ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 березня 2023 року м. Чернівці Справа № 727/4352/22

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Лисака І.Н.,

суддів: Височанської Н.К., Перепелюк І.Б.,

секретар: Собчук І.Ю.,

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: Комунальна медична установа «Міська стоматологічна поліклініка» Чернівецької міської ради,

при розгляді справи за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 08 грудня 2022 року, ухваленого під головуванням судді Танасійчук Н.М., дата складання повного тексту рішення невідома, -

В С Т А Н О В И В:

У травні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до КНП «Міська стоматологічна поліклініка» Чернівецької міської ради та подавши в червні позовну заяву в новій редакції, просила: визнати незаконним та скасувати наказ директора Струка В.І. КНП «Міська стоматологічна поліклініка» №63-к «Про зміну в організації виробництва і праці та зміни істотних умов праці» від 29.04.2022 року; стягнути з КНП «Міська стоматологічна поліклініка» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі за період з 02.05.2022 року; стягнути з КНП «Міська стоматологічна поліклініка» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 10000 грн.

В обґрунтування вимог вказувала, що з 2005 року працює лікарем-стоматологом в КНП «Міська стоматологічна поліклініка».

З 02.05.2022 року наказом генерального директора ОСОБА_3 КНП «Міська стоматологічна поліклініка» №63-К від 29.04.2022 року її було переведено на 0,5 штатної посади лікаря-стоматолога поліклініки.

Із вказаним наказом вона не погоджується та вважає його незаконним, оскільки, незважаючи на внесення змін до трудового законодавства на період дії воєнного стану, обов`язковою умовою залишилася фактична зміна істотних умов Провадження №22-ц/822/214/23

праці, що у даному випадку є відсутнім, а отже її безпідставно було переведено на 0,5 ставки штатної посади лікаря-стоматолога.

Наголошувала, що будь-які зміни умов трудового договору повинні відбуватися з дотриманням норм трудового законодавства та не порушувати прав працівників.

13.01.2022 року набула чинності постанова КМУ «Деякі питання оплати медичних працівників закладів охорони здоров`я» №2 від 12.01.2022 року.

З урахуванням зазначеного, позивач вважала, що прийняття рішення про зміну в організації виробництва і праці та зміни істотних умов праці, при цьому вказуючи на невиконання виробничого плану лікарями-стоматологами-терапевтами та лікарями-стоматологами-хірургами за період з 01.04.2021 року по 31.12.2021 року та 1 квартал, не відповідає вимогами Закону: через відсутність змін в організації виробництва і праці; відсутність документального підтвердження встановлених планів для лікарів та доведення їх до відома працівників; відсутність документального підтвердження невиконання лікарями встановлених планів; відсутність правового обґрунтування підстав видачі наказу №63-К від 29.04.2022 року з урахуванням періодів, на які не поширювалася дія воєнного стану з 01.04.2021 року по 24.02.2022 року»; відсутність у наказі відомостей щодо змін в організації виробництва і праці та змін істотних умов праці в організації виробництва і праці.

Також позивач посилалась на те, що її не було ознайомлено з посадовою інструкцією, оскаржуваним наказом та наказом №25 від 28.01.2021 року, яким було визначено норми навантаження лікарів-стоматологів-терапевтів, а отже їй не було відомо про встановлену норму навантаження при наданні стоматологічної допомоги на терапевтичному прийомі у розмірі 23 УОП за зміну.

Сума одержаної нею заробітної плати за період з 01.04.2021 року по 31.12.2021 року у розмірі 15 972,03 грн не може свідчити про значні фінансові витрати відповідача.

Окрім того, вказувала на те, що при значній штатній чисельності працівників КНП «Міська стоматологічна поліклініка» ЧМР лише декількох працівників переведено на 0,5 штатної посади, що свідчить про незаконність оскаржуваного наказу.

Посилалась на те, що на штатних працівників КНП поширюється дія постанови КМУ №2 від 12.01.2022 року і, відповідно, оплата здійснюється за загальними правилами для медичних працівників державних і комунальних закладів охорони здоров`я.

Звернула увагу суду на те, що головний директор КНП «Міська стоматологічна поліклініка» здійснив незаконне переведення її на 0,5 штатної посади, порушив процедуру і неправильно визначив розмір її заробітної плати, що свідчить про необхідність відновлення трудових прав шляхом стягнення заборгованості по заробітній платі за весь період переведення на 0,5 штатної посади у розмірі заробітної плати лікаря-стоматолога, який займає 1 штатну посаду з урахування розміру, який був запроваджений згідно постанови №2 КМУ.

Також вказала, що такими діями відповідача їй було завдано моральної шкоди, оскільки нею завжди в повному обсязі виконувався виробничий план, свої обов`язки вона виконувала сумлінно. Переведення її на 0,5 штатної посади принижує її честь та гідність, що негативно впливає на її репутацію, як спеціаліста відповідної сфери в очах колег та клієнтів.

На підставі наведеного просила позовні вимоги задовольнити.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 08 грудня 2022 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись з наведеним рішенням суду першої інстанції ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , оскаржив його в апеляційному порядку.

Апелянт вважає, що судом не повно встановлено всі обставини, які мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права, а тому таке рішення є незаконним, просить його скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

Вказує, що суд першої інстанції помилково прийшов до висновку про дотримання процедури обговорення з колективом установи процедури зміни істотних умов праці, економічного обґрунтування необхідності встановлення неповного робочого дня лікарського персоналу лікувального відділення КНП «Міська стоматологічна поліклініка», складеного заступником генерального директора з економічних питань, оскільки останнє не було наявне станом на дату отримання мною відповіді на адвокатський запит №32 від 06.05.2022 року.

Судом першої інстанції було взято кількісні показники виконання виробничого плану лікарями-стоматологами-терапевтами та лікарями- стоматологами-хірургами за період з 01.04.2021 по 31.12.2021 та І квартал 2022 року % виконання виробничого плану, натомість, не було взято до уваг, періоди дослідження, дату формування та на яких працівників було поширене таке обґрунтування відповідача, а саме те, що позивач не може відповідати за діяльність усієї поліклініки і, як наслідок, помилково зроблено висновок, що саме в позивача найнижчі показники виконання роботи, оскільки в матеріалах справи відсутні такі докази.

Вважає, що при штатній чисельності працівників 124,25 в розрізі категорії персоналу за 2021 рік та станом на 01.05.2022 року переведення на 0,5 штатної посади 6 працівників, а саме: ОСОБА_4 ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_1 , ОСОБА_8 , у яких розмір заробітної плати не досягав розміру мінімальної заробітної плати в Україні, лише спростовує позицію відповідача та висновки суду першої інстанції щодо доцільності переведення позивача для подальшої роботи на умовах неповного робочого дня по 0,5 посади.

Вказує, що помилковими є висновки суду першої інстанції щодо начебто невиконання виробничого плану позивачем, оскільки, по-перше, зведені відомості формуються не лікарем-стоматологом, а бухгалтерією, таким чином, зведені відомості по позивачу сформовані із порушенням як норм права так і не відповідають Статуту підприємства (не розраховані УО за пацієнтів інших категорій), що свідчить про недоведеність відповідачем наявності плану та недоведеність невиконання останнього позивачем, що суд першої інстанції помилково визнав встановленим та доведеним відповідачем.

Також, апелянт стверджує, що суд першої інстанції помилково прийшов до висновку щодо необхідності відмовити у задоволенні вимог позивача про стягнення заборгованості по заробітній платі та моральної шкоди.

Відзиву на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходило.

В додаткових поясненнях сторона апелянта щодо вимоги про стягнення заробітної плати вказувала на заборгованість у розмірі 162 309,23 грн та попередньо зазначила, що орієнтовний розрахунок понесених витрат на правову допомогу складає 10 000 грн, які були заявлені під час апеляційного перегляду з посиланнями на акт наданих адвокатом послуг.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, осіб, які беруть участь у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи в межах їх обґрунтувань та заявлених в суді першої інстанції вимог вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції керуючись ст.367 ЦПК України переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Оскаржуване судове рішення не відповідає зазначеним вимогам закону.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог суд вказав, що відповідач був вправі впроваджувати будь-які зміни в організації виробництва і праці, як в цілому по підприємству, так і в окремих підрозділах, або по відношенню до окремих працівників, які вважає за доцільне для покращення ефективності своєї діяльності, а тому дії відповідача щодо зміни в організації виробництва та праці були обґрунтованими та документально оформленими. Відповідач дотримався установленого законом порядку проведення зміни істотних умов праці та попередив про це працівника не пізніше як до запровадження таких умов.

Щодо вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі за період з 02.05.2022 року суд вказав, що позивачем не було подано до суду належних та допустимих доказів на підтвердження фактичного розміру заробітної плати та її складових, які вона отримувала, а також табелів обліку робочого часу за період з 02.05.2022 року, на підставі яких можна було б встановити фактично відпрацьований ОСОБА_1 робочий час, у зв`язку з чим дійшов висновку, що зазначена вимога задоволенню не підлягає.

Відмовляючи в задоволенні вимоги щодо стягнення моральної шкоди суд зазначив, що право особи на відшкодування моральної шкоди виникає за умов порушення прав цієї особи у сфері трудових відносин, наявності такої шкоди та причинного зв`язку між порушенням та моральною шкодою, а позивачем не доведено належними доказами факту порушення її прав у сфері трудових відносин, а отже і спричинення моральної шкоди відповідачем.

Колегія суддів не погоджується з вказаними висновками суду, виходячи з наступного.

Так, судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 наказом №21-пр від 07.07.2005 року було прийнято на роботу в лікувальне відділення на 1,0 ставки лікаря-стоматолога-терапевта (т.1 а.с.51).

29.04.2022 року наказом №63-К від 29.04.2022 року «Про зміни в організації виробництва і праці та зміни істотних умов праці» КНП «Міська стоматологічна поліклініка», у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці, обумовлених систематичним недовиконанням виробничого плану лікарями-стоматологами-терапевтами та лікарями-стоматологами-хірургами за період з 01.04.2021 року по 31.12.2021 року та І квартал 2022 року, і як наслідок, різким зростанням обсягу фінансових витрат, пов`язаних із неефективним використанням робочого часу, енергоресурсів, неможливістю використання праці працівників протягом повного робочого часу, для створення оптимальних умов щодо ефективного використання трудових та матеріальних ресурсів, уникнення зайвих продуктивних витрат підприємства, раціоналізації робочих місць та враховуючи об`єктивні показники фінансово-господарської діяльності КНП «Міська стоматологічна поліклініка» ЧМР з метою недопущення звільнення працівників, керуючись ст.ст.3, 14 ЗУ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» від 15.03.2022 року проведено з 02.05.2022 року в КНП «Міська стоматологічна поліклініка» ЧМР зміни в організації виробництва і праці в лікувальному відділенні.

Переведено з 02.05.2022 року для подальшої роботи на умовах неповного робочого дня працівників лікувального відділення КНП «Міська стоматологічна поліклініка». Тривалість неповного робочого дня встановлюється виходячи із балансу робочого часу на кожен календарний місяць в 2022 році з тривалістю 33-робочих години на тиждень. Для подальшої роботи на умовах неповного робочого дня перевести лікаря-стоматолога-терапевта лікувального відділення із займанням 0,5 штатної посади. Оплату праці працівника, переведеного для подальшої роботи на умовах неповного робочого дня, проводити з врахуванням результатів виконання виробничого плану в умовних одиницях праце ємності (УОП) за кожний календарний місяць.

П.4.1 цього документу наказано ознайомити із цим наказом лікаря-стоматолога-терапевта про зміни в організації виробництва і праці та зміну істотних умов праці під підпис, в строк не пізніше 29.04.2022 року. В разі відмови лікаря-стоматолога-терапевта згідно п.2.1 цього наказу від зміни істотних умов праці шляхом переведення на умови неповного робочого дня, запропонувати надати таку відмову у письмовій формі на строк до 02.05.2022 року. Крім іншого, наказ містить підпис ОСОБА_1 з відміткою ознайомлена 29.04.2022 року (т.1 а.с.52-53).

Позивач, із вказаним наказом не погодилася та вважає його незаконним.

28.01.2021 року наказом №25 генерального директора КНП «Міська стоматологічна поліклініка» «Про норми навантаження лікарів-стоматологів-терапевтів лікувального відділення» було затверджено норми навантаження лікаря-стоматолога-терапевта при наданні медичної допомоги дорослому населенню за спеціальністю «терапевтична стоматологія». Встановлено, що затверджені даним наказом нормативи надання медичної допомоги дорослому населенню за спеціальністю «Терапевтична стоматологія» діють до їх зміни наказом МОЗ України та наказом по підприємству. Норми навантаження при наданні стоматологічної допомоги на терапевтичному прийомі для лікарів-стоматологів-терапевтів становлять 23 УОП за зміну. Вищевказані норми навантаження використовувати при підготовці прейскурантів, оцінки виконання виробничих планів та для нарахування заробітної плати лікарям-стоматологам-терапевтам. Додатком №1 до вказаного наказу визначено нормативи надання медичної допомоги дорослому населенню за спеціальністю «Терапевтична стоматологія» із вказанням найменування процедури та оцінки в «УОП» (т.1 а.с.56-58).

Згідно посадової інструкції лікаря-стоматолога-терапевта вбачається, що ОСОБА_1 була із нею ознайомлена, про що свідчить її підпис.

Пунктом 2.8 Інструкції визначено, що лікар-стоматолог-терапевт виконує планові показники (нормативи), встановлені наказом по поліклініці №25 від 28.01.2021 року, які становлять 23 УОП на зміну, а у п.2.10 визначено, що лікар-стоматолог-терапевт подає звіт про кількість прийнятих пацієнтів разом із нарядами щомісячно 01 і 05 числа в бухгалтерію поліклініки (т.1 а.с.105-108).

Згідно протоколу від 11.01.2021 року спільного засідання працівників поліклініки та профкому КНП «Міська стоматологічна поліклініка» ЧМР, на якому, крім інших, були присутні співробітники КНП «Міська стоматологічна поліклініка», вбачається, що метою такого засідання було доведення до відома працівників рішення Чернівецької міської ради №17 від 29.12.2020 року «Про припинення роботи КМУ «Міська стоматологічна поліклініка» внаслідок реорганізації та створення КНП «Міська стоматологічна поліклініка» й повідомлено про зміну істотних умов оплати праці лікарів-стоматологів-терапевтів, лікарів-стоматологів-хірургів, лікаря-рентгенолога та рентгенолаборантів лікувального відділення з погодинної на відрядну систему оплату праці з 01.04.2021 року.

Також, ознайомлено присутніх із п.4.3 Статуту, яким передбачено, що підприємство самостійно здійснює некомерційну господарську діяльність, організовує свою діяльність відповідно до фінансового плану. При розробці та плануванні доходів враховується відрядна система оплати праці, в основі якої результати виконання виробничого плану кожним лікарем, які оцінюються умовними одиницями працеємності (УОП). Виробничі плани в УОП та перелік платних послуг підприємство затверджує в установленому законодавством порядку.

Заступником генерального директора з економічних питань було повідомлено присутнім, що на підприємстві впроваджено облік виконання виробничого плану кожним лікарем-стоматологом-терапевтом, лікарем-стоматологом-хірургом, лікарем-рентгенологом та рентгенолаборантом за кількістю виконаних умовних одиниць працеємності. Результати виконання виробничого плану, що відображаються в умовних одиницях працеємності (УОП), є підставою для нарахування основної та додаткової заробітної плати за кожен календарний місяць.

Головою профспілкового комітету вказано, що зміна системи оплати праці з погодинної на відрядну не потягне за собою порушення трудових прав працівників, про що їх того ж дня повідомлено.

Після обговорення поставлених питань працівників було ознайомлено із наказом № 02-К від 11.01.2021 року КНП «Міська стоматологічна поліклініка» про початок статутної діяльності з 11.01.2021 року та статутом та повідомлено під підпис про зміну умов оплати праці з погодинної на відрядну систему оплати праці (т.1 а.с.128).

Згідно економічного обґрунтування необхідності встановлення неповного робочого дня лікарського персоналу лікувального відділення КНП «Міська стоматологічна поліклініка» вбачається, що «кількісні показники виконання виробничого плану лікарями-стоматологами-терапевтами та лікарями-стоматологами-хірургами за період з 01.04.2021 року по 31.12.2021 року та І квартал 2022 року свідчить про їх недовиконання, а саме: І терапевтичне відділення з 01.04.2021 року по 31.12.2021 року відсоток виконання виробничого плану становить 26,8; за січень 2022 року відсоток виконання виробничого плану становить 35,4; за лютий 2022 року відсоток виконання виробничого плану становить 34,5; за березень 2022 року відсоток виконання виробничого плану становить 49,0; ІІ терапевтичне відділення з 01.04.2021 року по 31.12.2021 року відсоток виконання виробничого плану становить 28,2; за січень 2022 року відсоток виконання виробничого плану становить 36,3; за лютий 2022 року відсоток виконання виробничого плану становить 34,5; за березень 2022 року відсоток виконання виробничого плану становить 45,8.

Результати виконання виробничих планів підтверджують їх систематичне невиконання. Разом із цим, росте обсяг фінансових витрат, пов`язаних із неефективним використанням робочого часу, енергоресурсів та неможливістю використання праці працівників протягом повного робочого часу, раціоналізацією робочих місць через скорочення виконання робочого плану працівниками, відбулися зміни в організації виробництва і праці в лікувальних відділеннях КНП «Міська стоматологічна поліклініка».

З метою створення оптимальних умов для ефективного використання трудових та матеріальних ресурсів, уникнення зайвих непродуктивних витрат підприємства, прийняття рішення про переведення для подальшої роботи на умовах неповного робочого дня із займанням по 0,5 штатної посади працівників лікувальних відділень, які мають найнижчий показник виконання виробничого плану, є економічно обґрунтованим та раціональним» (т.1 а.с.130)

У подальшому протоколом спільного засідання адміністрації поліклініки та профкому КНП «Міська стоматологічна поліклініка» від 27.04.2022 року було визнано доцільним переведення працівників лікувальних відділень КНП «Міська стоматологічна поліклініка» лікарів-стоматологів-терапевтів для подальшої роботи на умовах неповного робочого дня по 0,5 штатної посади, а саме: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_9 , ОСОБА_8 (т.1 а.с.131-135).

Зі звіту про заборгованість з оплати праці на 01.06.2022 року вбачається, КНП «Міська стоматологічна поліклініка» заборгувала 151,6 тис. грн (т.1 а.с.193).

На виконання вказаного наказу позивачем щомісячно складалася зведена звітність про виконані нею норми навантаження (т.1 а.с.59-103)

Із довідок про виконання плану умовних одиниць, складених завідувачем лікувального відділення ОСОБА_10 , встановлено, що за період з 01.04.2021 року по 31.12.2021 року ОСОБА_1 виконала 21,8 % від плану УОП; за період з 01.01.2022 року по 28.02.2022 року позивач виконала 32,1 % від плану УОП; за період з 01.01.2022 року по 31.03.2022 року позивач виконала 37,7 % від плану УОП; за період з 01.01.2022 року по 28.02.2022 року позивач виконала 36,7 % від плану УОП (т.1 а.с.197-201).

Окрім того, судом встановлено, що наказом КНП «Міська стоматологічна поліклініка» №01 від 19.01.2022 року було визначено, що плата за надання всіх платних послуг в усіх структурних підрозділах підприємствах вноситься безпосередньо пацієнтом в касу підприємства та через термінал. На підтвердження внесення пацієнтом плати за стоматологічну послугу касиром видається прибутковий касовий ордер встановленої форми. Отримання плати за надану стоматологічну допомогу в готівковій формі безпосередньо лікарями та іншими медичними працівниками забороняється. Із вказаним наказом ОСОБА_1 було ознайомлено 26.01.2022 року (т.1 а.с.195-196).

Що стосується доводів апеляційної скарги та позовних вимог з приводу визнання незаконним та скасування наказу №63-к від 29.04.2022 року, то колегія суддів вказує наступне.

Помилковим є висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову в частині визнання незаконним та скасування оскаржуваного наказу КНП «Міська стоматологічна поліклініка» Чернівецької міської ради №63-к «Про зміну в організації виробництва і праці та зміни істотних умов праці» від 29 квітня 2022 року у зв`язку із тим, що відповідачем доведено факт проведення ним змін в організації виробництва і праці, які передують змінам істотних умов праці, з огляду на наступне.

Право на працю, закріплене у ст.43 Конституції України, включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

У статті 93 КЗпП України дано визначення заробітної плати: це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно зі статтею 97 КЗпП України власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами.

Відповідно до ст.21 ЗУ «Про оплату праці від 24 березня 1995 року №108/95-ВР» (далі Закон № 108/95-ВР) працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Згідно зі ст.22 цього Закону суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами.

За приписами ч.4 ст.97 КЗпП України та ст.22 ЗУ «Про оплату праці» роботодавець не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, які погіршують умови, установлені законодавством, угодами, колективними договорами.

Частиною 3 ст.32 КЗпП України визначено, що у зв`язку зі змінами в організації виробництва й праці допускається зміна істотних умов праці (до яких належить системи й розміри оплати праці) у разі продовження роботи за тією самою спеціальністю, кваліфікацією або посадою. Про зміну таких істотних умов працівника потрібно повідомити не пізніше як за 2 місяці.

Згідно з частиною третьою статті 32 КЗпП України у межах спеціальності, кваліфікації і посади, обумовленої трудовим договором, зміна істотних умов праці: систем і розмірів оплати, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміни розрядів і найменування посад та інших - допускається за умови, що це викликано змінами в організації виробництва і праці та що про ці зміни працівник був повідомлений не пізніше ніж за два місяці. Якщо при розгляді трудового спору буде встановлено, що зміна істотних умов трудового договору проведена не у зв`язку зі зміною в організації виробництва і праці на підприємстві, в установі, організації, то така зміна з урахуванням конкретних обставин може бути визнана судом неправомірною з покладенням на власника або уповноважений ним орган обов`язку поновити працівникові попередні умови праці.

Згідно зі ст.29 Закону №108/95-ВР при укладанні працівником трудового договору (контракту) роботодавець доводить до його відома умови оплати праці, розміри, порядок і строки виплати заробітної плати, підстави, згідно з якими можуть провадитися відрахування у випадках, передбачених законодавством. Про нові або зміну діючих умов оплати праці в бік погіршення роботодавець повинен повідомити працівника не пізніш як за два місяці до їх запровадження або зміни.

Однією з підстав припинення трудового договору згідно з п.6 ст.36 КЗпП України є відмова працівника від переведення на роботу в іншу мiсцевiсть разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці.

Виходячи із викладеного, необхідно розмежовувати поняття «зміни в організації виробництва і праці» та «зміна істотних умов праці». Про це, наприклад, зазначив Верховний Суд у постанові від 22 травня 2019 року у справі №754/8595/17-ц, вказавши, що зміна істотних умов праці за своїм змістом не тотожна звільненню у зв`язку зі зміною організації виробництва і праці, скороченням чисельності або штату працівників, оскільки передбачає продовження роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою, але за новими умовами праці (постанова Верховного Суду України від 23 березня 2016 року у справі № 6-2748цс15).

Отже, зміна істотних умов праці може бути визнана законною тільки в тому випадку, якщо доведена наявність змін в організації виробництва і праці. Якщо такі зміни не вводяться, власник не має права змінити істотні умови праці.

Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом в постановах від 21 лютого 2018 року у справі №761/3388/15-ц, від 31 березня 2021 року у справі №332/890/20, від 08 липня 2020 року у справі №501/3407/18 та від 27 січня 2021 року у справі №212/2925/18 та від 19 жовтня 2022 року у справі №359/4555/21.

У постанові від 21 липня 2021 року, справа №221/7326/18 Верховний Суд зазначив, що термін «зміни в організації виробництва і праці» використовується в частині третій статті 32 та пункті 1 частині першій статті 40 КЗпП України, згідно з якими трудовий договір може бути розірваний з ініціативи роботодавця у разі змін в організації виробництва і праці, у тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Під терміном «зміни в організації виробництва і праці» розуміється раціоналізація робочих місць, уведення нових форм організації праці, серед них перехід на бригадну форму організації праці, і, навпаки, впровадження передових методів, технологій тощо. Із змісту пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України випливає, що випливає, що змінами в організації виробництва і праці також є: ліквідація, реорганізація, банкрутство або перепрофілювання підприємства, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до роз`яснення Міністерства юстиції України від 25 січня 2011 року «Гарантії працівників у разі ліквідації або реорганізації підприємства, установи, організації» скорочення чисельності або штату працівників може бути зумовлене, зокрема, вдосконаленням виробництва, суміщенням професій, зменшенням обсягу виробництва продукції, перепрофілюванням підприємства, установи, організації тощо. Скорочення чисельності та скорочення штату це не тотожні поняття. Так, скорочення чисельності передбачає звільнення працівників, натомість скорочення штату - зменшення кількості або ліквідацію певних посад, спеціальностей, професій тощо. При цьому одночасно можуть вводитися інші посади, спеціальності, професії тощо, в результаті чого кількість працівників може і не зменшуватися, а в окремих випадках навіть збільшуватися.

Окрім того, відповідно до ст.64 Конституції України в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.

Відповідно до п.п.5 п.1 ст.6 ЗУ «Про правовий режим воєнного стану» в указі Президента України про введення воєнного стану зазначається вичерпний перелік конституційних прав і свобод людини і громадянина, які тимчасово обмежуються у зв`язку з введенням воєнного стану із зазначенням строку дії цих обмежень, а також тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Указом Президента України від 24 квітня 2022 року № 64/2022 в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Згідно з пунктом 3 Указу у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30 - 34, 38, 39, 41 - 44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

Наступними Указами Президента України від 14 березня 2022 року, 18 квітня 2022 року воєнний стан продовжувався строком на 30 діб. Указом Президента України від 17 травня 2022 року №322/2022, затвердженим Законом України від 22 травня 2022 року №2263-IX, у зв`язку з триваючою широкомасштабною збройною агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, строк дії воєнного стану в Україні продовжено на 90 діб, тобто до 25 серпня 2022 року. У подальшому, строк дії воєнного стану було продовжено.

Відповідно до статті 1 ЗУ від 15 березня 2022 року №2136-ІХ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», який набув чинності 24 березня 2022 року, передбачено, що цей Закон визначає особливості проходження державної служби, служби в органах місцевого самоврядування, особливості трудових відносин працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, представництв іноземних суб`єктів господарської діяльності в Україні, а також осіб, які працюють за трудовим договором, укладеним з фізичними особами (далі - працівники), у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану». На період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина передбачених статтями 43, 44 Конституції України. У період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю, ЗУ «Про державну службу», «Про службу в органах місцевого самоврядування», інших законодавчих актів, що регулюють діяльність державних службовців, посадових осіб місцевого самоврядування у частині відносин, врегульованих цим Законом.

Положеннями частини другої ст.3 Закону визначено, що у період дії воєнного стану повідомлення працівника про зміну істотних умов праці та зміну умов оплати праці, передбачених частиною третьою статті 32 та статтею 103 Кодексу законів про працю України, здійснюється не пізніш як до запровадження таких умов.

Згідно з пунктом 2 розділу «Прикінцеві положення» Закону №2136-ІХ главу XIX «Прикінцеві положення» Кодексу законів про працю України доповнено пунктом 2 такого змісту: «2. Під час дії воєнного стану, введеного відповідно до ЗУ «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені ЗУ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

З огляду на вищевикладене, положення Закону № 2136-ІХ, які регулюють деякі аспекти трудових відносин інакше, ніж Кодекс законів про працю - мають пріоритетне застосування на період дії воєнного стану. Водночас, інші норми законодавства про працю, які не суперечать положенням Закону № 2136-ІХ також можуть або повинні застосовуватися у відносинах між працівником та роботодавцем.

Як вбачається з матеріалів справи, 29 квітня 2022 року наказом КНП «Міська стоматологічна поліклініка» Чернівецької міської ради №63-К від 29 квітня 2022 року «Про зміни в організації виробництва і праці та зміни істотних умов праці» ОСОБА_1 було переведено з 02 травня 2022 року для подальшої роботи на умовах неповного робочого дня.

Обґрунтовуючи необхідність такого переведення позивачки на неповний робочий день, що є зміною істотних умов праці, відповідач у вказаному вище наказі посилався на зміни в організації виробництва і праці, обумовлені систематичним недовиконанням виробничого плану лікарями-стоматологами-терапевтами та лікарями-стоматологами-хірургами за період з 01 квітня 2021 року по 31 грудня 2021 року та І квартал 2022 року, і як наслідок, різким зростанням обсягу фінансових витрат, пов`язаних із неефективним використанням робочого часу, енергоресурсів, неможливістю використання праці працівників протягом повного робочого часу, для створення оптимальних умов щодо ефективного використання трудових та матеріальних ресурсів, уникнення зайвих продуктивних витрат підприємства, раціоналізації робочих місць та враховуючи об`єктивні показники фінансово-господарської діяльності КНП «Міська стоматологічна поліклініка» Чернівецької міської ради.

Однак, матеріали справи не містять жодних доказів, з яких можливо було встановити, які саме зміни в організації виробництва і праці, внаслідок яких змінилися істотні умови праці позивачки, відбулися на КНП «Міська стоматологічна поліклініка» Чернівецької міської ради.

Отже, відповідачем не доведено факту зміни в організації виробництва і праці на підприємстві відповідно до наказу КНП «Міська стоматологічна поліклініка» Чернівецької міської ради №63-К від 29 квітня 2022 року «Про зміни в організації виробництва і праці та зміни істотних умов праці».

За таких обставин, зміна істотних умов праці для позивачки шляхом встановлення їй 0,5 штатної одиниці за умови відсутності змін в організації виробництва і праці на підприємстві свідчить про безпідставність таких дій роботодавця, що є підставою для визнання незаконним та скасування наказу КНП «Міська стоматологічна поліклініка» Чернівецької міської ради №63-к «Про зміну в організації виробництва і праці та зміни істотних умов праці» від 29 квітня 2022 року щодо ОСОБА_1 .

Зазначений висновок суду апеляційної інстанції узгоджується з правовим висновком, викладеним в постанові Верховного Суду від 31 березня 2021 року у справі №332/890/20.

Що стосується доводів позовної заяви та апеляційної скарги з приводу стягнення доплати (заборгованості) по заробітній платі за період з 02.05.2022 року, а саме, не менше ніж мінімальна то колегія суддів виходить з наступного.

Згідно довідки про доходи ОСОБА_1 працює у КНП «Міська стоматологічна поліклініка» на посаді лікар-стоматолог-терапевт, загальна сума доходу за період з 01.01.2022 року по 30.04.2022 року складає 24 349,27 грн (за січень 6 653,26 грн; за лютий 5 998,03 грн; за березень 2 283,99 грн; за квітень 9 413,99 грн) (т.1 а.с.55).

З додаткових письмових доказів, наданих під час розгляду справи стороною позивача в суді апеляційної інстанції, встановлено наступне.

Так, у відповідності до зведених відомостей лікаря-стоматолога ОСОБА_1 вбачається, що нею виконано план умовних одиниць працеємності за спірні періоди з: 01.05.2022 року по 15.05.2022 року = 79,25; 16.05.2022 року по 31.05.2022 року = 73,75; 01.06.2022 року по 30.06.2022 року = 110,5; 01.07.2022 року по 31.07.2022 року = 85,75; 01.08.2022 року по 31.08.2022 року = 141,75; 01.09.2022 року по 30.09.2022 року = 118,25; 01.10.2022 року по 31.10.2022 року = 110,85; 01.11.2022 року по 30.11.2022 року = 86,75; 01.12.2022 року по 31.12.2022 року = 58,75; 01.01.2023 року по 31.01.2023 року = 66; 01.02.2023 року по 28.02.2023 року = 85,25.

З розрахункових листів вбачається, що ОСОБА_1 нараховано: за травень 2022 року 5 543,47 грн; за червень 2022 року 4 110,94 грн; за липень 2022 року 3 620,63 грн; за серпень 2022 року 4 930,44 грн; за вересень 2022 року 4 284,42 грн; за жовтень 2022 року 4 168,24 грн; за листопад 2022 року 3 143,12 грн; за грудень 2022 року 2 128,62 грн; за січень 2023 року 2 391,32 грн; за лютий 2023 року 3 369,57 грн.

Наведене також підтверджується графіками робіт та довідкою про доходи лікаря стоматолога-терапевта ОСОБА_1 за період 02.05.2022 року по 28.02.2023 року, з якої вбачається, що при нарахуванні заробітної плати роботодавцем враховано: виконаний план УОП, посадовий оклад, надбавку за вислугу років, доплату згідно Постанови КМУ №2 від 12.01.2022 року, індексацію, тощо.

Конституційний Суд України в Рішенні від 29.01.2008 №2-рп/2008 зазначив, що право заробляти собі на життя є невід`ємним від права на саме життя, оскільки останнє є реальним лише тоді, коли матеріально забезпечене (абзац другий підпункту 6.1.1 підпункту 6.1 пункту 6 мотивувальної частини).

Згідно зі статтею 1 Конвенції «Про захист заробітної плати» №95, ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

Аналізуючи положення трудового законодавства в контексті конституційного звернення, Конституційний Суд України виходить з того, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків.

Регулювання оплати праці працівників незалежно від форм власності підприємства, організації, установи здійснюється шляхом установлення розміру мінімальної заробітної плати та інших державних норм і гарантій. Відповідно до частини третьої статті 94 КЗпП України питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами.

Наведений зміст поняття заробітної плати узгоджується з одним із принципів здійснення трудових правовідносин - відплатність праці, який дістав відображення у пункті 4 частини I Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 03.05.1996, ратифікованої Законом України від 14.09.2006 № 137-V, за яким усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень.

Відповідно до ст.ст.11, 13, 14 ЗУ «Про оплату праці» встановлено, що мінімальні розміри ставок (окладів) заробітної плати, як мінімальні гарантії в оплаті праці, визначаються генеральною угодою.

Оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі актів Кабінету Міністрів України в межах бюджетних асигнувань.

Договірне регулювання оплати праці працівників підприємств здійснюється на основі системи угод, що укладаються на національному (генеральна угода), галузевому (галузева (міжгалузева) угода), територіальному (територіальна угода) та локальному (колективний договір) рівнях відповідно до законів.

Форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною, галузевими (міжгалузевими) і територіальними угодами. Конкретні розміри тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок робітникам, посадових окладів службовцям, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються з урахуванням вимог, передбачених частиною першою цієї статті (стаття 15 Закону України «Про оплату праці»).

Статтею 16 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що на підприємствах і в організаціях, які знаходяться на госпрозрахунку і отримують дотації з бюджету, організація оплати праці здійснюється відповідно до статті 15 цього Закону, але в межах визначених для них у встановленому порядку сум дотацій та власних доходів з урахуванням умов, встановлених Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ст.3 Закону України «Про оплату праці», мінімальна заробітна плата - це встановлений законом мінімальний розмір оплати праці за виконану працівником місячну (годинну) норму праці. Мінімальна заробітна плата встановлюється одночасно в місячному та погодинному розмірах. Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов`язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників, за будь-якою системою оплати праці.

Аналогічні положення містить стаття 95 КЗпП України.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про оплату праці» держава здійснює регулювання оплати праці працівників підприємств усіх форм власності шляхом встановлення розміру мінімальної заробітної плати та інших державних норм і гарантій, встановлення умов і розмірів оплати праці керівників підприємств, заснованих на державній, комунальній власності, працівників підприємств, установ та організацій, що фінансуються чи дотуються з бюджету, регулювання фондів оплати праці працівників підприємств-монополістів згідно з переліком, що визначається Кабінетом Міністрів України, а також шляхом оподаткування доходів працівників.

Розмір мінімальної заробітної плати встановлюється Верховною Радою України за поданням Кабінету Міністрів України, як правило, один раз на рік під час затвердження Державного бюджету України з урахуванням пропозицій, вироблених шляхом переговорів, представників професійних спілок, власників або уповноважених ними органів, які об`єдналися для ведення колективних переговорів і укладення генеральної угоди. Розмір мінімальної заробітної плати переглядається залежно від зростання індексу цін на споживчі товари і тарифів на послуги за угодою сторін колективних переговорів (стаття 10 Закону України «Про оплату праці»).

Статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» мінімальну заробітну плату встановлено у місячному розмірі: з січня - 6500 гривень, з 1 жовтня - 6700 гривень та відповідно до вказаної статті ЗУ «Про Державний бюджет України на 2023 рік» установлено з 1 січня 2023 року мінімальну заробітну плату у місячному розмірі - 6700 гривень.

За наведених норм права колегія суддів вказує, що мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов`язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників, за будь-якою системою оплати праці.

Аналогічний висновок міститься в постанові ВС від 10.11.2022 року в справі №607/2071/17.

Оскільки вище колегією суддів зроблено висновок, що переведення на 0.5 штатної одиниці з 02 травня 2022 року є незаконним, отже і гарантії щодо отримання мінімального заробітку повинні розраховуватися з 1 штатної одиниці.

Крім того, постановою КМУ від 29 грудня 2009 року №1418 затверджено Порядок виплати надбавки за вислугу років медичним та фармацевтичним працівникам державних та комунальних закладів охорони здоров`я у відповідності до п.2 якого надбавка за вислугу років установлюється медичним та фармацевтичним працівникам державних та комунальних закладів охорони здоров`я залежно від стажу роботи в такому розмірі: понад 3 роки 10%, понад 10 років 20%, понад 20 років 30%.

Пунктом 6 вказаного Порядку визначено, що надбавка за вислугу років у державному або комунальному закладі охорони здоров`я обчислюється виходячи з посадового окладу (з підвищеннями) працівника без урахування інших надбавок і доплат.

Матеріали справи відомостей про нарахування % за стаж у розмірі більшому, ніж 20, не містять.

Як вбачається з наказу №21-пр від 07.07.2005 року ОСОБА_1 прийнята на роботу 07.07.2005 року, тобто її стаж складає понад 17 років, що свідчить про необхідність нарахування їй 20% надбавки за вислугу років.

Отже, у період з 02.05.2022 року по 01.10.2022 року заробітна плата повинна була бути виплачена у розмірі 6 500 гривень, а з 01.10.2022 року по 03.2023 року 6 700 грн, таки чином з КНП «Міська стоматологічна поліклініка» ЧМР на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню доплата до отриманої заробітної плати до рівня мінімальної, а саме: за травень 2022 року 6500 : 100 х 20 = 7800 - 5543,47 = 2256,53 грн; за червень 2022 року 6500: 100 х 20 = 7800 -4110,94 = 3689,06 грн; за липень 2022 року 6500 : 100 х 20 = 7800 - 3620,63 = 4179,37 грн; за серпень 2022 року 6500 : 100 х 20 = 7800 - 4 930,44 = 2869,56 грн; за вересень 2022 року 6500 : 100 х 20 = 7800 - 4 284,42 = 3515,58 грн; за жовтень 2022 року 6700 : 100 х 20 = 8040 - 4 168,24 = 3871,76 грн; за листопад 2022 року 6700 : 100 х 20 = 8040 - 3 143,12 = 4896,88 грн; за грудень 2022 року 6700 : 100 х 20 = 8040 - 2 128,62 = 5911,38 грн; за січень 2023 року 6700 : 100 х 20 = 8040 - 2 391,32 = 5648,68 грн; за лютий 2023 року 6700 : 100 х 20 = 8040 - 3 369,57 = 4670,43 грн, що в загальному складає 41 509,23 грн.

За березень 2023 року розрахунок не здійснюється, оскільки на момент винесення постанови у суду апеляційної інстанції відсутні відомості про отримання ОСОБА_1 заробітної плати за вказаний місяць, що унеможливлює визначення грошових сум до стягнення.

Що стосується доводів апеляційної скарги про доплату заробітної плати до 20 000 грн згідно постанови №2 від 12 січня 2022 року (зі змінами від 14 січня 2023 року) «Деякі питання оплати праці медичних працівників закладів охорони здоров`я», то колегія суддів відзначає наступне.

Підпунктом 1 п.1 вказаної постанови установлено що: розмір нарахованої заробітної плати медичним працівникам закладів охорони здоров`я державної або комунальної форми власності за повністю виконану місячну (годинну) норму праці установлюється у межах фонду оплати праці на 2022 рік: на рівні не менше 20 000 грн лікарям (крім лікарів-інтернів) та професіоналам з вищою немедичною освітою, які допущені до медичної діяльності в закладах охорони здоров`я.

У пп.5 визначено, що у разі встановлення медичному працівнику неповного робочого дня або неповного робочого тижня, а також під час невиконання працівником у повному обсязі встановленої норми тривалості робочого часу вимога щодо розміру оплати праці, передбачена підпунктом 1 пункту 1 цієї постанови, застосовується пропорційно до відпрацьованого часу.

За наведеного вбачається, що при невиконанні працівником у повному обсязі встановленої норми, вимога щодо розміру оплати праці застосовується пропорційно.

Як вже зазначалося, при нарахуванні заробітної плати ОСОБА_1 , роботодавцем було включено відсоток виконаного плану УОП, що сторонами визнається та не спростовується, а отже вимоги щодо такої доплати коштів по вказаній вище постанові до отриманої заробітної плати є безпідставними та необґрунтованими.

Щодо позовної вимоги про стягнення моральної шкоди, колегія суддів виходить з наступного.

Захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (ст. ст. 3, 4, 11, 31 ЦПК України).

КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а ст. 2371 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин.

Згідно із ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Відповідно до пункту 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Згідно з роз`ясненнями, наданими у пунктах 5, 9 вищезазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

За наведеного суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 грудня 2020 року у справі№ 752/17832/14-ц дійшла висновку про те, що визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Апеляційним судом у цій справі було встановлено факт неправомірного винесення відповідачем оскаржуваного наказу про зміну істотних умов праці та недоплатою мінімальної гарантованої державною заробітної плати, у зв`язку з чим ОСОБА_1 була неправомірно позбавлена законного права на відповідні умови праці, зокрема на 1 штатну одиницю, та заробітну плату, що призвело до тривалих її моральних страждань та емоційних переживань і вимагало від неї додаткових зусиль для організації свого життя.

Оскільки позивачка зазнала у зв`язку із протиправними діями КНП «Міська стоматологічна поліклініка» душевних страждань, що свідчить про причинно-наслідковий зв`язок між такими неправомірними діями відповідача та настанням тих негативних наслідків, про які вона вказує, апеляційний суд дійшов висновку про наявність правових підстав для відшкодування моральної шкоди, завданої ОСОБА_1 внаслідок винесення відповідачем незаконного наказу про зміну істотних умов її праці, у розмірі 3 000 грн, що є достатнім для їх компенсації.

При цьому, колегія суддів виходила із засад розумності та справедливості, врахувала ступінь вини відповідача, тяжкість вимушених змін у життєвих стосунках позивачки, час і зусилля, необхідні для відновлення її прав, глибину та обсяг душевних страждань, а вимоги щодо стягнення моральної шкоди в розмірі 10 000 гривень апеляційний суд вважає завищеними.

Такий висновок апеляційного суду узгоджується з правовим висновком, викладеним Верховним Судом в постанові від 16 грудня 2019 року у справі №823/726/16.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Що стосується вимог сторони позивача щодо витрат на правничу допомогу понесену в суді апеляційної інстанції, судова колегія виходить з наступного.

Статтею 59 Конституції України встановлено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Відповідно до пункту 9 частини першої статті 1 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» представництво вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

За змістом ст.30 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Як передбачено ст.15 ЦПК України, учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Згідно з ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України).

Із положень частин першої-третьої ст.137 ЦПК України слідує, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1)розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару

адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2)розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат

адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

В силу ч.2, 3, 8 ст.141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: уразі задоволення позову на відповідача; уразі відмовив позові на позивача; у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чиє розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Аналіз указаних норм права дає підстави для висновку, що сторона, на користь якої ухвалене судове рішення, має право на відшкодування понесених судових витрат, у тому числі витрат на професійну правничу допомогу.

До складу витрат на професійну правничу допомогу включаються витрати з оплати винагороди адвоката за здійснення представництва інтересів учасника справи в суді.

Розмір гонорару адвоката та порядок його обчислення визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом на підставі укладеного ними договору, при цьому гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Склад і розмір судових витрат входить до предмета доказування у справі, тому особа, яка заявила про витрати на професійну правничу допомогу, має документально підтвердити та довести, що такі витрати є дійсними, необхідними та розумними.

На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені в установленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені чи мають бути понесені витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

В той же час, у постановах Верховного Суду від 07.11.2019 у справі №905/1795/18 та від 08.04.2020 у справі №922/2685/19 висловлено правову позицію, за якою суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Також, Велика Палата Верховного Суду у додатковій постанові від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21).

З матеріалів справи вбачається, що адвокат Мар`ян І.С. надавав позивачці ОСОБА_1 професійну правничу допомогу у справі за договором-доручення про надання правової допомоги від 04 травня 2022 року (т.1 а.с.114).

Із акту наданих послуг від 28 березня 2023 року слідує, що адвокат Мар`ян І.С. надав ОСОБА_1 юридичні послуги у виді: підготовки апеляційної скарги, на роботу витрачено 2 години (вартість години послуг складає 2500 грн), вартість послуги 5000 грн; підготовки адвокатських запитів №22 та №23 від 15 березня 2023 року на ім`я директора КНП «Міська стоматологічна поліклініка», на роботу витрачено 30 хвилин (вартість години послуг складає 2000 грн), вартість послуги 1000 грн; підготовка додаткових пояснень, на роботу витрачено 1 годину (вартість години послуг складає 2000 грн), вартість послуги 2000 грн, участь в судових засіданні складає 2000 грн, а всього просить стягнути 10 000 грн.

Заперечення щодо розміру заявлених до стягнення витрат на правову допомогу з боку представника відповідача зводилися лише до відсутності заявленого стороною позивача орієнтованого розрахунку в апеляційній скарзі, що є самостійною підставою для відмову у їх задоволенні. Про те, колегія суддів звертає увагу щодо наявності такого в письмових поясненнях під час апеляційного розгляду, і відсутність орієнтованого розрахунку не може бути самостійною підставою для компенсації витрат на правову допомогу.

Отже, враховуючи обставини справи, відсутність заперечень щодо вартості та обсягу наданих послуг, характер спірних правовідносин, задоволення немайнової вимоги та часткове задоволення майнових вимог, що в сукупності складає 51,86%, колегія суддів апеляційного суду вважає, що заявлена сума витрат на професійну правничу допомогу підлягає стягненню з відповідача КНП «Міська стоматологічна поліклініка», як роботодавця пропорційно задоволеним вимогам, а саме у розмірі 5186 грн.

Згідно ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до п.3 ч.2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на обидві сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

При частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат (ч.10 ст.141 ЦПК України).

Оскільки суд апеляційної інстанції ухвалює нове судове рішення про часткове задоволення позовних вимог, відповідно здійснюється і розподіл судових витрат, понесених позивачем під час розгляду справи в судах першої і апеляційної інстанцій.

Так, при подачі позову до суду позивачем було сплачено судовий збір в розмірі 1984,80 грн (т.1 а.с.36).

За приписами ч.10 ст.176 ЦПК України, якщо визначена позивачем ціна позову вочевидь не відповідає дійсній вартості спірного майна або на момент пред`явлення позову встановити точну його ціну неможливо, розмір судового збору попередньо визначає суд з наступним стягненням недоплаченого або з поверненням переплаченого судового збору відповідно до ціни позову, встановленої судом при вирішенні справи.

Отже, при подачі апеляційної апелянт повинна була сплатити судовий збір в розмірі 2977,20 грн.

За результатами розгляду справи немайнова вимога задоволена повністю, вимоги майнового характеру частково, а саме про стягнення моральної шкоди на 30%, про стягнення заробітної плати на 25,57 %.

На виконання вимог ЦПК України та з урахуванням задоволення вимоги немайнового характеру та часткового задоволення вимог майнового характеру, з КНП «Міська стоматологічна поліклініка» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір в розмірі за суд першої інстанції: 992,40 грн за вимогу про скасування наказу та 297,72 грн за вимогу про стягнення моральної шкоди, яка задоволена частково, що в загальному складає 1290,12 грн; за суд апеляційної інстанції з КНП «Міська стоматологічна поліклініка» на рахунок держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1488,6 грн за вимогу про скасування наказу, 446,58 грн за вимогу про стягнення моральної шкоди та 662,54 грн за вимогу про стягнення заборгованості по заробітній платі, що в загальному складає 2597,72 грн.

В силу ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст.367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 07 грудня 2022 року про відмову у позові ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства «Міська стоматологічна поліклініка» Чернівецької міської ради скасувати та ухвалити нову постанову.

Позов ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства «Міська стоматологічна поліклініка» Чернівецької міської ради про визнання незаконним і скасування наказу та стягнення заборгованості по заробітній платі і моральної шкоди задовольнити частково.

Визнати незаконним та скасувати наказ директора Комунального некомерційного підприємства «Міська стоматологічна поліклініка» Чернівецької міської ради Струка Володимира Івановича №63-к «Про зміну в організації виробництва і праці та зміни істотних умов праці» від 29 квітня 2022 року.

Стягнути з Комунального некомерційного підприємства «Міська стоматологічна поліклініка» Чернівецької міської ради на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі в період з 2 травня 2022 року по 28 лютого 2023 року у розмірі 41 509 (сорок одну тисячу п`ятсот дев`ять) грн 23 коп.

Стягнути з Комунального некомерційного підприємства «Міська стоматологічна поліклініка» Чернівецької міської ради на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 3 000 (три тисячі) грн.

Стягнути з Комунального некомерційного підприємства «Міська стоматологічна поліклініка» Чернівецької міської ради на користь ОСОБА_1 6476 (шість тисяч чотириста сімдесят шість) грн 12 коп в рахунок відшкодування понесених судових витрат.

Стягнути з Комунального некомерційного підприємства «Міська стоматологічна поліклініка» Чернівецької міської ради на користь держави 2597 (дві тисячі п`ятсот дев`яносто сім) грн 72 коп в рахунок відшкодування судових витрат за перегляд справи в суді апеляційної інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Головуючий Лисак І.Н.

Судді: Височанська Н.К.

Перепелюк І.Б.