Номер провадження: 22-ц/813/197/23
Головуючий у першій інстанції Науменко А. В.
Доповідач Цюра Т. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.05.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Цюри Т.В.,

Суддів: Комлевої О.С., Сєвєрової Є.С.,

За участю секретаря судового засідання: Трофименко О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» на рішення Приморського районного суду м.Одеси від 04 червня 2019 року по цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 , за участю третьої особи ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2018 року, Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» (далі - ТОВ «ОТП Факторинг Україна») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 , за участю третьої особи ОСОБА_2 , у якому з урахуванням уточнень (Том І: а.с. 2-5, 95-96) просив суд звернути стягнення на предмет іпотеки: трьохкімнатну квартиру, загальною площею 74,3 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 на праві власності згідно договору купівлі-продажу, серія та номер 274, виданого 10.02.2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Образцовою Т.А., шляхом продажу на електронних торгах за початковою ціною, визначеною на підставі оцінки майна на рівні не нижче за звичайних ринкових цін з метою задоволення вимог ТОВ «ОТП Факторинг Україна» за кредитним договором № ML-502/023/2008 від 25.02.2008 року в загальному розмірі 1 149 256, 39 грн., яка складається з суми основного боргу за кредитом - 922 981,18 грн., заборгованості за відсотками - 189 655,43 грн., суми пені -34 499,78 грн., штрафних санкцій - 300,00 грн., судові витрати, понесені за подання позову про стягнення заборгованості - 1 820 грн. та стягнути з відповідача понесені судові витрати.

Рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 04 червня 2019 року у задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 за участю третьої особи: ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки - відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ТОВ «ОТП Факторинг Україна» подало до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права просить суд скасувати рішення Приморського районного суду м.Одеси від 04 червня 2019 року по справі і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовну заяву ТОВ «ОТП Факторинг Україна» в повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , посилаючись на її необгрунтованість, просить суд залишити апеляційну скаргу ТОВ «ОТП Факторинг Україна» без задоволення, а рішення Приморського районного суду м.Одеси від 04 червня 2019 року - без змін (Том І: а.с. 199).

ОСОБА_2 не скористався своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, заперечень щодо її змісту і вимог до апеляційного суду не направив.

В судове засідання суду апеляційної інстанції, призначеного на 16.05.2023 року зявилась представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 .

Інші учасники процесу до суду апеляційної інстанції не з`явилися, хоча були повідомлені належним чином про дату, час і місце розгляду справи, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення та довідками секретаря судового засідання.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність не з`явившихся учасників справи, які своєчасно і належним чином були повідомлені про час і місце розгляду справи.

Заслухавши пояснення , дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

За змістом ч.ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам не в повній мірі відповідає, з огляду на таке.

Так, судом першої інстанції встановлено, що 25.02.2008 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № ML-502/023/2008, відповідно до умов якого позивачем було надано кредит на споживчі потреби в розмірі 117 148,40 доларів США, зі сплатою процентів за користування кредитом за плаваючою процентною ставкою, яка визначається як Фіксований відсоток +FIDR, де фіксований відсоток дорівнює 4,49%, та кінцевим терміном повернення до 06.06.2023 року.

В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 25.02.2008 року між Банком та ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки № РML-502/023/2008, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Носенком О.В., зареєстрований в реєстрі за № 1077, за умовами якого ОСОБА_2 передав в іпотеку нерухоме майно: житлову квартиру під АДРЕСА_1 , яка належала іпотекодавцю на підставі договору купівлі-продажу від 25.02.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Носенком О.В., зареєстрованого в реєстрі за № 1076.

У зв`язку з посвідченням іпотечного договору нотаріусом накладалась заборона відчуження зазначеного в договорі нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 . Заборона відчуження була зареєстрована в реєстрі за № 34.

04.02.2010 року приватним нотаріусом Федоренко О.І. вилучено запис від 25.02.2008 року про обтяження - іпотеку, іпотекодержатель - Закрите акціонерне товариство «ОТП Банк».

Судом також встановлено, що 16.02.2010 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гурською О.В. посвідчено договір купівлі-продажу, реєстровий № 200, за умовами якого ОСОБА_2 продав, а ОСОБА_4 придбав квартиру АДРЕСА_1 .

29.06.2010 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю, за умовами якого ПАТ «ОТП Банк» відступило, а ТОВ «ОТП Факторинг Україна» прийняло право вимоги до ОСОБА_2 за кредитним договором № ML-502/023/2008 від 25.02.2008 року.

01.07.2010 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» укладено договір про відступлення права вимоги до ОСОБА_2 за договором іпотеки № РML-502/023/2008 від 25.02.2008 року.

11.02.2011 року відповідач ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу придбала у ОСОБА_4 квартиру, що підтверджується нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу та зареєстрованим в єдиному державному реєстрі.

Матеріалами справи також встановлено, що 30.08.2010 року ТОВ «ОТП Факторинг Україна» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором № ML-502/023/2008 від 25 лютого 2008 року, за наслідками розгляду якої 22.10.2010 року Малиновським районним судом м.Одеси ухвалено заочне рішення про стягнення з ОСОБА_2 , ОСОБА_5 в солідарному порядку на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованості за кредитом в сумі 143 385,65 дол.США, що еквівалентно 1 147 436, 39 грн.

За змістом судового рішення, ще 04.07.2008 року позивач направив позичальнику ОСОБА_2 досудову вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитним договором.

Крім того, як вбачається з копії постанови про повернення виконавчого документа стягувачу від 28.12.2015 року, ще 12.11.2008 року було вчинено виконавчий напис нотаріуса для стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 753 099,93 грн. шляхом звернення стягнення на іпотечне майно.

Ухвалюючи оскаржуване рішення про відмову у задоволенні позову, районний суд виходив з того, що в матеріалах відсутні докази щодо державної реєстрації відступлення права вимоги за договором іпотеки, а тому право вимоги ТОВ "ОТП Факторинг Україна" за договором іпотеки № РML-502/023/2008 від 25.02.2008 року є ненабуте у встановленому законом порядку - позивач не є іпотекодержателем за договором іпотеки, а відтак у позивача відсутні правові підстави для звернення стягнення на спірну квартиру. Крім того, судом також зауважено, що виконавчим написом нотаріуса від 12.11.2008 року у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором у розмірі 753 099,93 грн. звернуто стягнення на предмет іпотеки, а отже «ОТП Банк», правонаступником якого є позивач ТОВ «ОТП Факторинг Україна», використав наявне у нього право на погашення заборгованості, що виникла у зв`язку із невиконанням умов кредитного договору та звернув стягнення на іпотечне майно.На час укладення 01.07.2010 року договору відступлення права вимоги до ОСОБА_2 за договором іпотеки, запис про іпотеку вже був вилучений, а ОСОБА_2 вже не був власником квартири, в свою чергу відповідач ОСОБА_1 не мала договірних відносин ані з ПАТ «ОТП Банк», ані з ТОВ «ОТП Факторинг Україна», у звязку із чим суд дійшов висновку, що позов є необгрунтованим та недоведеним. Однак при цьому, суд також зазначив та дійшов висновку про наявність підстав для застосування наслідків спливу позовної давності до вимог позивача про звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки з дня виникнення права вимоги минуло більше 3-х років, що відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України є підставою для відмови в задоволенні позову.

Апеляційний суд не може повністю погодитися із таким висновком районного суду, оскільки він не в повній мірі відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, виходячи з наступного.

Так, згідно із ч. 1 ст. 4 Закону України «Про іпотеку» обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому законодавством.

Відповідно до вимог ст. 24 Закону України «Про іпотеку», правочин про відступлення прав за іпотечним договором підлягає нотаріальному посвідченню. Відомості про таке відступлення підлягають державній реєстрації у встановленому законом порядку.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» обов`язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно.

Відповідно до ч.3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації, виникають з моменту такої реєстрації.

Аналогічні положення містяться й у ч.2 ст. 3 Закону України «Про іпотеку», згідно з якою взаємні права й обов`язки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з моменту державної реєстрації іпотеки відповідно до закону.

Апеляційним розглядом справи встановлено, що звертаючись до суду із вказаним позовом, ТОВ «ОТП Факторинг Україна» посилалося на те, що 29.06.2010 року між ПАТ «ОТП Банк», яке є правонаступнико ЗАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» було укладено договір купівлі - продажу кредитного портфелю №б/н та договір відступлення права вимоги №б/н, згідно яких, у відповідності до ст.ст. 512, 514, 1077-1079, 1082, 1084 ЦК України, АТ «ОТП Банк» відступило, а ТОВ «ОТП Факторинг Україна» прийняло право вимоги за довогором іпотеки №PML-502/023/2008 від 25.02.2008р., укладеним між ПАТ „ОТП Банк" та ОСОБА_2 , в підтвердження чого, позивач надав до суду копію договору про відступлення права вимоги від 01.07.2010 року (Том І: а.с. 53-56).

Відмовляючи у задоволенні позову ТОВ «ОТП Факторинг Україна», районний суд, в тому числі також виходив з того, що право вимоги ТОВ «ОТП Факторинг Україна» за вищевказханим договором іпотеки є ненабуте у встановленому законом порядку та у позивача відсутні підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки.

Проте апеляційний суд вважає вказаний висновок суду помилковим, оскільки він спростовується судовою практикою, а саме постановою Верховного Суду від 05.06.2019 року по аналогічній справі №316/1736/16-ц.

Враховуючи мотиви, з яких виходив Верховний суд у вищевказаній справі відносно відсутності підтверджених у встановленому законом порядку повноважень іпотекодержателя, можна зробити висновок, що відповідно до договору про відступлення прав вимоги від 29 червня 2010 року, який є чинним, ПАТ «ОТП Банк» передало право вимоги ТОВ «ОТП Факторинг Україна» за кредитним та забезпечувальним договором, укладеними між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_2 , що підтверджується Витягом з додатку № 1 до договору про відступлення права вимоги, а тому висновок районного суду про те, що право вимоги ТОВ "ОТП Факторинг Україна" за договором іпотеки № РML-502/023/2008 від 25.02.2008 року є ненабуте у встановленому законом порядку є помилковим.

Частиною 4 ст. 263 ЦПК України встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Також в оскаржуваному рішенні суд посилається на те, що вчиненням виконавчого напису нотаріуса від 12.11.2008р. позивачем вже звернуто стягнення на предмет іпотеки, а отже позивач використав наявне у нього право на погашення заборгованості, що виникла у зв`язку із невиконанням умов кредитного договору та звернув стягнення на предмет іпотеки, у звязку із чим суд дійшов висновку про подвійне стягнення на одне і те саме майно та з одних і тих самих підстав, що законом не передбачено.

Проте, з таким висновком районного суду, апеляційний суд також не може погодитися, оскільки як вбачається з матеріалів справи на сьогоднішній день, відповідний виконавчий напис нотаріуса є невиконаним, іпотечне майно за ним не є реалізованим та кошти від продажу відповідного майна кредитор не отримував.

Окрім того, в зв`язку з тим, що змінився на сьогодні власник іпотечного майна, та відповідач ОСОБА_1 на теперішній час є майновим поручителем відповідного майна згідно ст. 23 Закону України «Про іпотеку», тому позивач для захисту свого порушеного права змушений був звернутись саме з цим позовом та саме до нового власника іпотечного майна про звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки виконання забезпечувального зобовязання ,що виникає з іпотеки полягає в реалізаціїї іпотекодержателем права одержати задоволення за рахунок переданого боржником в іпотеку майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, незалежно від переходу права власності на це майно іпотекодавця до іншої особи( в тому чмслі й у випадку недоведення до цієї особи інформації про обтяженння майна).

Враховуючи вищенаведене, районний суд помилково дійшов висновку, що позов ТОВ «ОТП Факторинг Україна» є необгрунтованим та недоведеним.

Разом з тим,апеляційний суд погоджується із висновком суду про наявність підстав для застосування наслідків спливу позовної давності до вимог позивача про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Так, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України).

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач.

Згідно із ст.ст. 526, 530, 610 та ч.1 ст. 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинною законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Якщо в зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

При цьому в законодавстві визначаються різні поняття: як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобов`язання» (ст. 530, 631 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

При цьому перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Відповідно до ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або «значений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Так, згідно рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 22.10 2010 року стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_5 в солідарному порядку на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитом в сумі 143 385,65 дол. США, що еквівалентно 1 147 436, 39 грн.

Даним судовим рішенням встановлено, що позивач направив позичальнику ОСОБА_2 досудову вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитним договором за вих.№ 22-3-2/27276 від 04.07.2008 року.

Пред`явлення вимоги про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом змінює строк виконання зобов`язання та зумовлює визначення моменту початку перебігу строку позовної давності.

Відповідно до ч.2,3 ст.264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, на яку має право позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Отже, перебіг позовної давності розпочався пред`явленням вимоги від 04.07.2008 року, перервався пред`явленням позову 30.08.2010 року, почався заново 31.08.2010 року та сплив 30.08.2013 року.

У той час з цим позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки позивач - ТОВ «ОТП Факторинг Україна» звернувся до суду 14.11.2018 року, з пропуском строку позовної давності.

Відповідно до ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність сплила і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Таким чином судом вірно встановлено, що з дня виникнення права вимоги минуло більше 3-х років, отже позивач ТОВ «ОТП Факторинг Україна» звернувся з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки з пропуском строку позовної давності, що відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України є підставою для відмови в задоволенні позову.

У доводах апеляційної скарги, ТОВ «ОТП Факторинг Україна» посилаєтся на те, шо строк на подачу вказаного позову до відповідача не сплинув та вважається таким, що не пропущений, оскільки кінцевою датою погашення кредиту є 25.02.2028 рік.

Разом з тим, в цій частині доводи апеляційної скарги є безпідставними, враховуючи наступне.

Так, як вбачається з матеріалів справи, 30 серпня 2010 року ТОВ «ОТП Факторинг Україна», посилаючись на набуте право вимоги за кредитним договором згідно договору про відступлення права вимоги від 01 липня 2010 року, звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором № МL-502/023/2008 від 25 лютого 2008 року.

22 жовтня 2010 року Малиновським районним судом м.Одеси ухвалено заочне рішення про стягнення з ОСОБА_2 , ОСОБА_5 в солідарному порядку на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованості за кредитом в сумі 143 385,65 дол.США, що еквівалентно 1 147 436, 39 грн.

Зі змісту судового рішення вбачається, що позивач направив позичальнику ОСОБА_2 досудову вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитним договором за вих.№ 22-3-2/27276 від 04 липня 2008 року.

Пред`явлення вимоги про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом змінює строк виконання зобов`язання та зумовлює визначення моменту початку перебігу строку позовної давності.

Зазначена правова позиція викладена Верховним Судом України в постанові від 09 листопада 2016 року у справі № 6-2251 цс16: «пред`явивши вимогу про дострокове повернення кредиту та сплату відсотків за користування ним, кредитор відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України та умов укладеного договору змінив строк виконання основного зобов`язання».

Це узгоджується з правовою позициєю Великої Палати Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року (справа № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18).

У постанові від 04 липня 2018 року (справа № 310/11534/13-ц, провадження № 14- 154цс18) Великою Палатою Верховного Суду висловлено наступну правову позицію: «звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни».

Відповідно до ч.2,3 ст.264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, на яку має право позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Отже, перебіг позовної давності розпочався пред`явленням вимоги від 04 липня 2008 року, перервався пред`явленням позову 22 жовтня 2010 року, почався заново 23 жовня 2010 року та сплив 22 жовтня 2013 року.

У той час з цим позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки позивач - ТОВ «ОТП Факторинг Україна» звернувся до суду лише 14 листопада 2018 року, тобто з пропуском строку позовної давності.

Відповідно до ч.1 ст.266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Це узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України по справі № 6-3116цсІб: позовна давність розповсюджується на вимогу про стягнення предмету іпотеки також при наявності рішення суду про стягнення суми боргу за кредитом. Право задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки виникло в кредитора у зв`язку з невиконанням боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що позов є обгрунтованим та доведеним, однак позивачем пропущено строк позовної давності, що єпідставою для відмови у позовних вимогах.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково та ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

У відповідності до п.п.3,4 ч.1 ст.376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

З урахуванням наведеного, колегія суддів не може повністю погодитись з мотивувальною частиною оскаржуваного рішення суду, а тому вона підлягає зміні, з викладенням мотивувальної частини судового рішення в редакції цієї постанови.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» - задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду від 04 червня 2019 року - змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

В решті рішення - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 09.06.2023 року.

Головуючий Т.В. Цюра

Судді: О.С. Комлева

Є.С. Сєвєрова