Справа № 185/288/23
Провадження № 2/185/1084/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 березня 2023 року Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі: головуючого судді Юдіної С.Г., за участю секретаря Мінарської О.А., представника позивача ОСОБА_1 , представника відповідача ОСОБА_2 розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Павлограді Дніпропетровської області цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним в частині покупця, визнання прав покупця, суд

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 в якому просила суд: - визнати договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 29.11.2002 року між ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_4 посвідчений приватним нотаріусом Павлоградського міського нотаріального округу Кибальною Т.М., частково недійсним в частині покупця ОСОБА_4 ; - визнати позивача ОСОБА_3 покупцем за договором купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 укладеному 29.11.2002 року; - стягнути судові витрати.

В обґрунтування позовної заяви позивач посилається на те, що 29.11.2002 року між ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та відповідачем був укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 . Відповідач є донькою позивача. На момент укладення договору між матір`ю та донькою були добрі, довірчі стосунки у зв`язку з чим, на сімейному зібранні вирішили квартиру оформити на відповідачку, тоді як фактичним покупцем була позивач. Оскільки на час укладення договору позивач працювала у Павлоградському міськрайонному центрі зайнятості, де у разі наявності заборгованості за комунальні послуги звільняли з роботи, а позивач самостійно виховувала двох дітей, було прийнято рішення оформити квартиру на відповідачку. Позивач самостійно сплачувала комунальні послуги, робила ремонт, придбавала побутову техніку, меблі. Квартира була придбана для проживання позивача та її дітей. Вартість квартири становила 7085,00 грн. Відповідач не працювала та не мала доходу для придбання квартири, вона погоджувалася із тим, що фактичним покупцем квартири є її мати. У січня 2021 року між сторонами виникла побутова сварка і позивач деякий час жила у друзів, а коли повернулася додому не змогла потрапити до квартири, оскільки там проживали інші люди. Як з`ясувалося, 04.02.2022 року відповідач продала спірну квартиру і залишила мати без житла. Позивачем не заперечуються обставини укладення договору, відсутній спір щодо факту передачі майна та реєстрації права власності. Саме для підтвердження обставин фактичного набуття позивачем права власності на спірну квартиру позивач звертається до суду з даним позовом.

Ухвалою суду від 24.01.2023 року по даній справі відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження.

Представником відповідачки адвокатом Лісневською К.С. надано до суду відзив на позов, відповідно до якого зазначено, що на момент вчинення правочину відповідач була повнолітньою, правочин відповідав її волі і остання мала власні заощадження, оскільки офіційно працювала та отримувала дохід. Вважає, що позивачем не вірно обрано спосіб захисту, оскільки нормами ЦК України не допускається такої правової конструкції, як позов про визнання недійсним договору в частині сторони договору. Стаття 235 ЦК України не може бути підставою для визнання правочину удаваним в частині сторони, оскільки це суперечить її положенням. Вказана правова позиція викладена у постанові ВС від 14.02.2022 року у справі № 346/2238/15-ц. Отже позовні вимоги позивача не можуть бути задоволені, оскільки позивач обрав неефективний спосіб захисту. Вважає, позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню в повному обсязі.

Ухвалою суду від 24.01.2023 року по даній справі відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження.

В судовому засіданні представник позивача адвокат Резнік К.О., позовні вимоги підтримала в повному обсязі посилаючись до доводи викладені у позовній заяві.

Представник відповідача адвокат Лісневський Д.О. в судовому засіданні позов не визнав посилаючись на доводи викладені у відзиві на позов.

Вислухав учасників справи, допитав свідка ОСОБА_8 , дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази у їх сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що відповідач є донькою позивача, що підтверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_1 , та копією трудової книжки відповідача, де зазначено що прізвище « ОСОБА_9 » змінено на « ОСОБА_10 » на підставі свідоцтва про шлюб серія НОМЕР_2 від 15.07.2006 року. (а.с. 114)

29.11.2002 року між ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_11 , який діяв в інтересах неповнолітнього ОСОБА_7 , з однієї сторони та ОСОБА_12 з другої сторони укладено договір купівлі-продажу квартири. Відповідно до договору ОСОБА_12 придбала квартиру АДРЕСА_1 . Договір посвідчено приватним нотаріусом Павлоградського міського нотаріального округу та зареєстровано в реєстрі за № 5766. (а.с. 14)

Згідно довідки № 4205 від 02.04.2019 року виданої КП «МІРАЦ» ПМР, за адресою : АДРЕСА_2 зареєстрована ОСОБА_3 . (а.с. 65)

Відповідно до акту про фактичне проживання/не проживання, складеного 10.09.2021 року комісією у складі представника ТОВ ТПК «Промліфтсервіс» та мешканців будинку, в квартирі АДРЕСА_1 ОСОБА_3 дійсно мешкала за місцем реєстрації по січень 2021 року, ОСОБА_4 мешкала за даною адресою без реєстрації з вересня 2019 року по січень 2021 року. (а.с. 64)

Позивач звертаючись до суду з даним позовом посилається, на те, що фактичним покупцем за договором купівлі-продажу квартири була саме вона. Тільки тому, що на час укладення договору позивач працювала у Павлоградському міськрайонному центрі зайнятості, де за наявності заборгованості за комунальні послуги могли звільнити з роботи, вирішено було оформляти договір на відповідачку. Однак саме за її кошти була придбана квартира і саме нею сплачувалися комунальні послуги, у зв`язку з чим, посилаючись на ст. 235, 236 ЦК України вважає, що договір купівлі-продажу квартири необхідно визнати недійсним в частині покупця та визнати позивача покупцем за договором купівлі-продажу від 29.11.2002 року.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України, визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

За правилами ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

На підтвердження заявлених позовних вимог позивачем надані квитанції про сплату нею комунальних послуг. Разом з тим, надані і квитанції про сплату ОСОБА_4 комунальних послуг (а.с. 28-32). Надані позивачем договори : про користування електричною енергією для побутових споживачів; про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкової території; про надання послуг в мережу Internet; про надання послуг з газопостачання укладені з ОСОБА_13 .

В той же час відповідачем надано копію трудової книжки з якої вбачається, що остання з 03.10.2000 року працювала. Отже доводи позивача про те, що відповідачка не мала фінансового джерела доходу не відповідають дійсності.

Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні пояснила, що позивачку знає з 2000 року, разом з нею працювала. Відповідачку особисто не знає, декілька разів бачила її. Пам`ятає, що в кінці листопада чи на початку грудня 2002 року позивач запросила її бути присутньою при обміні валюти. Зі слів позивачки їй відомо, що кошти на придбання квартири належали їй. Разом з позивачкою вона була у Ощадбанку де обміняли валюту, а потім бачила як у нотаріуса ОСОБА_3 передала кошти продавцю.

Представник відповідача у відзиві та у судовому засіданні заявляв, що на момент вчинення правочину відповідачка була повнолітньою, мала заощадження і правочин відповідав її волі.

Надані позивачем довідки про заробітну плату та відомості Пенсійного фонду щодо застрахованої особи, за відсутності інших доказів, не можуть підтвердити факт того, що кошти передані іншій стороні за договором належали позивачці.

Отже доказів того, що саме позивач сплатила належні їй кошти продавцям спірної квартири та фактично набула права власності на спірну квартиру, суду не надано і вказані обставини не знайшли підтвердження в судовому засіданні.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Стосовно обраного позивачем способу захисту суд вважає необхідним зазначити наступне.

Згідно зі статтями 6, 11 та 12 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Відповідно до положень статті 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Частиною першою статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Згідно зі статтею 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України, зокрема, відповідно до частини п`ятої даної статті правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Якщо сторонами вчинено правочин для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, він є удаваним (стаття 235 ЦК України).

У разі встановлення, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин.

Відповідно до частини першої статті 202, частини третьої статті 203 ЦК України головною умовою правомірності правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому основним юридичним фактом, який суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору, а також з`ясувати питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме.

Змагальність сторін є одним із основних принципів цивільного судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права (статті 12, 81 ЦПК України).

За загальним правилом тягар доказування удаваності правочину покладається на позивача.

Заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, позивач має довести: а) факт укладання правочину, що на його думку є удаваним; б) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; в) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Такі висновки застосування норм матеріального права викладено в постановах Верховного Суду України: від 14 листопада 2012 року у справі № 6-133 цс 12, від 07 вересня 2016 року у справі № 6-1026 цс 16, які у подальшому підтримані у постановах Верховного Суду: від 07 листопада 2018 року у справі № 742/1913/15-ц (провадження № 61-13992 св 18), від 21 серпня 2019 року у справі № 303/292/17 (провадження № 61-12404св18), від 30 березня 2020 року у справі № 524/3188/17 (провадження № 61-822 св 20).

Разом з цим, в постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 липня 2020 року у справі № 265/3310/17 (провадження № 61-2308св19) зроблено висновок, що при вирішенні позову про визнання договору купівлі-продажу недійсним із підстав, що насправді покупцем є інша особа, суд повинен встановити, що фактично майно було придбане за кошти іншої особи і для неї та що інших підстав для визнання цієї угоди недійсною немає; вказаний договір відповідно до статей 235, 236 ЦК України може бути визнаний недійсним лише в частині, що стосується покупця, і покупцем за цим договором визнається особа, за рахунок коштів якої і для якої фактично укладався цей договір.

Зокрема, за умови доведеності, що за договором купівлі-продажу майно насправді було куплено не зазначеним у договорі покупцем, а іншою особою, за її кошти, суд може визнати, що вказаний договір у частині, що стосується покупця, є удаваною угодою і що дійсним покупцем за цим договором є особа, для якої за її кошти було придбано майно.

Відповідно до правової позиції викладеної у постанові Верхового суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14.02.2022 у справі № 346/2238/15-ц нормами ЦК України не допускається такої правової конструкції, як позов про визнання недійсним договору в частині сторони договору. Стаття 235 ЦК України не може бути підставою для визнання правочину удаваним в частині сторони, оскільки це суперечить її положенням.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про необхідність відмовити позивачці у задоволенні позовних вимог в повному обсязі у зв`язку з недоведеністю, та необґрунтованістю.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 4, 10, 11-13, 81, 95, 263-265 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В :

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним в частині покупця, визнання прав покупця відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі протягом тридцяти днів з дня його проголошення апеляційної скарги.

Учасники справи:

Позивач : ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрована : АДРЕСА_3 .

Відповідач:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстрована : АДРЕСА_4 .

Суддя С. Г. Юдіна