ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1652/23 Справа № 207/632/22 Суддя у 1-й інстанції - Юрченко І.М. Суддя у 2-й інстанції - Новікова Г. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2023 року

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії:

головуючого судді Новікової Г.В.

суддів Гапонова А.В., Никифоряка Л.П.

розглянувши у письмовому провадженні без виклику сторін в м. Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 13 вересня 2022 року (ухваленого під головуванням судді Юрченко І.М.) у цивільній справі №207/632/22 за позовом ОСОБА_2 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по заробітній платні, компенсації за невикористані дні відпустки, середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

14 лютого 2022 року ОСОБА_2 звернулася до суду з зазначеною позовною заявою, в обґрунтування посилалася на те, що 20 травня 2003 року вона уклала трудовий договір з фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 , який зареєстрований в Дніпродзержинському міському центрі зайнятості 20.05.2003 року за №1545.

На початку січня 2022 року їй була виплачена заробітна плата в розмірі 3500 гривень.

Після отримання заробітної плати їй стало відомо про те, що її відповідно до наказу №5/11 від 29.11.2021 року було звільнено за п.1 ст.36 КЗпП України (за угодою сторін).

Однак, жодної заяви на звільнення вона не писала, з наказом про звільнення не ознайомлювалась. Крім того, їй не було надано повідомлення про суми, належні при звільненні, а запис до трудової книжки був здійснений лише 31.01.2022 року.

ФОП ОСОБА_1 виплачувала їй заробітну плату у розмірі мінімальної заробітної плати. Вказане також підтверджується інформацією з реєстру застрахованих осіб форми ОК-5 від 14.02.2022 року, виданої Пенсійним фондом України.

Згідно Закону України «Про державний бюджет України на 2021 рік» розмір мінімальної заробітної плати з 01.01.2021 року по 31.11.2021 року становить 6000 гривень.

Тобто, ФОП ОСОБА_1 повинна виплатити їй заробітну плату у такому розмірі: 6000,00 - 18% (податок на доходи фізичних осіб) - 1,5 (військовий збір) = 4846,20 грн., але всупереч вказаним нормам була виплачена заробітна плата у розмірі 3500 (три тисячі п`ятсот) гривень і лише 06.01.2022 року. Отже, залишок невиплаченої заробітної плати становить 1346,20 гривень.

Відповідно до пункту 6 трудового договору б/н від 20.05.2003 року, укладеного між ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_1 , визначено, що тривалість щорічної оплачуваної відпустки становить 24 календарні дні.

В період з дня укладення трудового договору до дати звільнення вона жодного разу не перебувала у відпустці, загальна кількість днів невикористаної відпустки становить 443 дні.

Компенсація за невикористані дні відпусти складає 87598 гривень 82 копійки.

Внаслідок незаконних та протиправних дій Відповідача, які виразились в незаконному звільнені та невиплаті належних їй сум, було порушено її нормальний психічний стан який проявився в якості депресія, переживань, неповноцінному сні, терміновому пошуку іншої роботи задля забезпечення умов для існування. Всі ці факти завдали їй моральну шкоду, а тому при визначенні розміру моральної шкоди було враховано всі вказані вище обставини і тому вважає, що Відповідач повинен компенсувати їй завдану моральну шкоду у розмірі 20000 грн.

Вважає, що відповідач при звільнені порушила її права, а саме: винесла наказ про звільнення без законних на те підстав, не здійснила повний розрахунок при звільненні, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню.

Просить стягнути з ОСОБА_1 на її користь заборгованість по заробітній платі у розмірі 1346,20 грн.; компенсацію за невикористанні дні відпустки у розмірі 87598,82 грн.; середній заробіток за весь період затримки розрахунку по день постановлення рішення; моральну шкоду у розмірі 20000 грн, та суму судових витрат, пов`язаних з розглядом судової справи.

Рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 13 вересня 2022 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість по заробітній платі у розмірі 1346,20 грн.; компенсацію за невикористанні дні відпустки у розмірі 65366 гривень 05 копійок з відрахуванням податків та інших обов`язкових платежів; середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 36285,17 грн. з відрахуванням податків та інших обов`язкових платежів; моральну шкоду у розмірі 1000 грн.з відрахуванням податків та інших обов`язкових платежів.

Стягнуто з ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір в сумі 1039 грн. 97 коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині стягнення компенсацію за невикористанні дні відпустки, середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди. Вважає, що судом першої інстанції не враховано,що позивач не надала належних доказів в обґрунтування заявлених вимог.На підтвердження перебування позивача в щорічній відпустці були допитані свідки.Після надання пояснень свідками представник позивача у судовому засіданні визнала, що позивачеві надавалися щорічні відпустки, але за власний рахунок останньої. Однак згідно довідки форми ОК-5 позивач щомісячно отримувала заробітну плату за період з 2003 року по 2021 рік, таким чином доводи про те, що відпустка була без збереження заробітної плати не знайшла свого підтвердження.Відповідач не має можливості надати докази того, що на час розгляду справи заборгованість по заробітній платі у розмірі 1346,20 грн погашена, однак розрахована судом сума середнього заробітку за час затримки розрахунку є неспівмірною із заборгованістью.

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Частиною 4 статті 19 ЦПК України передбачено, що спрощене провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Відповідно до ч.1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно із ч. 3 цієї статті розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

У ч.1 ст. 369 ЦПК України зазначено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Зважаючи, що по даній справі ціна позову становить 136402,02 грн., тобто менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб і справа не відноситься до справи, яка не підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розгляд апеляційної скарги здійснюється без повідомлення сторін.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги відповідно до статті 367 ЦПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 20 травня 2003 року ОСОБА_2 уклала трудовий договір з фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 , який зареєстрований у Дніпродзержинському міському центрі занятості за №1545 від 20.05.2003року.

Пунктом 6 Договору визначена тривалість щорічної оплачуваної відпустки в 24 календарні дні за графіком.

Згідно наказу №5/11 від 29.11.2021 року трудовий договір між сторонами був припинений 01 грудня 2021 року на підставі ч. 1 статті 36 КЗпПУ.

З графіків відпусток за період з 2004 року по 2021 рік, затверджених в січні кожного року ОСОБА_1 були заплановані з зазначенням періоду надання відпусток.

Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення компенсації за невикористані відпустки за період з 20 травня 2003 року по 29 листопада 2021 року (18 років), суд першої інстанції виходив із того, що згідно трудового договору тривалість щорічної відпустки складає 24 дні,за весь період роботи позивач жодного разу не перебувала у відпустці, виходячи із чого компенсація за невикористані дні відпустки складає 65366,05 грн..

В обґрунтування зазначених позовних вимог позивач посилалася на те, що за весь період роботи вона не була в щорічній оплачуваній відпустці.

Відповідач заперечувала проти таких обставин та зазначала, що позивачеві надавалися щорічні оплачувані відпустки.

ОСОБА_1 були надані затверджені в січні кожного року графіки відпусток за період з 2004 року по 2021 рік, якими були заплановані відпустки ОСОБА_2 з зазначенням періоду надання. Зазначені графіки нічим не спростовуються.

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , підтвердили, що ОСОБА_2 ходила у відпустки, оскільки, коли ОСОБА_2 була відсутня на роботі, в цей період за неї працювала ОСОБА_1 .. Пояснення свідків також нічим не спростовуються.

Із індивідуальних відомостей Пенсійного фонду на застраховану особу ОСОБА_2 форми ОК-5 вбачається,що з травня 2003 року по 2020 рік включно ОСОБА_1 перераховувала страхові внески на ім`я ОСОБА_2 .. В 2021 році перерахування також мали місце, за виключенням січня,лютого та березня.

За встановлених обставин судом помилково не прийнято до уваги пояснення свідків ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 з тих підстав, що їм не відомо,чи оформлювалися документально відпустки ОСОБА_2 .. Зазначені свідки підтвердили періодичну відсутність на робочому місці ОСОБА_2 у зв`язку із відпусткою, коли замість неї працювала сама ОСОБА_1 ..

Не дивлячись на те, що позивач була відсутньою на робочому місці, заробітна плата позивачеві виплачувалася постійно щомісячно, що підтверджується формою ОК-5.

Також судом першої інстанції безпідставно не прийнято до уваги графіки відпусток із за того, що вони не підписані позивачем. Відсутність підпису на графіку відпусток не свідчить про їх ненадання. Відсутність наказів про надання відпусток само по собі не є доказом не надання таких відпусток, як і відсутність заяв позивача про надання таких відпусток.

Крім того, позивач не оспорювала дії відповідачки про ненадання їй відпусток, а лише через 18 років звернулася з позовом про відшкодування їй компенсації за невикористані відпустки,разом з тим працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав.

За таких обставин відсутні підстави для стягнення з відповідача компенсації за невикористані відпустки.

Відповідно до положень статті 117 КЗпП України встановлена відповідальність за затримку розрахунку при звільненні.У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Між тим, встановлений ст. 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Так, працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у таких відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Відшкодування, передбачене ст. 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

Наведене узгоджується з постановою Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року в справі № 761/9584/15-ц ., де касаційний суд, зокрема, зазначив, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У рішенні Конституційного Суду України № 3-рп/2012 від 25 січня 2012 року (справа № 1-11/2012) зазначено про те, що одним із елементів верховенства права є принцип пропорційності, який у сфері соціального захисту означає, зокрема, що заходи, передбачені в нормативно-правових актах, повинні спрямовуватися на досягнення легітимної мети та мають бути співмірними із нею.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач звільнена з роботи 01 грудня 2021 року. При звільненні відповідач не провів з нею остаточний розрахунок. Про розміри належних звільненому працівникові сум виник спір, рішенням суду було встановлено,що заборгованість по заробітній платі складає 1346,20 грн..

Стягуючи середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 36285,17 грн., суд першої інстанції не прийняв до уваги розмір самої заборгованості, з приводу якої виник спір і який був встановлений рішенням суду в сумі 1346,20 грн., розмір середньоденної заробітної плати в 285,71 грн. . Сума заборгованості по заробітній платі, яку встановив суд першої інстанції, є більш ніж у двадцять сім разів меншою ніж визначена сума середнього заробітку позивача за час затримки її виплати при звільненні ( 36285,17 грн).

За встановлених обставин, з огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, враховуючи те, що середня заробітна плата позивача визначена в 36285,17 грн., розмір заборгованості в 1346,20 грн. та часткове визнання відповідачем позовних вимог у цій частині, період заборгованості, апеляційний суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 2000 грн. Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат.

Таким чином апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції зміні в частині розміру середнього заробітку,стягнутого на користь позивача за час затримки розрахунку до 2000 грн.

Згідно статті 237-1 КЗпП України відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив із того, що при звільнені з позивачем не було проведено повного розрахунку, чим порушені її права і спричинена моральна шкода.

Оскаржуючи судове рішення в цій частині апелянт не навів мотивів, з яких він вважає судове рішення не правильним та які є підстави для його скасування чи зміни в цій частині.

За таких обставин апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивачеві спричинена моральна шкода і обґрунтовано визначив із урахуванням обставин справи її розмір.

Відповідно до пунктів 3 та 4 частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Отже, ухвалене судом рішення, у зв`язку неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права підлягає частковому скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в частині стягнення компенсації за невикористані відпустки та зміну розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку з 36285,17 грн. до 2000 грн..

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З огляду на те, що рішення суду першої інстанції підлягає частковому скасуванню та суд апеляційної інстанції ухвалює нове судове рішення про часткове задоволення апеляційної скарги, то рішення в частині стягнення судових витрат з урахуванням взаємозаліку підлягає скасуванню.

Відповідно до частини 3 статі 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, ціна позову у яких не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Так як ціна позову складає 136402,02 грн., що менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то судове рішення не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст. ст.368, 369, 376, 382 ,384 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 13 вересня 2022 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 компенсації за невикористані дні відпустки у розмірі 65366,05 грн. та стягнення судових витрат з ОСОБА_1 в дохід держави в сумі 1039,97 грн. скасувати.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення компенсації за невикористані дні відпустки відмовити.

Рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 13 вересня 2022 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 середнього заробітку за час затримки розрахунку змінити розмір з «36285,17 грн.» на « 2000 (дві тисячі)гривень.»

В іншій частині рішення залишити без змін.

Поновити дію рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 13 вересня 2022 року.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді: