зверталися.

В судове засідання відповідач ОСОБА_2 та її представник адвокат Зозулянський Д.О. не з`явилися. При цьому в матеріалах справи наявна заява представника відповідача , в якій останній просив справу розглянути у його відсутність, заперечував проти задоволення позовних вимог, просив врахувати відзив на позовну заяву.

Представник третьої особи - АТ «Райффайзен Банк Аваль» в судове засідання не з`явився, при цьому в матеріалах справи наявна заява, в якій представник просив розгляд справи проводити у його відсутність (а.с.85, Том 2).

Відповідно до ч.3 ст.223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: 1) неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; 2) повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки.

Відповідно до частини другої статті 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи, перевіривши їх доказами, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що 18 серпня 2006 року ОСОБА_1 та ОСОБА_5 зареєстрували шлюб, актовий запис № 638, що підтверджується копією свідоцтва про шлюбу Серії НОМЕР_1 виданого 21 лютого 2020 року Суворовським районним у місті Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса). Прізвище після державної реєстрації шлюбу дружини « ОСОБА_9 » (а.с.6, Том 1).

06 грудня 2016 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль » та ОСОБА_5 укладено кредитний договір № 014/81-1/25581, згідно якого банк надає позичальнику кредит у розмірі 232 292,44 грн. на рефінансування заборгованості позичальника перед кредитором за кредитним договором №014/007474/54261 від 24 травня 2006 року, укладеним між сторонами. Дата повного погашення кредиту 06 серпня 2026 року. Виконання зобов`язань Позичальника за Договором забезпечується: іпотекою нерухомості: квартирою, площею 51,2 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , що на момент укладення Договору належить Позичальнику на праві власності; іпотекою іншого майна, що належить Позичальнику або будь-якій третій особі (Майновому поручителю), шляхом оформлення відповідного договору іпотекою, що вчинений на користь Кредитора протягом строку дії Договору; порукою відповідно до договору поруки, укладеного між Кредитором і ОСОБА_1 . Поручитель солідарно відповідає за виконання зобов`язань Позичальника, що виникли або виникнуть у майбутньому на підставі Договору. Вказаний договір містить засвідчення відповідно до якого, ОСОБА_1 дає свою згоду на отримання ОСОБА_5 , з якою він перебуває у зареєстрованому шлюбі, кредиту на умовах вищевикладеного кредитного договору № 014/81-1/225581 від 06 грудня 2016 року, з урахуванням змін, що будуть в подальшому вноситися до нього за згодою сторін. Зі змістом кредитного договору ознайомлений, заперечень немає. (а.с.121-132, Том 1).

06 грудня 2016 року між ПАТ «Райффейзен Банк Аваль» та ОСОБА_5 укладено Іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Трофімець В.В., та зареєстрований в реєстрі за № 810. Відповідно до вказаного Іпотечного договору Іпотекодавець передає Іпотекодержателю в іпотеку нерухоме майно, а саме квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , яка складається з двох кімнат, загальною площею 51,2 кв.м., житловою площею 27,2 кв.м., та належить Іпотекодержателю на праві приватної власності, що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме про реєстрацію права власності № 65605426 від 11 серпня 2016 року. Реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна : 01; номер запису про право власності : 15856679. В зв`язку з посвідченням Іпотечного договору приватним нотаріусом накладено заборону на квартиру АДРЕСА_3 , до припинення дії Іпотечного договору (а.с.11-15, Том 1).

Відповідно до договору поруки № б/н від 06 грудня 2016 року укладеного між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» (кредитор) та ОСОБА_1 (поручитель), поручитель зобов`язується відповідати перед кредитором солідарно з позичальником за виконання забезпечених зобов`язань, у тому числі тих, що виникають у майбутньому, які випливають з умов кредитного договору № 014/81-1/25581 від 06 грудня 2016 року, за умовами якого позичальник зобов`язаний повернути кредит у розмірі 232 292,44 грн., та сплатити проценти за користування кредитом у розмірі 23,00% річних, зафіксованому на дату укладення кредитного договору, або в будь-якому іншому розмірі, встановленому відповідно до умов кредитного договору, у т.ч. на підставі додаткових угод до нього, укладених після набуття чинності цим договором, сплатити комісію в розмірах, передбачених кредитним договором, сплатити пені, штрафи, передбачені кредитним договором, а також відшкодувати витрати за збитки кредитора, пов`язані за неналежне виконання позичальником умов кредитного договору. Вказаний договір містить засвідчення, згідно якого ОСОБА_5 дає свою згоду на поруку її чоловіком ОСОБА_10 , з яким вона перебуває у зареєстрованому шлюбі, та укладення цього договору поруки, в тому числі згоду щодо зміни умов поруки у випадках, передбачених п. 1.3, 1.4, 1.5 договору поруки. Зі змістом кредитного договору та договору поруки ознайомлена. Зміст ст. ст. 65, 70, 74 СК України, ст. 554 ЦК України їй роз`яснено. (а.с.16-19, Том 1).

Згідно розрахунку наданого АТ «Райффейзен Банк» заборгованість ОСОБА_9 ( ОСОБА_5 ) за кредитним договором № 014/881-1/25581 від 06 грудня 2016 року станом на 01 вересня 2021 року складає 128 851,08 грн. (а.с.133-135, Том 1).

Відповідно до довідки КУ «Центр фінансування та господарської діяльності закладів та установ системи освіти Приморського району м. Одеси» виданої ОСОБА_1 , загальна сума доходів за період з листопада 2020 по квітень 2021 року становить 30 526,73 грн. (а.с.73).

Згідно довідки КПНЗ «Одеський центр дитячої та юнацької творчості «Моряна» від 30 квітня 2021 року вбачається, що ОСОБА_1 дійсно працює в комунальному позашкільному навчальному закладі «Одеський центр дитячої та юнацької творчості «Моряна» на посаді керівника гуртка з 04 вересня 1997 року по теперішній час (а.с.74).

Відповідно до довідки КЗПО «Мистецька школа №1 м. Одеса імені Е.Г. Гілельса» Департаменту культури та туризму Одеської міської ради від 25 травня 2021 року вбачається, що ОСОБА_1 працює на посаді викладача по класу гітари за сумісництвом з 01 вересня 2020 року по теперішній час (а.с.75).

За клопотанням сторони позивача, судом допитані свідки.

Свідок ОСОБА_4 в судовому засіданні пояснила, що є матір`ю позивача ОСОБА_1 та зазначила, що ОСОБА_1 з ОСОБА_2 спільно проживали з 2002 року та у 2006 році зареєстрували шлюб офіційно. В період спільного проживання вирішили придбати квартиру, сплатили перший внесок, частину з якого надала вона. Також допомагала грошовими коштами робити ремонт в квартирі. Повідомила, що син постійно працював та виплачував кредит за квартиру, при цьому відповідач ОСОБА_2 займалася домашніми справами.

Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні пояснила, що знайома з позивачем та відповідачем з 2002 року, а у 2005 року позивач став хрещеним батьком їх дитини. Повідомила, що сторони спільно проживали з 2002 року. Зі слів сторін їй стало відомо, що вони придбали житло. Позивач ОСОБА_1 працював, чи працювала відповідач ОСОБА_2 їй невідомо. Вказала, що кредитний договір взятий на купівлю квартири оформлений на відповідача ОСОБА_2 , скоріш за все, тому що у неї було більше часу займатися таким справами.

Свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні пояснив, що тривалий час являється товаришем позивача ОСОБА_1 . Повідомив, що сторони спільно проживали з 2002 року, він з ними систематично зустрічався у них на орендованій квартирі, проводили разом час. Знає зі слів позивача про те, що він разом з відповідачем вели спільний бюджет та те, що матір позивача дала кошти на сплату першого внеску за квартиру. Зазначив, що позивач ОСОБА_1 давав кошти на оплату платежів по кредиту, так як постійно працював, при цьому відповідач ОСОБА_2 не працювала, тому оформили кредит на саме на неї.

Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні пояснила, що знайома з позивачем з вересня 2020 року. Повідомила, що декілька разів була свідком того, як позивач передавав гроші відповідачу на сплату кредиту за квартиру. Крім того, особисто перерахувала, за проханням позивача, кошти в сумі 4 500,00 грн. на рахунок відповідача для оплати чергового платежу по кредиту.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України, відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 ЦК України

Згідно з нормою статті 319 цього Кодексу власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не повинні суперечити закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Зазначені норми права встановлюють існування факту права спільної сумісної власності подружжя щодо кожної речі, набутої у шлюбі (презумпція права спільної сумісної власності), незалежно від тієї обставини, хто є набувачем за договором, забудовником будівлі, та на чиє ім`я було зареєстровано право власності на таку річ.

Підставою набуття подружжям права спільної сумісної власності є лише одна обставина: набуття (придбання, виготовлення, спорудження) майна за час шлюбу, крім випадків, встановлених законом або договором. Тобто, ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі.

Поширення цього правового режиму на кожну набуту у шлюбі річ (презумпція права спільної сумісної власності існує доти, доки в суді не доведено інше кимось із подружжя, зокрема, що майно придбано ним до шлюбу або за особисті кошти. Саме сторона, яка заперечує право спільної сумісної власності, відповідно до частини 3 статті 10 ЦПК України довести протилежне (спростувати матеріально-правову презумпцію), зокрема, що майно було придбано нею до шлюбу, або було придбано у шлюбі, але за її особисті кошти.

Верховний Суд України в постанові від 03.06.2015 року в справі № 6-38цс15 дійшов правового висновку, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи статтю 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: 1) час набуття такого майна, 2)кошти, за таке майно було набуте (джерело набуття), 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя. Тільки в разі встановлення цих фактів і визначення критеріїв норма статті 60 СК України вважається правильно застосованою.

Аналогічна правова позиція викладена і в постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року по справі № 6-2641цс15.

Відповідно до статті 69 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Частина 1 ст. 70 СК України зазначає, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно пункту 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування при розгляді справ про шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21 грудня 2007 року, поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69 - 72 Сімейного кодексу України та статтею 372 Цивільного кодексу України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Відповідно до пункту 23 вказаної постанови вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 Сімейного кодексу України, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦКУкраїни можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Судом встановлено, що сторони не дійшли згоди щодо поділу квартири, яка передана в іпотеку АТ «Райффайзен банк» з метою забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором № 014/81-1/25581 від 06 грудня 2016 року, яке на час розгляду справи не виконане. Представники сторін у своїх поясненнях, наданих у судовому засіданні, зазначили, що шлюб між позивачем та відповідачем розірвано, однак належних та допустимих доказів вказаної обставини останніми суду не надано.

Позивач обґрунтовуючи позовні вимоги, а саме придбання за спільні кошти в період шлюбу нерухомого майна - квартири АДРЕСА_3 , посилається на Іпотечний договір та Договір поруки. Інших доказів, а саме правовстановлюючих документів, що посвідчують право власності відповідача ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_3 , відомостей про час та підстави набуття такого права, що має вирішальне та суттєве значення, для вирішення питань щодо поділу квартири, відомостей про дійсну вартість квартири, яка підлягає поділу, на час розгляду справи, суду позивачем не надано, клопотань про їх витребування суду не заявлено.

Крім того, копії Іпотечного договору, договору поруки та кредитного договору № 014/81-1/25581 від 06 грудня 2016 року, без дослідження кредитного договору № 014/0074/74/524261 від 24 травня 2006 року, на думку суду, не підтверджують обставини щодо набуття сторонами в період шлюбу спірного майна, а лише свідчать про наявність зобов`язань у вигляді повернення кредитних коштів, які отримані на рефінансування іншого кредитного договору № 014/0074/74/524261 від 24 травня 2006 року.

Одночасно, суд зазначає, що праву на спільну сумісну власність на квартиру кореспондується боргове зобов`язання повернення грошової суми, що позичалася на придбання цієї квартири. При цьому, вказуючи про придбання квартири за кредитні кошти, які не повернуті, позивач не ставить питання про виконання боргових зобов`язань.

Сторона відповідача, на підтвердження своїх заперечень проти позовних вимог, посилається на докази - договір інвестування та зазначає про те, що оригінали документів знаходяться у позивача, при цьому, не повідомлено суд про наявність складнощів в отриманні доказів, клопотань про їх витребування суду не заявлено. Також, у відзиві на позовну заяву вказано про долучення Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 28 січня 2021 року, однак до матеріалів справи остання не додана.

Даючи оцінку показам свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , допитаних зі сторони позивача, суд вказує про те, що їх пояснення стосуються здебільшого констатації факту спільного проживання сторін без реєстрації шлюбу з 2002 року та відомостей про працевлаштування сторін по справі. При цьому, суд критично ставиться до показань свідків в частині відомостей про оплату кредиту саме позивачем, поскільки останні є лише припущеннями зробленими з того, що позивач був працевлаштований.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно пункту 3 вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Отже, позивач, розпорядившись своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, не надав суду доказу в порядку ст.ст. 76-80, ч. 1 ст. 81 ЦПК України на підтвердження наявності обставин, що обґрунтовують позовні вимоги, а саме набуття у власність спірного майна у період шлюбу.

На основі всебічно з`ясованих обставин, на які посилається позивач, як учасник справи, як на підставу заявлених вимог, перевіреними в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити в зв`язку з їх не обґрунтованістю та не доведеністю належними, достатніми та допустимими доказами.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат, суд, зважаючи на відмову у позові, відповідно до положень ст. 141 ЦПК України покладає такі на позивача.

Керуючись ст.ст.5, 6, 10, 81, 141, 263-265, 354 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом 30 днів. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 25.05.2023 року.

Суддя: