29.03.2023 Єдиний унікальний номер 205/7896/22
Провадження № 2/205/361/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2023 рік м. Дніпро

Ленінський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Бізяєвої Н.О.

за участю секретаря судового засідання Ільїчової К.В.

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження в залі суду в місті Дніпрі цивільну справу за позовною заявою Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2022 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі АТ КБ «ПриватБанк») звернувся до суду з позовною заявою до відповідача, в якій просили ухвалити рішення, яким стягнути з ОСОБА_1 на його користь заборгованість у розмірі 10646,52 дол. США, що за курсом 36,56 відповідно до службового розпорядження НБУ від 20.10.2022 року складає 389236,77 грн. за кредитним договором №DNU0G100001255 від 31.05.2007 року, яка складається з наступного: 19646,52 дол. США 3% річних від простроченої суми, а також просили стягнути з відповідача судові витрати.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач вказав на те, що АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 31.05.2007 року уклали кредитний договір №№DNU0G100001255 від 31.05.2007 року, згідно якого АТ КБ «ПриватБанк» зобов`язався надати відповідачу кредит у розмірі 53900,00 дол. США на термін до 31.05.2027, а відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. Між ЗАТ КБ «Приватбанк» та ЗАТ «Акцент-Банк» було укладено договір факторингу №1 від 01.11.2007 року. 25.04.2014 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ПАТ «Акцент-Банк» було укладено додаткову угоду до договору факторингу №1 від 01.11.2007 року. Таким чином, на даний час кредитором за кредитним договором №DNU0G100001255 від 31.05.2007 року та договором забезпечення є АТ КБ «ПриватБанк». У зв`язку з тим, що відповідач не виконував зобов`язання по Договору, АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовною заявою про стягнення заборгованості. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22.11.2011 року позовні вимоги задоволені частково, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №DNU0G100001255 від 31.05.2007 року станом на 25.05.2009 р. в розмірі 353160, 37 грн., а також стягнуто судовий збір у розмірі 2823 грн. оскільки з відповідача було стягнено заборгованість за кредитним договором за період з дати укладання кредитного договору до дати поточної заборгованості, яка була вказана в рішенні суду від 22.11.2011 року, тобто за період з 31.05.2007 року по 25.05.2009 року, то за період після винесення рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22.11.2011 року, з 06.10.2014 по 20.10.2022 відповідач має заборгованість у розмірі 10646,52 дол. США, яка складається з: 10646,52 дол. США 3% річних від простроченої суми.

Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 грудня 2022 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі, призначено справу до розгляду у порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін та надано відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву.

01.02.2023 року представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Бур`янський А.В. на адресу суду надіслав заяву про застосування позовної давності, зазначаючи що станом на листопад 2022 року сплинув трирічний строк позовної давності відносно позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення 3% річних від простроченої суми.

06.03.2023 року представник позивача адвокат Безменко М.Є. подав до суду відповідь на відзив, зазначаючи наступне, що винесення рішення Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська від 22.11.2011 року не свідчить про припинення договірних правовідносин сторін, оскільки договір діє до повного виконання сторонами зобов`язань та не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов`язання. На даний час рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22.11.2011 року боржником не виконано. Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК, за весь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3% річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Прострочена сума заборгованості за тілом кредиту становить 44133,77 дол. США. Оскільки з відповідача було стягнено заборгованість за кредитним договором за період з дати укладання кредитного договору до дати поточної заборгованості, тобто за період з 31.05.2007 року по 25.05.2009 року, то за період після винесення рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22.11.2011 року, з 06.10.2014 по 20.10.2022 р.р. відповідач має заборгованість у розмірі 10646,52 дол. США, яка складається з: 10646,52 дол. США 3% річних від простроченої суми. Щодо строку позовної давності, вказує, що згідно умов договору строк виконання зобов`язань спливає 31.05.2027 року. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок/, тобто позивач звернувся до суду з позовом до спливу строку позовної давності.

06.03.2023 року представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Бур`янський А.В. на адресу суду надіслав заперечення на відзив, вказавши, що заявлена позивачем прострочена заборгованість в розмір 44133,77 дол. США суперечить фактичним обставинам справи та доводам самого позивача так як згідно рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22.11.2011 року по справі №2-1341/2011 про стягнення заборгованості за кредитним договором №DNU0G100001255 від 31.05.2007 року, судом визначено заборгованість включаючи заборгованість за тілом кредиту, заборгованість за відсотками та пеню складає 353160,37 грн. Дане рішення набрало законної сили. Щодо посилання позивача, що не має законодавчої заборони на стягнення боргу за договором позики в іноземній валюті то, у даному випадку позивач як кредитор за кредитним договором відповідно вимог ст..ст. 6, 627 ЦК України та реалізуючи право на звернення до суду і принцип диспозитивності щодо можливості самостійно визначити позовні вимоги та спосіб захисту порушеного права, у 2011 році звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, визначивши саме у валюті гривні України, вказавши саме 353160,37 грн. є повним розміром заборгованості, включаючи заборгованість за тілом кредиту, заборгованість за відсотками та пенею. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22.11.2011 року у справі за №2-1341/2011 стягнуто заборгованість в національній валюті гривні без будь якого зазначення іноземної валюти в резолютивній частині. Просить суд в задоволені позовних вимог відмовити, стягнути з позивача на користь відповідача судові витрати по справі за надання професійної правничої (правової) допомоги у справі№205/7896/22 в розмірі 5% від суми позовних вимог в задоволені яких буде судом відмовлено позивачу.

24.03.2023 року представник позивача адвокат Безменко М.Є. подав до суду пояснення, зміст яких відповідає поданій раніше відповіді на відзив, додатково подав клопотання про зменшення витрат на правничу допомогу, зазначаючи що при визначені суми відшкодування суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Крім того, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути спів мірним зі: складністю справи та виконаних адвокатом робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, ціною позову та значенням справи для сторони.

Представник позивача - в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не відомі, був повідомлений належним чином.

Відповідач ОСОБА_1 та її представник адвокат Бур`янський А.В. в судове засідання не з`явились, від представника подана до суду заява, про розгляд справи без його участі, у задоволені позовних вимог просив відмовити.

У зв`язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, у відповідності з ч. 2 ст. 247 ЦПК України розгляд справи здійснювався, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України).

Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до змісту ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина 1 ст. 81 ЦПК України).

Згідно із ч.2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 79, 80 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Судом встановлено, що рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22.11.2011 по справі №2-1341/2011, яке набрало законної сили 06.12.2011, позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до ТОВ «УФА «Верус», ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №DNU0G100001255 від 31.05.2007 року станом на 25.05.2009 р. в розмірі 353160, 37 грн. та 2823, 00 грн. судових витрат.

Згідно з частиною 4 статті 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

01.11.2007 року між ЗАТ КБ "ПриватБанк" та ЗАТ "Акцент-Банк" було укладено Договір Факторингу №1 від 01.11.2007 року. Згідо укладеного договору факторингу, ЗАТ КБ ПриватБанк відступає ЗАТ"Акцент-Банк" у повному обсязі права вимоги до божників, що випливають з Договорів, перелік яких визначно у Додатку №1 до цього договору (а.с. 13).

25.04.2014 року між ПАТ "Акцент Банк" та ПАТ КБ "ПриватБанк" було уклдаено Договір уступки прав вимог №7 (а.с. 15). Відповідно умов Договору, кредитором за кредитним договором № №DNU0G100001255 від 31.05.2007 року та договором забезпечення є АТ КБ "ПриватБанк".

При вирішенні спору суд виходить з наступного.

За змістом ч.1 ст.509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно з ч.5 ст.11 та ч.2 ст.509 цього Кодексу у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, зобов`язання можуть виникати з рішення суду.

Крім цього, відповідно до правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 11 квітня 2018 року (справа №758/1303/15-ц, провадження №14-68цс18) ст. 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. У цій статті визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання. Тобто, дія цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, що регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Позивач, обґрунтовуючи позовні вимоги зазначає, що рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22.11.2011 по справі №2-1341/2011, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №DNU0G100001255 від 31.05.2007 року станом на 25.05.2009 р. в розмірі 353160, 37 грн. та 2823, 00 грн. судових витрат, залишається не виконаним ОСОБА_1 , тому банк змушений звернутися до суду з даною позовною заявою про стягнення 3% річних за період з 06.10.2014 по 20.10.2022 за порушення грошового зобов`язання, встановленого рішенням суду.

Так, наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором позики з боржника, яке не виконане останнім, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України за весь час прострочення.

Зазначений правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі №310/11534/13-ц, від 04.06.2019 у справі №916/190/18.

Невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Аналогічна правова позиція міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду викладену у постанові від 08.11.2019 у справі №127/15672/16-ц.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у виді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

У частинах першій статті 431 ЦПК України закріплено, що виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.

Разом з тим, умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку передбачено Законом України «Про виконавче провадження».

Відповідно до норм ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: 1) верховенства права; 2) обов`язковості виконання рішень; 3) законності; 4) диспозитивності; 5) справедливості, неупередженості та об`єктивності; 6) гласності та відкритості виконавчого провадження; 7) розумності строків виконавчого провадження; 8) співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями; 9) забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців (ст. 2 Закону України «Про виконавче провадження»).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження» відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема, виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний, зокрема, здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

З наведених норм Закону України «Про виконавче провадження» вбачається, що судове рішення є обов`язковим до виконання та у разі невиконання боржником рішення суду добровільно державним виконавцем здійснюється його примусове виконання.

Разом з тим, позивачем належних, достатніх та допустимих доказів щодо невиконання відповідачем (боржником) грошового зобов`язання, про стягнення коштів, розмір яких визначений рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22.11.2011 по справі №2-1341/2011, протягом тривалого часу, до суду не надано. В матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження пред`явлення виконавчого листа до виконання, відкриття виконавчого провадження, тощо.

Таким чином, суд дійшов висновку, що позивачем не надано докази, які б у своїй сукупності дали змогу дійти висновку про наявність обставини, які входять до предмету доказування.

Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову процесуальним законом, за загальним правилом, покладається на позивача.

Аналізуючи досліджені і у справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими, оскільки позивачем не надано жодного належного доказу на підтвердження заявлених позовних вимог, а відтак і порушення прав позивача, а тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити повністю.

Щодо заяви представника відповідача про застосування строку позовної давності, суд зазначає, наступне.

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто перш ніж застосувати позовну давність суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє в позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем.

Разом з цим, суд не застосовує наслідки спливу позовної давності (відмова у позові), оскільки при розгляді справи встановлено, що у позивача відсутнє суб`єктивне право, про захист якого він просить, оскільки позивачем не доведено порушення відповідачами його прав, позовні вимоги щодо стягнення 3% річних не підтверджені належними до допустимими доказами, а тому, суд відмовляє у задоволенні позову за безпідставністю матеріально-правової вимоги.

Зазначені норми законодавства, які містять принципи цивільних правовідносин, спрямовують учасників цивільного обороту діяти добросовісно, у мажах законодавства та договору, намагаючись використовувати свої права до того ступеня, щоб не порушити права іншої особи.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що у задоволенні позову відмовлено, судові витрати позивача не підлягають відшкодуванню.

Статтею 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" судові витрати на правову допомогу - це фактично понесені стороною і документально підтверджені витрати, пов`язані з наданням цій стороні право допомоги адвокатом або іншим спеціалістом в галузі права при вирішенні цивільної справи в розумному розмірі з урахуванням витраченого адвокатом часу.

Відповідно до Постанови Великої Палати Верховного Суду № 826/1216/16 від 27.06.2018 року до правової допомоги належать й консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру; представництво у судах тощо.

Згідно роз`яснень у п. 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 р. № 10 "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах", витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а і у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Судом не встановлено законних підстав для стягнення витрат на правову допомогу з позивача на користь відповідача, оскільки такі витрати документально не підтвердженні, крім договору №13/01-23 про надання професійної правничої (правової) допомоги від 13.01.2023 року, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю, витягу з Єдиного реєстру адвокатів, Ордеру, детального опису робіт виконаних адвокатом, матеріали справи не містять інших доказів на підтвердження сплати ОСОБА_1 її представнику ОСОБА_2 певних сум за надання правової допомоги.

Керуючись статтями 5, 10, 13, 76-81, 89, 247, 265, 268, 273, 274, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

УХВАЛИВ:

У задоволені позовних вимог Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 289 ЦПК України, а саме, заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача про перегляд заочного рішення, яка може бути подана відповідачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Заочне рішення суду може бути оскаржено позивачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

Повне судове рішення складено 29.03.2023 р.

Відомості про сторін:

Позивач: Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», юридична адреса: 01001, м. Киів, вул.. Грушевського, буд. 1Д, адреса для листування: 49094, м. Дніпро, вул.. Набережна Перемоги, буд. 50,

Відповідач: ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 .

Суддя: Н.О. Бізяєва