Провадження 2/127/2401/22
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2023 року м. Вінниця

Вінницькій міський суд Вінницької області

в складі: головуючого судді Борисюк І. Е.,

за участю: секретаря Остапенко І.В.,

представників позивача - Рудніцької І.В. та ОСОБА_1 ,

адвоката відповідача - Старовойтової Д.А.,

представника третьої особи - Поліщук О.А.,

розглянувши у відкритому підготовчому засіданні клопотання адвоката Старовойтової Дарини Андріївни, діючої в інтересах відповідача ОСОБА_2 , про закриття провадження у справі, -

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Вінницького міського суду Вінницької області перебуває цивільна справа за позовом Першого заступника керівника Вінницької обласної прокуратури, який діє в інтересах держави в особі Міністерства внутрішніх справ України, до ОСОБА_2 , Державного підприємства «Український інститут інтелектуальної власності» та Державної організації «Український Національний офіс інтелектуальної власності та інновацій», за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Казенного науково-виробничого об`єднання «Форт» про визнання недійсними патентів, розгляд якої відбувається в порядку загального позовного провадження.

Представник відповідача - Державного підприємства «Український інститут інтелектуальної власності» та представник співвідповідача - Державної організації «Український Національний офіс інтелектуальної власності та інновацій» в підготовче засідання не з`явились, хоча у відповідності до ст. 128 ЦПК України були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи. Причини неявки суду не повідомлено. Водночас, у відзивах містяться клопотання представників Державного підприємства «Український інститут інтелектуальної власності» та Державної організації «Український Національний офіс інтелектуальної власності та інновацій» про розгляд справи у її відсутність.

Представники позивача, представник відповідача Писаренка В.Г. та представник третьої особи не заперечували щодо проведення підготовчого засідання у відсутність представників відповідачів - Державного підприємства «Український інститут інтелектуальної власності» та Державної організації «Український Національний офіс інтелектуальної власності та інновацій».

Враховуючи вищевикладене, думку учасників справи, які з`явились в засідання, та положення ст.ст. 198, 223 ЦПК України, суд ухвалив провести підготовче засідання у відсутність представників відповідачів - Державного підприємства «Український інститут інтелектуальної власності» та Державної організації «Український Національний офіс інтелектуальної власності та інновацій» (ухвала суду постановлена не виходячи до нарадчої кімнати та занесена до протоколу засідання).

В підготовчому засіданні адвокат Старовойтова Д.А., діючи в інтересах відповідача ОСОБА_2 , заявила клопотання про закриття провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України. Своє клопотання адвокат обґрунтувала тим, що дана справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, адже поданий позов є засобом збирання доказів у кримінальному провадженні.

Представники позивача та представник третьої особи заперечували щодо задоволення клопотання адвоката відповідача Писаренка В.Г. Представник прокуратури заявила, що між сторонами існує спір про право, а тому даний спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Представник позивача та представник третьої особи підтримали позицію прокурора.

Заслухавши клопотання адвоката Старовойтової Д.А., діючої в інтересах відповідача ОСОБА_2 , думку інших учасників справи присутніх в засіданні, суд прийшов до наступного висновку.

З матеріалів справи вбачається, що перший заступник керівника Вінницької обласної прокуратури на підставі ст. 131-1 Конституції України, ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» та ст. 56 ЦПК України звернувся до суду з даним позовом в інтересах держави в особі Міністерства внутрішніх справ України, обґрунтувавши свої вимоги тим, що в ході розслідування кримінального провадження було встановлено створення працівниками відділу головного конструктора КНВО «ФОРТ» в ході виконання ними своїх службових обов`язків з використанням інтелектуальних, матеріальних та технічних ресурсів підприємства, наявного досвіду та знань у вказаній сфері, набутими за роки його діяльності, таких винаходів, як «Стріляючий ударників механізм пістолета», «Замикаючий механізм пістолета з напіввільним затвором» та «Спусковий механізм пістолета». Дані винаходи мають усі ознаки службового винаходу. Всупереч чинному законодавству колишнім директором КНВО «ФОРТ» ОСОБА_2 оформлено право інтелектуальної власності на зазначені винаходи.

В ході підготовчого засіданні встановлено, що слідчим відділом УСБУ у Вінницькій області проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000330 за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України щодо незаконного привласнення службовими особами КНВО «Форт» МВС України авторства на службовий винахід та заподіяння збитків державному підприємству.

Адвокат відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3 вважає, що звертаючись до суду із даним позовом, позивач тим самим намагається забезпечити докази в кримінальному провадженні, що суперечить завданням цивільного судочинства.

Відповідно до ч. 3 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.

Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. (ч. 1 ст. 19 ЦПК України).

Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення, як правило, майнового приватного права чи інтересу.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, в яких хоча б одна зі сторін, зазвичай, є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура (ст. 2 КПК України).

Доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів (ст. 84 КПК України).

Доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження (ч. 2 ст. 91 КПК України).

Сторона обвинувачення здійснює збирання доказів шляхом проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій, витребування та отримання від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, службових та фізичних осіб речей, документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій та актів перевірок, проведення інших процесуальних дій, передбачених цим кодексом (ч. 2 ст. 93 КПК України).

Ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою.

Не відповідатиме завданням цивільного судочинства звернення до суду з позовом, спрямованим на оцінювання доказів, зібраних в інших справах, на предмет їх належності та допустимості, або з метою створення підстав для звільнення від доказування в іншій справі (для встановлення у судовому рішенні обставин, які би не потрібно було надалі доказувати під час розгляду іншої справи).

Судом встановлено, що дані відносини виникли з приводу правомірності набуття права інтелектуальної власності відповідачем ОСОБА_2 .

Обґрунтування позовних вимог аргументовано встановленими в ході розслідування кримінального провадження обставинами, на підтвердження яких надано суду матеріали, зібрані в ході цього ж кримінального провадження, як доказ у даній цивільній справі.

За правилами цивільного судочинства, суд, ухвалюючи судове рішення у справі, зобов`язаний оцінити належність, допустимість і достовірність кожного наявного у справі доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок цих доказів у їх сукупності. Отже, у даній справі, суд фактично має оцінити на предмет належності та допустимості докази, отримані у кримінальному провадженні.

Недопустимим з огляду на завдання цивільного судочинства є ініціювання позовного провадження з метою оцінки обставин, які становлять предмет доказування у кримінальному провадженні. Тому розгляд заявлених вимог як позовних не може відбуватися за правилами жодного виду судочинства.

Таке обмеження не шкодить суті права на доступ до суду та є пропорційним означеній меті. Остання досягається гарантуванням того, що аргументи позивача має перевірити суд у кримінальному провадженні.

Відповідно до приписів ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Обов`язок доказування у кримінальному провадженні покладається на слідчого, прокурора та, в установлених КПК випадках, - на потерпілого.

Згідно з вимогами ст. 91 КПК доказуванню у кримінальному провадженні підлягає, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), а також винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення.

При цьому, зазначені обставини встановлюються на підставі доказів, які повинні відповідати критеріям належності, допустимості та у своїй сукупності - достатності для постановлення обвинувального вироку.

Відповідно до вимог ст. 86 КПК докази визнаються допустимими, якщо їх отримано у порядку, встановленому цим Кодексом.

Докази мають бути отримані тільки уповноваженими на це особами (органами); способами і засобами, які призначені для одержання певних доказів; у процесі отримання доказів мають бути дотримані вимоги закону, що визначають порядок проведення конкретних дій, їхню послідовність, склад учасників; докази мають бути закріплені належним чином.

Недодержання вказаних вимог має наслідком визнання доказів недопустимими, вони не можуть бути використані при прийнятті процесуальних рішень, на них не може послатися суд при ухваленні судового рішення.

Згідно приписів ст. 87 КПК недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, в тому числі, внаслідок порушення права особи на захист та шляхом реалізації органами досудового розслідування чи прокуратури своїх повноважень, не передбачених КПК, для забезпечення досудового розслідування кримінальних правопорушень.

Виходячи із того, що досудове розслідування кримінального провадження № 0000330 наразі триває, приватноправовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками для створення преюдиційного рішення суду для цих правовідносин, для встановлення винних осіб в кримінальному провадженні тощо.

У відповідності до ст. 17 КПК України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Підозра, обвинувачення не можуть ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом.

ЄСПЛ у своїй прецедентній практиці зазначає про те, що основним аспектом права на справедливий судовий розгляд у кримінальному провадженні, включаючи елементи такого провадження, що відносяться до процедури, має бути змагальність, і що має бути забезпечена рівність сторін між обвинуваченням та захистом. Право на змагальний судовий процес у кримінальній справі означає, що і обвинувачення, і захист повинні мати можливість володіти інформацією, ознайомитись із матеріалами і могти прокоментувати зауваження та докази, подані іншою стороною, а також надавати щодо них пояснення (рішення ЄСПЛ у справі «Брандштеттер (Brandstetter) проти Австрії» від 28 серпня 1991 року, §§ 66-67). Крім того, пункт 1 статті 6 Конвенції вимагає, щоб органи прокуратури розкрили стороні захисту будь-які суттєві докази, що їм відомі, за або проти обвинуваченого (mutatis mutandis, рішення у справі «Роу та Девіс (Rowe та Davis) проти Сполученого Королівства», цит. вище, § 60, «Леас (Leas) проти Естонії», цит. вище, § 77).

Принцип змагальності є наскрізним, і він не вичерпується реалізацією положень ст. 290 КПК України. Навпаки, після передачі кримінального провадження до суду, саме суд у ході розгляду справи під час безпосереднього дослідження кожного доказу у змагальній процедурі забезпечує безпосереднє дотримання принципу змагальності.

На етапі досудового розслідування сторони відповідно до ст. 290 КПК України повинні розкрити всі докази, які є у їхньому розпорядженні. Однак оцінка належності, достовірності та допустимості кожного із доказів буде здійснюватися судом, який, аналізуючи кожен із доказів, повинен дослідити процесуальні документи (ухвали, постанови, клопотання тощо), що стали підставою для отримання будь-якого з доказів.

Відповідно до ч. 1 ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення та стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими КПК України.

Отже, враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку, що дана справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. При цьому, суд звертає увагу на те, що положення п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України стосується як позовів, які не можна розглядати за правилами цивільного судочинства, так і тих позовів, які суди взагалі не можуть розглядати. На що також неодноразово звертала увагу Велика Палата Верховного Суду, зокрема у постановах від 13 червня 2018 року у справі № 454/143/17-ц (пункт 59), від 21 листопада 2018 року у справі № 757/43355/16-ц (пункти 42, 66), від 13 березня 2019 року у справі № 331/6927/16-ц (пункт 37), від 20 березня 2019 року у справі № 295/7631/17, від 21 серпня 2019 року у справі № 761/35803/16-ц (пункт 36), від 18 вересня 2019 року у справі № 638/17850/17 (пункт 5.30), від 8 листопада 2019 року у справі № 910/7023/19 (пункт 6.20), від 18 грудня 2019 року у справі № 688/2479/16-ц (пункт 30), від 26 лютого 2020 року у справі № 1240/1981/18 (пункт 30), від 28 квітня 2020 року у справі № 607/15692/19 (пункт 45), від 30 червня 2020 року у справі № 333/6816/17 (пункт 30).

Суд звертає увагу на те, що право на доступ до суду не є абсолютним. Воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов, за яких суд повноважний розглядати позовну заяву. Такі обмеження не можуть шкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою.

Вищевикладене узгоджується із правовою позицією, висловленою Верховним Судом у постанові від 18.08.2022 у справі № 461/1727/20, у постанові від 25.11.2020 у справі № 760/16924/18, Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 30.06.2020 у справі № 333/6816/17.

Враховуючи вищевикладене та положення п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, суд прийшов до висновку про закриття провадження у справі.

Відповідно до ч. 2 ст. 255 ЦПК України про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з державного бюджету.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом (ч. 2 ст. 133 ЦПК України).

Згідно із п. 5 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

Судом встановлено сплату позивачем при зверненні до суду судового збору в сумі -4 962, 00 гривень, що підтверджується платіжним дорученням № 1339 від 15.08.2022. (т. 1 а.с. 15)

Таким чином, враховуючи викладене, судовий збір в сумі 4 962, 00 гривень підлягає поверненню позивачу з державного бюджету.

Доказів понесення інших судових витрат учасниками справи суду не надано.

Водночас, суд вважає за необхідне звернути увагу відповідачів на те, що у разі закриття провадження у справі відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача (ч. 5 ст. 142 ЦПК України).

У відповідності до ч. 6 ст. 142 ЦПК України, у випадках, встановлених частинами третьою - п`ятою цієї статті, суд може вирішити питання про розподіл судових витрат протягом п`ятнадцяти днів з дня постановлення ухвали про закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду, рішення про задоволення позову у зв`язку з його визнанням, за умови дотримання відповідною стороною вимог ч. 9 ст. 141 цього Кодексу.

На підставі вищезазначеного та керуючись п. 5 ч. 1 та ч. 5 ст. 7 Закону України «Про судовий збір», ч. 2 ст. 133, п. 1 ч. 1, ч. 2 і ч. 3 ст. 255, ст.ст. 256, 258-261, 353, 354 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання адвоката Старовойтової Дарини Андріївни, діючої в інтересах відповідача ОСОБА_2 , про закриття провадження у справі задовольнити.

Закрити провадження у цивільній справі за позовом Першого заступника керівника Вінницької обласної прокуратури, який діє в інтересах держави в особі Міністерства внутрішніх справ України, до ОСОБА_2 , Державного підприємства «Український інститут інтелектуальної власності» та Державної організації «Український Національний офіс інтелектуальної власності та інновацій», за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Казенного науково-виробничого об`єднання «Форт» про визнання недійсними патентів.

Повернути Вінницькій обласній прокуратурі судовий збір в сумі 4 962 (чотири тисячі дев`ятсот шістдесят дві) гривні 00 копійок, сплачений згідно з платіжним дорученням № 1339 від 15.08.2022, згідно з якого «отримувач: ГУК у Він.обл./м. Вінниця/22030101; призначення платежу: *;101;02909909; КПКВК0901010 КЕКВ2800-4962,00; 22030101; Суд.зб. за позов.Він.обл.пр., Він.міськ.суд Він.об.ст.4ЗУПро судзб08.07.11 №3674VІпер.п; код отримувача: 37979858».

Повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

Ухвала суду може бути оскаржена протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення шляхом подання апеляційної скарги до Вінницького апеляційного суду.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення.

Ухвала суду складена 30.03.2023.

Суддя: