Справа № 703/1357/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 серпня 2023 року м. Сміла

Смілянський міськрайонний суд Черкаської області в складі:

головуючого судді Криви Ю.В.,

за участю секретаря судового засідання Крамної Л.С.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача адвоката Кочеткова Г.О.,

представника відповідача адвоката Скрипчука М.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду в м. Сміла цивільну справу в порядку спрощеного позовного провадження за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дитини,-

встановив:

29 березня 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому просить стягувати з відповідача ОСОБА_2 на її користь аліменти на утримання їх спільної малолітньої дитини доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку починаючи з дня подачі позову до суду та до досягнення дитиною повноліття.

В обґрунтування позовних вимог вказує, що в відповідачем по справі вона спільно проживала у незареєстрованому шлюбі, від якого мають спільну малолітню дитину - доньку ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає з позивачем та перебуває на повному її утриманні, оскільки відповідач кошти в рахунок аліментів, на утримання дитини хоча і надає, однак в повній мірі, при цьому останній працевлаштований, отримує щомісячні виплати та має стабільний дохід. На будь-які зауваження з приводу виконання останнім батьківських обов`язків по матеріальному забезпеченні дитини не реагує. Належних висновків з своєї поведінки не робить та ставлення до забезпечення своєї дитини не змінює, а тому і просить стягувати з відповідача аліменти у вказаному розмірі.

Ухвалою судді від 05 червня 2023 року відкрито спрощене позовне провадження у справі та призначено судове засідання, відповідачу був наданий строк з дня отримання даної ухвали суду на подачу відзиву на позовну заяву, позивачу на подачу відповіді на відзив.

Реалізуючи право на подання відзиву, у порядку ст. 178 ЦПК України, 07 липня 2023 року представник відповідача адвокат Скрипчук М.Є. надав відзив на позов, в якому вказав, що відповідач з позовом частково не згоден, оскільки останній не ухиляється від обов`язку утримання своєї малолітньої доньки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Зауважує, що твердження позивача щодо забезпечення відповідачем своєї неповнолітньої доньки не в повній мірі - не відповідає дійсності. Стверджує, що відповідач, в силу власних фінансових можливостей, завжди намагається надавати доньці матеріальне забезпечення. На підтвердження вказаних обставин до відзиву додано копії платіжних документів про перерахування відповідачем коштів на рахунок позивача. При визначенні розміру аліментів представник відповідача просив врахувати, що відповідач проживає разом з дружиною - ОСОБА_4 , сином дружини від колишнього шлюбу - ОСОБА_5 , 2009 року народження та рідною донькою - ОСОБА_6 , 2020 року народження. Окрім того вказує, що на утриманні відповідача перебувають також батьки останнього ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , які на даний час не працюють та потребують матеріальної допомоги. Крім того, мати відповідача ОСОБА_8 за станом здоров`я потребує регулярного стаціонарного та амбулаторного лікування, водночас дружина відповідача ОСОБА_4 перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, та єдиним джерелом доходу останньої є соціальні виплати на дитину в розмірі 6700 грн. на місяць. Вказує також що до травня 2022 року відповідач не мав достатнього та стабільного доходу, лише після призову його до лав ЗСУ під час мобілізації, дохід останнього збільшився, однак не є стабільним. Крім того, після отриманих поранень під час бойових дій відповідач неодноразово перебував на лікування та реабілітації, що також потребує значних матеріальних витрат.

Зважаючи на вище вказане, зазначив, що відповідач згоден платити аліменти на утримання доньки ОСОБА_2 в твердій грошовій сумі в розмірі 3000 грн. щомісячно.

В направленій до суду відповіді на відзив, що надійшла 18 липня 2023 року позивач, заперечуючи проти доводів відповідача, викладених у відзиві на позовну заяву, зазначила, що такі є необґрунтованими, належним чином не підтвердженими і, загалом, така позиція відповідача порушує законні права їх спільної дитини, оскільки, на думку позивача, в такий спосіб відповідач намагається уникнути стягнення коштів на стабільне та достатнє утримання дитини. Вважає, що запропонований відповідачем розмір коштів аліментів у твердій грошові сумі буде не зовсім доречним за усіма витратами та потребами пов`язаними з утриманням дитини, оскільки дитина зростає, має певні потреби, разом з тим зростають та змінюються ціни на необхідні товари та послуги та змінюється прожитковий мінімум для дитини, який в подальшому буде необхідний для її утримання та забезпечення її усім необхідним. Вказує також, що зазначені відповідачем обставини про добровільне перерахування коштів на утримання дитини не в повній мірі відповідають дійсності, оскільки суми коштів за долученими до відзиву копіями платіжних інструкцій від 29.08.2022 року в сумі 3000 грн., від 29.08.2022 року в сумі 10000 грн., від 13.09.2022 року в сумі 3000 грн., від 15.12.2022 року в сумі 3000.00 грн. та від 27.03.2023 року в сумі 2000.00 грн. на картковий рахунок позивача не надходили, та згідно роздруківки з банківського рахунку позивача по руху коштів відсутні. Враховуючи вище вказане, позивач просила задовольнити позов в повному обсязі.

В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві та відповіді на відзив, просили позов задовольнити у повному обсязі.

Відповідач в судове засідання не з`явився, однак представник відповідача адвокат Скрипчук М.Є. в судовому засіданні, проведеному в режимі відеоконференцзв`язку, з підстав зазначених у відзиві наполягав на частковому задоволенні позовних вимог та з врахуванням обставин перебування на утриманні відповідача ще однієї дитини, дружини, сина дружини від першого шлюбу та батьків, які є особами похилого віку, а також враховуючи, що мати відповідача має незадовільний стан здоров`я та потребує лікування, просив стягувати з відповідача на користь позивача аліменти на утримання їх спільної малолітньої дитини доньки ОСОБА_2 , в розмірі 1/8 частини його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку починаючи з дня подачі позову до суду та до досягнення дитиною повноліття.

Заслухавши пояснення позивача та представників сторін по справі, вивчивши матеріали справи, надані сторонами докази, дослідивши їх всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, вважає позовну заяву обґрунтованою та такою, що підлягає до задоволення, виходячи із наступного.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Згідно з частиною першою статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом свої порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Статтею 76 ЦПК України визначено, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (ч. 1 ст. 95 ЦПК України).

Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У відповідності до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до рішення Європейського Суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Так, відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 виданого 25 квітня 2017 року Козелецьким районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області ОСОБА_9 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.7).

Згідно свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 виданого 01 квітня 2022 року Смілянським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Черкаському районі Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) зареєстровано шлюб між ОСОБА_10 та ОСОБА_9 , остання після державної реєстрації шлюбу змінила прізвище на « ОСОБА_11 » (а.с. 10).

Відтак, матеріалами справи підтверджується, що сторони у справі є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Як вбачається із довідки виконавчого комітету Ротмістрівської сільської ради № 78 від 28 березня 2023 року ОСОБА_1 , 1985 року народження разом з чоловіком ОСОБА_10 та дітьми: дочкою ОСОБА_12 , 2006 року народження та дочкою ОСОБА_2 2017 року народження, проживають за адресою: АДРЕСА_1 , (а.с.9).

Відтак, матеріалами справи підтверджується, що станом на час розгляду справи, спільна донька сторін у справі ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не досягла повноліття та проживає разом з матір`ю ОСОБА_1 .

Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам, суд враховує наступне.

Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту її інтересів, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.

Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків (частина друга статті 51 Конституції України) і закріплюється в сімейному законодавстві, зокрема статтею 180 СК України на батьків покладено обов`язок по утриманню дитини до досягнення нею повноліття.

Статтями 8, 11 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що батько та мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Окрім того, ратифікувавши у 1991 році Конвенцію про права дитини 1989 року, Україна прийняла на себе міжнародно-правові зобов`язання по здійсненню міжнародних стандартів прав дитини, відповідно з якими вона повинна забезпечити добробут, охорону здоров`я, житло, освіту для кожної дитини без будь-якої дискримінації, забезпечити якнайкраще здійснення інтересів і прав дитини в усіх сферах суспільного життя. Норми цієї Конвенції, відповідно до ст. 9 Конституції України діють як складова національного законодавства України з 27 вересня 1991 року, тобто з часу її ратифікації Україною.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Згідно ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Як визначено Пленумом ВСУ № 3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» при відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом.

Відповідно до ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Виходячи з системного тлумачення зазначених норм права, вибір способу стягнення аліментів належить тому з батьків, разом з яким проживає дитина, і який є позивачем у справі про стягнення аліментів. Тобто, саме позивачу належить право вибору способу стягнення аліментів (у твердій грошовій сумі чи у частці від заробітку платника аліментів).

Відтак, при визначенні способу стягнення аліментів суд погоджується з обраним позивачем способом стягнення аліментів та вважає, що він повинен бути визначений у частці від заробітку платника аліментів за вибором позивача.

Відповідно ч.1 ст.183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину визначається судом.

Частиною 2 ст. 182 СК України встановлено, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу.

Вирішуючи питання щодо розміру аліментів, який підлягає до стягнення, суд перш за все виходить із інтересів дитини та можливостей платника аліментів.

Судом встановлено, що відповідач є особою працездатного віку та не має проблем із здоров`ям такого ступеню, що впливають на його здатність працювати.

Крім того, судом також враховано, що ОСОБА_2 є військовослужбовцем та призваний до ЗСУ за мобілізацією; останній не перебуває на обліку в центрі зайнятості, а значить не потребує державної допомоги у працевлаштуванні та отриманні допомоги як безробітний.

Посилання відповідача як на підставу своїх заперечень на те, що він добровільно бере участь в утриманні дитини є безпідставними, оскільки заявлення позовних вимог про стягнення аліментів свідчить про існування між сторонами спору щодо утримання їх спільної дитини.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 22 лютого 2019 року по справі № 761/23085/16-ц

Згідно ч.1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини ООН від 20.11.1989 року, яку було ратифіковано постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27.02.1991 року та яка набула чинності для України 27.09.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави - учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих та адміністративних заходів.

Відповідно до ст. 18 Конвенції держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Крім того, відповідно до ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Стаття 8 Закону України "Про охорону дитинства" визначає, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

В Декларації прав людини проголошено, що дитині законом та іншими заходами повинен бути забезпечений соціальний захист та надані можливості та умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та в соціальному відношенні здоровим та нормальним шляхом, що дитина повинна рости під піклуванням та відповідальністю своїх батьків та у будь-якому разі в атмосфері матеріальної забезпеченості,що суспільство та органи публічної влади повинні здійснювати особливе піклування про дитину, яка не має достатніх коштів для існування,що дитина за будь-яких обставин повинна бути серед тих, хто першим отримує захист та допомогу.

Згідно приписів ч.1 ст.182 Сімейного кодексу України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

При визначенні розміру аліментів судом з`ясовано, що відповідач є працездатним, являється військовослужбовцем та отримує заробітну плату. Як стверджує відповідач, він має малолітню дитину в іншому зареєстрованому шлюбі доньку ОСОБА_6 , 2020 року народження. При цьому доказів на предмет скрутного матеріального становища чи незадовільного стану здоров`я, які б унеможливлювали сплату ним аліментів у зазначеному позивачем розмірі відповідач суду не надав, доказів на підтвердження факту перебування дружини відповідача ОСОБА_4 у декретній відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку матеріали справи не містять. Суд враховує також те, що батьки мають рівні обов`язки щодо утримання дітей і відповідач має обов`язок брати участь в утриманні своїх дітей.

Окрім того, матеріали справи не містять доказів про доходи позивача та відсутність у нього доходів для сплати аліментів у визначеному позивачем розмірі, з огляду на витрати, які він несе на іншу дитину, розмір яких також не підтверджений, а рішення суду не може ґрунтуватись на припущеннях.

Суд не вважає доведеним і факт перебування на утриманні відповідача батьків похилого віку, оскільки доказів того, що вони є особами пенсійного віку чи особами з інвалідністю суду не надано.

Відповідно статті 202 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.

Аналіз наведеного положення закону дає підстави для висновку, що умовою для виникнення обов`язку повнолітніх дітей утримувати своїх батьків є одночасна наявність двох обов`язкових підстав: непрацездатність батьків та потреба в матеріальній допомозі.

Згадувана стаття Сімейного кодексу України не містить визначення, за яких обставин особа може вважатися такою, що потребує матеріальної допомоги.

При цьому відповідно до частини першої статті 10 СК України якщо певні сімейні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами або домовленістю (договором) сторін, до них застосовуються норми цього Кодексу, які регулюють подібні відносини (аналогія закону).

За положеннями частин другої-четвертої статті 75 СК України право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу. Непрацездатним вважається той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є інвалідом І, ІІ чи ІІІ групи.

Виходячи з наведеного, суд зазначає, що відповідачем не надано жодного належного доказу на підтвердження того, що його батьки потребують матеріальної допомоги і відповідач несе витрати по їх утриманню.

А тому, суд вважає за можливе стягувати аліменти на утримання доньки ОСОБА_3 , 2017 року народження, в тому розмірі, що просить позивач.

При цьому, судом враховано, що зазначений позивачем розмір аліментів на одну дитину чинним законодавством фактично визначений як сталий, оскільки передбачає можливість видачі судового наказу у безспірному порядку саме в тому розмірі, що просить позивач, що передбачено п. 4 ч. 1 ст. 161 ЦПК України

Враховуючи пріоритетність прав дитини на достатнє забезпечення її потреб та бажання позивача отримувати аліменти на утримання дитини у частці від доходу її батька, суд дійшов висновку про наявність обґрунтованих підстав для стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання доньки ОСОБА_2 , в розмірі 1/4 частини його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку починаючи з дня подачі позову до суду та до досягнення дитиною повноліття.

За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими, підтверджуються матеріалами справи та підлягають задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст.191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви.

Згідно з п.1 ч.1 ст.430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно приписів п.3 ч.1 ст.5 Закону України "Про судовий збір" від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення аліментів.

Відповідно до вимог ч.6 ст.141 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено судове рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави.

Відтак, враховуючи, що позивач при зверненні до суду з даною позовною заявою, відповідно до вимог п.3 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», була звільнена від сплати судового збору, та приймаючи до уваги, що її позовні вимоги підлягають задоволенню, суд вважає за необхідне, з урахуванням вимог ч.1, ч.6 ст.141 ЦПК України, стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у сумі 1073 гривні 60 копійок.

На підставі наведеного та ст. 110, 112, 180, 181, 182 СК України, керуючись ст. 81, 141, 247, 259, 263-265, 430 ЦПК України суд, -

ухвалив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дитини - задовольнити.

Стягувати з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ) аліменти на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 29 березня 2023 року і до досягнення дитиною повноліття.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ) на користь держави судовий збір в сумі 1073 (одна тисяча сімдесят три) гривні 60 (шістдесят) копійок, який зарахувати на рахунок: UA0026001, отримувач коштів: ГУК у м. Києві 22030106, код за , банк отримувача: Казначейство України, код банку отримувача: 899998, код класифікації доходів бюджету: 22030106.

Допустити рішення в частині стягнення аліментів за один місяць до негайного виконання.

Рішення суду може бути оскаржене до Черкаського апеляційного суду через Смілянський міськрайонний суд Черкаської області шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного тексту.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 04 вересня 2023 року.

Головуючий: Ю. В. Крива