печерський районний суд міста києва
Справа № 757/9803/23-ц
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2023 року Печерський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді - Бусик О.Л.,

при секретарі судових засідань - Рябошапці М.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця виконавця Печерського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) при здійсненні виконавчих проваджень № 25593104, № 25330659 стосовно боржника - ОСОБА_1 ,-

ВСТАНОВИВ:

У березні 2023 року заявник звернувся до Печерського районного суду м. Києва з вищезазначеною скаргою.

Вимоги скарги обґрунтовано наступним:

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 13.10.2010 р. у справі № 2-4580/2010 із скаржника стягнуто аліменти на утримання дітей: сина - ОСОБА_2 , 1996 року народження, та доньки - ОСОБА_3 , 2000 року народження.

Відповідно до виконавчого листа Печерського районного суду м. Києва від 01.11.2010 р. № 2-4580, ВДВС Печерського РУЮ у місті Києві було відкрито виконавче провадження № 25593104.

Також, згідно листа Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 17.01.2022р. було відкрито виконавче провадження № 25330659 і накладено арешт на майно.

ОСОБА_1 вказує, що виконав рішення суду і сплатив аліменти у повному обсязі, органами державної виконавчої служби закрито виконавче провадження, однак арешт на майно не знято. Арешт, накладений у межах виконавчого провадження, матеріали вказаного виконавчого провадження знищено, а зазначений арешт втратив свою актуальність, як засіб забезпечення реального виконання рішення, а тому підстави для продовження його існування відсутні.

У зв`язку із вищевикладеним скаржник просить скасувати арешт майна, номери записів про обтяження № 4023507, 4022976, 4025786, накладеного відповідно до виконавчого провадження № 25593104 від 07.04.2011р., ВДВС Печерського РУЮ у місті Києві.

ОСОБА_1 було подано до Міністерства юстиції України скаргу про скасування/зняття арешту, проте Міністерство юстиції України та його структурні підрозділи скаргу не задовольнили, вказавши, що існує необхідність для звернення до суду.

В подальшому у червні 2022 року було направлено звернення до Печерського відділу Державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) з аналогічними вимогами, але у зв`язку із неотриманням відповіді скарга була повторно направлена через електронну пошту, проте, відповідей до цього часу не отримано.

Посилаючись на викладені обставини справи, заявник просить суд:

- визнати неправомірною бездіяльність державного виконавця Печерського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) при здійсненні виконавчих проваджень № 25593104, № 25330659 стосовно боржника - ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ).

- зобов`язати державного виконавця зняти арешт, накладений на все нерухоме майно постановами про арешт майна боржника - ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) та оголошення заборони його відчуження, виданою державним виконавцем.

Представник скаржника подав заяву про розгляд справи у його відсутності, вимоги скарги просив задовольнити.

Уповноважений представник Печерського районного ВДВС м. Києва ЦМУ МЮ (м.Київ), в судове засідання по розгляду скарги не з`являвся. Про дату, час та місце розгляду скарги повідомлявся своєчасно та належним чином, про що свідчать матеріали справи.

У відповідності до вимог ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частинами першою й другою статті 450 ЦПК України передбачено, що скарга розглядається у десятиденний строк у судовому засіданні за участю стягувача, боржника і державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби чи приватного виконавця, рішення, дія чи бездіяльність яких оскаржується. Неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджає її розгляду.

Відповідно до п.4 Постанови Пленуму Верховного суду України № 14 від 26 грудня 2003 року "Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби і звернень учасників виконавчого провадження" неявка в судове засідання в зазначених справах заявника або заінтересованої особи, якім повідомлено про час та місце його проведення, не перешкоджає розгляду скарги.

Враховуючи вимоги статті 450 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути скаргу у відсутності сторін, що не з`явились та які були повідомлені своєчасно та належним чином про розгляд скарги.

Суд, дослідивши подані документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги скаржника, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи, приходить до висновку, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідно до копії Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна №292676526 від 26 грудня 2021 року, постановою Печерського районного ВДВС у місті Києві РУЮ від 7 квітня 2011 року (ВП № 25593104) та постановою Печерського районного ВДВС у місті Києві РУЮ від 25 березня 2011 року (ВП № 25330659) накладено арешт на майно.

Відповідно до ст.447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією, або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Відповідно до ч. 1 ст. 448 ЦПК України скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції.

Відповідно до статті 124 Конституції України судові рішення є обов`язковими до виконання на всій території України.

Відповідно до ч. 1 статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Частиною 1 ст. 18 ЦПК України передбачено судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Відповідно до статті 18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконання рішення суду є невід`ємною частиною права на справедливий суд. Судові рішення є обов`язковими до виконання на свій території України і захищені Конституцією України. Виконання рішення суду в цивільній справі здійснюється відповідно до статей ЦПК України та Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до ст.1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» примусове виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) покладається на органи державної виконавчої служби та у визначених Законом України "Про виконавче провадження" випадках - на приватних виконавців.

Відповідно до ст.2 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» правовою основою діяльності органів державної виконавчої служби та приватних виконавців є Конституцією України, Законом України «Про виконавче провадження», міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, іншими законами, нормативно-правовими актами, прийнятими на їх виконання.

Відповідно до частини першої статті 56 Закону України "Про виконавче провадження" арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Схожі за змістом положенням містились у статті 25 цього ж Закону у редакції, чинній на час накладення арешту на майно боржника.

Відповідно до положень частини четвертої статті 59 Закону України "Про виконавче провадження" (у редакції, чинній на момент звернення заявника до суду із цією скаргою) підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; 9) підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону.

Аналіз норм Закону України "Про виконавче провадження" щодо підстав накладення арешту на майно боржника та зняття такого арешту дає підстави дійти висновку, що арешт майна боржника є заходом звернення стягнення на майно боржника, який виконавець має право застосувати для забезпечення реального виконання виконавчого документа, що відповідно до Закону України "Про виконавче провадження" підлягає примусовому виконанню.

Водночас у разі повного виконання виконавчого документа та сплати витрат, пов`язаних з його примусовим виконанням, підстави для збереження чинності арешту майна боржника відсутні.

Застосування арешту майна боржника як обмежувальний захід не повинен призводити до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), що свідчить про необхідність його застосування виключно у випадках та за наявності підстав, визначених законом.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права

Згідно зі статтею 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Указані норми визначають непорушність права власності (в тому числі приватної) та неможливість позбавлення чи обмеження особи у здійсненні нею права власності.

Зазначені приписи покладають на державу позитивні зобов`язання забезпечити непорушність права приватної власності та контроль за виключними випадками позбавлення особи права власності не тільки на законодавчому рівні, а й під час здійснення суб`єктами суспільних відносин правореалізаційної та правозастосовчої діяльності. Обмеження позитивних зобов`язань держави лише законодавчим врегулюванням відносин власності без належного контролю за їх здійсненням здатне унеможливити реалізацію власниками належних їм прав, що буде суперечити нормам Конституції України та Конвенції.

Враховуючи встановлені обставини, скарга в частині вимог про визнати неправомірною бездіяльність Печерського районного відділу Державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) щодо не вирішення питання під час закриття виконавчих проваджень про скасування арешту та заборони на відчуження майна ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_1 ), накладених постановою Печерського районного ВДВС у місті Києві РУЮ від 7 квітня 2011 року (ВП № 25593104) та постановою Печерського районного ВДВС у місті Києві РУЮ від 25 березня 2011 року (ВП № 25330659) підлягає задоволенню.

При цьому, суд наголошує, що оскільки судові органи не наділені повноваженнями зобов`язувати виконавчі органи вчинити певні дії, тому вимога щодо зобов`язання посадових осіб Печерського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) зняти арешт та заборону на відчуження майна ОСОБА_1 (ІНН НОМЕР_1 ), накладених постановою від 7 квітня 2011 року Печерського районного ВДВС у місті Києві РУЮ (ВП № 25593104) та постановою від 25 березня 2011 року Печерського районного ВДВС у місті Києві РУЮ (ВП № 25330659) не підлягає до задоволення.

На підставі викладеного та керуючись Конституцією України, ст.ст.3,18,74 ЗУ «Про виконавче провадження», ст.ст.2, 4, 10, 18, 447, 451 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

Скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця виконавця Печерського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) при здійсненні виконавчих проваджень № 25593104, № 25330659 стосовно боржника - ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Визнати неправомірною бездіяльність Печерського районного відділу Державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) щодо не вирішення питання про скасування арешту та заборони на відчуження майна ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_1 ), накладених постановою Печерського районного ВДВС у місті Києві РУЮ від 7 квітня 2011 року (ВП № 25593104) та постановою Печерського районного ВДВС у місті Києві РУЮ від 25 березня 2011 року (ВП № 25330659) під час закриття виконавчих проваджень.

В іншій частині вимог скарги - відмовити.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга подається до Київського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому повний текст ухвали суду не був вручений у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Повний текст ухвали суду складено 31 березня 2023 року.

Суддя О. Л. Бусик