ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 серпня 2023 року

м. Київ

справа № 372/702/18

провадження № 61-12754св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Ігнатенка В. М., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 4 червня 2019 року та додаткову постанову Київського апеляційного суду від 4 липня 2019 року, прийняті колегією у складі суддів: Кирилюк Г. М., Слюсар Т. А., Семенюк Т. А.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2018 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини та визнання права власності на спадкове майно.

В обґрунтування позову зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її баба - ОСОБА_2 , після якої залишилося спадкове майно, що складається з житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами на АДРЕСА_1 , земельної ділянки площею 0,0724 га з кадастровим номером :05:048:0023 та земельної ділянки площею 0,0707 га з кадастровим номером :04:016:0176.

На час відкриття спадщини разом зі ОСОБА_2 проживали її сини - ОСОБА_3 , який є її батьком, та ОСОБА_4 - рідний дядько, а тому у відповідності до частини третьої статті 1268 ЦК України є такими, що прийняли спадщину.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 помер. Вона у встановлений законодавством строк звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини.

ІНФОРМАЦІЯ_3 помер дядько - ОСОБА_4 , спадщину після якого прийняв його син - відповідач у справі ОСОБА_2 шляхом подання до нотаріальної контори відповідної заяви.

Листом Української міської державної нотаріальної контори № 8/01-16 від 10 січня 2018 року повідомлено про неможливість видачі їй відповідного свідоцтва про право на спадщину, оскільки її батьком - ОСОБА_3 був пропущений шестимісячний строк для прийняття спадщини після своєї матері - ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , і він не проживав разом з нею, тому вважається таким, що спадщину не прийняв.

Зазначала, що її батько був зареєстрований на АДРЕСА_2 , проте з 1997 року до 2012 року постійно проживав на АДРЕСА_1 , оскільки здійснював догляд за своєю матір`ю, у якої в 2011 році стався інсульт.

З урахуванням зазначеного ОСОБА_1 просила:

- встановити факт постійного проживання ОСОБА_3 разом зі ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , на АДРЕСА_1 ;

- визнати за нею в порядку спадкування за законом право власності на: частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який розташований на АДРЕСА_1 , частку земельної ділянки площею 0,0724 га з кадастровим номером :05:048:0023 та частку земельної ділянки площею 0,0707 га з кадастровим номером :04:016:0176.

Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 25 лютого 2019 року, ухваленим у складі судді Зінченко О. М., позов задоволено.

Встановлено факт постійного проживання ОСОБА_3 на час відкриття спадщини разом зі спадкодавцем - ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , на АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_1 в порядку спадкування за законом право власності на частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який розташований на АДРЕСА_1 , на частку земельної ділянки з кадастровим номером :05:048:0023 та частку земельної ділянки з кадастровим номером :04:016:0176.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Ухвалюючи рішення про встановлення факту постійного проживання ОСОБА_3 разом з матір`ю - ОСОБА_2 на АДРЕСА_1 на час відкриття спадщини, та визнавши за ОСОБА_1 в порядку спадкування за законом право власності на частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за вказаною адресою, частку земельної ділянки з кадастровим номером :05:048:0023 та частку земельної ділянки з кадастровим номером :04:016:0176, суд першої інстанції виходив з доведеності та обґрунтованості заявлених позовних вимог.

Постановою Київського апеляційного суду від 4 червня 2019 року, з урахуванням ухвали цього ж суду від 18 червня 2019 року про виправлення описки, рішення Обухівського районного суду Київської області від 25 лютого 2019 року скасовано з ухваленням нового рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

Апеляційний суд виходив з того, що позивач належними і допустимими доказами не довела ті обставини, на які вона посилалася як на підставу своїх вимог.

Зокрема, суд апеляційної інстанції вказував, що позивачем на підтвердження факту постійного проживання ОСОБА_3 разом зі своєю матір`ю - ОСОБА_2 на час відкриття спадщини на АДРЕСА_1 як докази надано сервісну книжку на котел «WЕSTEN» від 21 жовтня 2008 року, копії платіжних квитанцій та копії медичних довідок.

Оцінивши зазначені докази, суд апеляційної інстанції зазначив, що надана сервісна книжка на котел від 21 жовтня 2008 року, в якій в графі «споживач» зазначено ОСОБА_3 , не містить інформації про те, що постійним місцем проживання ОСОБА_3 на час відкриття спадщини - ІНФОРМАЦІЯ_1 - є АДРЕСА_1 , а копія накладної від 7 серпня 1995 року, в якій зазначено, що ОСОБА_3 відпущено шифер, та квитанція про прийняття від ОСОБА_3 коштів за шифер 7 серпня 1995 року, не є належними доказами на підтвердження обставин, які мають значення для справи.

Крім того, апеляційним судом зазначено, що під час розгляду справи позивач вказувала на те, що її батько постійно проживав зі ОСОБА_2 з 1997 року, а відтак, копія накладної від 7 серпня 1995 року не має значення при вирішенні цієї справи.

Копія накладної № 32386 про відвантаження ОСОБА_3 товарів на загальну суму 9 087,17 грн від 6 грудня 2018 року не містить жодної інформації щодо предмета доказування, а копії медичних карток ОСОБА_2 № 1615 та № 5310, в яких зазначено, що вона була госпіталізована 7 квітня 2011 року в неврологічне відділення та виписана 20 квітня 2011 року і повторно госпіталізована 8 серпня 2011 року та виписана 18 серпня 2011 року, не підтверджують постійне проживання ОСОБА_3 зі ОСОБА_2 на час відкриття спадщини.

Дослідивши всі зібрані у справі докази у їх взаємозв`язку, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Додатковою постановою Київського апеляційного суду від 4 липня 2019 року заяву представника ОСОБА_2 - адвоката Українського А. В. задоволено.

Стягнено зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 7 000 грн.

Апеляційний суд зазначав, що на підтвердження розміру суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, заявником надано свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю, договір про надання правничої допомоги №1-21/06/2018 від 21 червня 2018 року, протокол № 2 погодження обсягу та вартості послуг від 25 березня 2019 року, копію рахунку з оплати № 260301 від 26 березня 2019 року, копію квитанції від 26 березня 2019 року про сплату 4 000 грн, копію рахунку № 60601 від 6 червня 2019 року та копію квитанції від 7 червня 2019 року про сплату 3 000 грн.

Оцінивши зазначені докази, суд апеляційної інстанції вказував на те, що заявником доведено надання йому професійної правничої допомоги адвокатом Українським А. В. в суді апеляційної інстанції, понесені заявником витрати в сумі 7 000 грн є співмірними зі складністю справи та виконаними адвокатом послугами, які вимагали значного обсягу юридичної роботи; останні відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, тому дійшов висновку про обґрунтованість заяви і, як наслідок, її задовольнив.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У липні 2019 року ОСОБА_1 подала до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просила постанову Київського апеляційного суду від 4 червня 2019 року та додаткову постанову цього ж суду від 4 липня 2019 року скасувати і залишити в силі рішення Обухівського районного суду Київської області від 25 лютого 2019 року.

Касаційна скарга мотивована тим, що постанови апеляційного суду є незаконними та необґрунтованими, постановлені з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

На думку заявника, апеляційний суд не встановив фактичних обставин справи, які мають значення для її правильного вирішення, не надав належної оцінки зібраним у справі доказам, що призвело до неправильного вирішення справи.

Апеляційним судом залишено поза увагою те, що за життя ОСОБА_3 не встиг подати заяву про прийняття спадщини після ОСОБА_2 , але фактично прийняв спадщину, оскільки на час відкриття спадщини проживав разом зі спадкодавцем. Крім того, заявник вказує, що у ОСОБА_3 були і інші обставини, які перешкоджали в установлений законом строк подати відповідну заяву, а саме ОСОБА_3 знаходився в тяжкому емоційному стані у зв`язку з втратою матері, а у подальшому тривалий час хворів та переніс складне оперативне втручання.

Заявник також вважає, що відсутність реєстрації місця проживання її батька за місцем проживання спадкодавця не спростовує його непроживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації згідно зі статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не є абсолютним підтвердженням таких обставин.

У касаційній скарзі заявник також посилалася на незаконність додаткової постанови апеляційного суду про стягнення на користь ОСОБА_2 судових витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 7 000 грн, зазначаючи, що заява про ухвалення додаткового рішення подана до суду 7 червня 2019 року, тобто після ухвалення апеляційним судом судового рішення, що є порушенням норм процесуального права.

Посилаючись на зазначене, просила про задоволення касаційної скарги.

Позиція інших учасників справи

У грудні 2019 року адвокат ОСОБА_2 - ОСОБА_5 подав відзив на касаційну скаргу, в якому вказував на безпідставність її доводів. Зазначав, що суд апеляційної інстанції повно і всебічно з`ясував обставини справи, надав належну оцінку зібраним у справі доказам, зокрема, копії сервісної книжки на котел «WЕSTEN» від 21 жовтня 2008року, копіям платіжних квитанцій та медичних довідок, й ухвалив законне і обґрунтоване судове рішення, тому просив касаційну скаргу залишити без задоволення, а судові рішення без змін.

У грудні 2019 року ОСОБА_6 направила пояснення на відзив адвоката ОСОБА_2 - Українського А. В., які касаційним судом не враховуються, оскільки подання таких документів на стадії касаційного перегляду справи не передбачено цивільним процесуальним законодавством.

Провадження у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 23 вересня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі і витребувано з Обухівського районного суду Київської області матеріали справи № 372/702/18.

Цією ж ухвалою відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про зупинення виконання постанови Київського апеляційного суду від 4 червня 2019 року та додаткової постанови Київського апеляційного суду від 4 липня 2019 року до закінчення їх перегляду в касаційному порядку.

Встановлені судами першої і апеляційної інстанцій обставини справи

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_2 , після якої відкрилась спадщина на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами на АДРЕСА_1 , земельну ділянку площею 0,0724 га з кадастровим номером :05:048:0023 та земельну ділянку площею 0,0707 га з кадастровим номером :04:016:0176.

ОСОБА_2 була матір`ю ОСОБА_3 , що помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Із заявами про прийняття спадщини після ОСОБА_2 ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до нотаріальної контори не звертались.

З довідки виконавчого комітету Козинської селищної ради Обухівського району Київської області від 25 вересня 2017 року суди встановили, що ОСОБА_2 проживала та була зареєстрована на АДРЕСА_1 ; за вказаною адресою також був зареєстрований ОСОБА_4 .

З довідки виконавчого комітету Козинської селищної ради Обухівського району Київської області від 29 червня 2016 року суди встановили, що ОСОБА_3 проживав та був зареєстрований на АДРЕСА_2 .

5 липня 2016 року ОСОБА_1 подала до Української міської державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини після ОСОБА_3 .

У квітні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до Української міської державної нотаріальної контори з письмовою заявою, в якій просила видати їй свідоцтво про право на спадщину за законом після ОСОБА_3 на таке майно: житловий будинок на АДРЕСА_2 , земельну ділянку площею 0,1139 га за тією ж адресою, земельну ділянку площею 0,0820 га, яка розташована в урочищі Дамаха у смт. Козин Обухівського району Київської області та земельну ділянку площею 2,7399 га на території Фастівської сільської ради Білоцерківського району Київської області.

28 квітня 2017 року державним нотаріусом Української міської державної нотаріальної контори Стороженко О. І. видані свідоцтва про право на спадщину за законом після ОСОБА_3 на вказане майно.

Також судами встановлено, що 15 грудня 2017 року ОСОБА_2 звернувся до Обухівської районної державної нотаріальної контори Київської області із заявою про прийняття спадщини після батька - ОСОБА_4 , який постійно проживав та був зареєстрований на АДРЕСА_1 .

5 січня 2018 року ОСОБА_1 звернулась до державного нотаріуса Обухівської районної державної нотаріальної контори із заявою, в якій просила не видавати ОСОБА_4 свідоцтва про право на спадщину до ухвалення судового рішення.

З листа Української міської державної нотаріальної контори № 8/01-16 від 10 січня 2018 року суди встановили, що ОСОБА_3 був пропущений шестимісячний строк для прийняття спадщини після своєї матері - ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ; ОСОБА_3 не проживав разом зі ОСОБА_2 на час відкриття спадщини, тому відповідно до статті 1272 ЦК України вважається таким, що не прийняв спадщину після ОСОБА_2 .

Позиція Верховного Суду, мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

8 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460 IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Пунктом 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 5 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час подання касаційної скарги, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України у тій же редакції Кодексу).

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги і відзиву на неї, суд дійшов висновку до таких висновків.

Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

У статті 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов`язків, що зазначені у статті 1219 ЦК України (статті 1218, 1231 ЦК України).

Згідно з частиною другою статті 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою.

За змістом статті 1268 ЦК України порядок прийняття спадщини встановлюється залежно від того, чи проживав постійно спадкоємець разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Так, відповідно до частин третьої і четвертої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї.

Місцем проживання фізичної особи згідно з частиною першою статті 29 ЦК України є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Статтями 2, 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Місцем проживання є адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік.

Відповідно до пунктів 3.21, 3.22 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року № 296/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за № 282/20595, спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї. У разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем може бути: довідка органу реєстрації місця проживання про те, що місце проживання спадкоємця на день смерті спадкодавця було зареєстровано за однією адресою із спадкодавцем.

Звертаючись до суду з відповідним позовом, ОСОБА_1 посилалась на те, що її батько прийняв спадщину після ОСОБА_2 , оскільки постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини і протягом шести місяців про відмову від спадщини не заявив.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Доказом постійного проживання разом зі спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом зі спадкодавцем; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; реєстраційний запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, та інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем.

Такі висновки містяться у постанові Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 5 лютого 2020 року у справі № 718/3569/18-ц.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_3 на час відкриття спадщини - ІНФОРМАЦІЯ_1 був зареєстрований та проживав на АДРЕСА_2 , що підтверджується довідкою виконавчого комітету Козинської селищної ради Обухівського району Київської області від 29 червня 2016 року.

Апеляційний суд, оцінивши докази, якими позивач підтверджував факт постійного проживання її батька разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, дійшов висновку про недоведеність позовних вимог і відсутність правових підстав для їх задоволення.

З такими висновками апеляційного суду погоджується і касаційний суд.

Доводи касаційної скарги стосовно невстановлення апеляційним судом фактичних обставин справи, які мають значення для правильного вирішення справи, ненадання належної оцінки доказам, касаційний суд відхиляє, оскільки мотиви відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 та результати оцінки доказів суд апеляційної інстанції відобразив у оскаржуваному рішенні.

Твердження заявника стосовно того, що відсутність реєстрації місця проживання спадкоємця за місцем проживання спадкодавця не може бути доказом непроживання спадкоємця на час відкриття спадщини зі спадкодавцем, касаційний суд вважає помилковими, оскільки, вирішуючи справу, апеляційний суд встановив, що ОСОБА_1 на час відкриття спадщини - ІНФОРМАЦІЯ_1 - був зареєстрований та постійно проживав на АДРЕСА_2 , що підтверджується належними і допустимими доказами, які містяться в матеріалах справи.

Безпідставними касаційний суд вважає і доводи заявника про необґрунтованість заяви відповідача про стягнення грошових коштів за професійну правничу допомогу з огляду на таке.

У червні 2019 року представник ОСОБА_2 - адвокат Український А. В. звернувся до апеляційного суду із заявою, в якій просив ухвалити додаткове рішення про стягнення зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 7 000 грн.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (частина перша стаття 133 ЦПК України).

Статтею 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

На підтвердження розміру суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, заявником надано свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю, договір про надання правничої допомоги № 121/06/2018 від 21 червня 2018 року, протокол № 2 погодження обсягу та вартості послуг від 25 березня 2019 року, копію рахунку на оплату № 260301 від 26 березня 2019 року, копію квитанції від 26 березня 2019 року про сплату 4 000 грн, копію рахунку № 60601 від 6 червня 2019 року та копію квитанції від 7 червня 2019 року про сплату 3 000 грн.

Відповідно до погодженого сторонами розміру гонорару, одна година вартості послуг складає 800 грн, представництво інтересів клієнта в Київському апеляційному суді (одне засідання) - 1 500 грн, за складання апеляційної скарги - 800 грн за годину роботи, а всього 4 000 грн.

Врахувавши зазначене, суд апеляційної інстанцій дійшов правильного висновку про доведення заявником надання йому професійної правничої допомоги адвокатом Українським А. В. в суді апеляційної інстанції, понесені витрати за якою становлять 7 000 грн.

Відхиляє касаційний суд і доводи стосовно того, що заява про ухвалення додаткового судового рішення вирішена з порушенням норм процесуального права, оскільки розглянута судом після ухвалення судового рішення.

Частиною першою статті 246 ЦПК України передбачено, що якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

4 червня 2019 року в судовому засіданні до закінчення судових дебатів у справі представник ОСОБА_2 - адвокат Український А. В. заявив про те, що протягом п`яти днів після ухвалення судового рішення до суду апеляційної інстанції ним будуть подані докази понесення відповідачем витрат на професійну правничу допомогу у зв`язку з розглядом справи в апеляційному суді.

7 червня 2019 року представник ОСОБА_2 - адвокат Український А. В. подав до апеляційного суду заяву, в якій просив ухвалити додаткове рішення про стягнення зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 7 000 грн, додавши до цієї заяви відповідні докази.

З урахуванням зазначеного, твердження про порушення апеляційним судом норм процесуального права при розгляді відповідної заяви помилкові.

Інші наведені доводи касаційної скарги не дають підстав вважати, що при розгляді справи суд апеляційної інстанції допустив неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, висновків суду не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів, їх належності та допустимості. Проте відповідно до статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов?язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов?язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання виконання судом обов?язку щодо надання обґрунтування, яке випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи.

Апеляційний суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, надали їм належну оцінку та ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Оскільки підстави для скасування судових рішень суду відсутні, суд касаційної інстанції відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін.

Щодо судових витрат

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 409, 401 ЦПК України в редакції Закону від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII, статтею 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного суду від 4 червня 2019 року та додаткову постанову Київського апеляційного суду від 4 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає

Судді: С. О. Карпенко В. М. Ігнатенко В. А. Стрільчук