Справа № 372/2038/22
Провадження № 2-174/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 березня 2023 року м. Обухів

Обухівський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Висоцької Г.В.

при секретарі Куник О. В., за участю позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 , представника відповідачки ОСОБА_3 , розглянувши в приміщенні Обухівського районного суду Київської області у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання права власності,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2022 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідачки, в якому просив зобов`язати останню вчинити певну дію, а саме ввести в експлуатацію будинок за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування своїх вимог зазначив, що у 2009 році сторони спільно придбали будинок із земельною ділянкою, які було зареєстровано на ім`я відповідачки. Після придбання даний будинок зазнав значних змін, і на сьогоднішній день має іншу площу. Також такий будинок не введений в експлуатацію. У період з 2009 по 2013 рік позивач проживав із відповідачкою, перебуваючи в іншому шлюбі. Рішенням суду встановлено факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу позивача і відповідачки з 11.12.2013 по 29.05.2014 року. 30.05.2014 року сторони зареєстрували шлюб. Рішенням суду від 05.07.2019 року шлюб між сторонами розірвано. Після спільного подружнього життя площа будинку збільшилась на 120,3 кв.м. Будівництво спірного будинку закінчено, останній фактично експлуатується за своїм функціональним призначенням, але не приймається до експлуатації і право власності на нього не оформлюється з вини відповідача. Що не дає змоги позивачу скористатися правом визнання будинку після реконструкції об`єктом спільної сумісної власності подружжя та визнання за ним права власності на 1/2 його частини.

01.08.2022 року ухвалою судді накладено арешт на будинок та земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 .

25.08.2022 року ухвалою судді прийнято позовну заяву, відкрито провадження та призначено у справі підготовче судове засідання.

31.10.2022 року представником відповідачки подано до суду відзив, в якому зазначив наступне. Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів здійснюється відповідним органом державного архітектурно-будівельного контролю, а не замовником будівництва, подання замовником будівництва документів з метою прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкту є правом замовника, а не обов`язком; і чи є взагалі такий обов`язок для замовника будівництва як «ввести будинок у експлуатацію» У зв`язку із вищевикладеним позов задоволенню не підлягає.

05.12.2022 року представником позивача подано до суду відповідь на відзив, де зазначив, що стороною відповідачки не оспорюють ся та спростовуються факти викладені у позові.

31.01.2023 року на адресу суду надійшла заява представника позивача про зміну предмету позову, в якій просив визнати за позивачем ОСОБА_1 право власності на частини матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі будівництва (реконструкції) будинку за адресою: АДРЕСА_1 , що становлять 42,5 відсотка від 100 відсотків готовності будинку загальною вартістю 814 176 грн. станом на 05.07.2019 року. В обґрунтування змінених позовних вимог зазначив, що сторонами спільно у 2009 році придбано будинок та земельну ділянку. Після придбання та проведення державно реєстрації на ім`я відповідачки, спірний будинок зазнав значних змін (реконструкції), та має іншу площу. Реконструйований будинок не ведений в експлуатацію та побудований без належно затвердженого проекту, що порушує будівельні норми та правила. Позивач та відповідач вважаються власниками матеріалів, які були використані у процесі цього будівництва. Отже, належним способом захисту позивач вважає визнання за ним права власності на частку будівельних матеріалів, які знаходяться за адресою АДРЕСА_1 .

10.02.2023 року представник відповідачки ознайомився з матеріалами справи, зокрема і із заявою про зміну предмету позову, та правом подати відзив на змінені позовні вимоги не скористався. Перед початком судового розгляду представник відповідача на питання суду відповів, що він не скористався правом надати відзив (пояснення) на заяву позивача про зміну предмету позову в зв`язку із тим, що його первісна позиція викладена в відзиві до позову від 31.10.2022 року не потребує будь-яких уточнень з цього приводу і залишилася незмінною.

13.02.2023 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

14.02.2023 року представником відповідачки подано клопотання про долучення доказів, які не були долучені у встановлений законом строк, оскільки необхідність їх подання виникла в результаті того, що позивач подав до суду заяву про зміну предмету позову.

У судовому засіданні позивач та його представник змінені позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити.

Представник відповідачки в судовому засіданні щодо позовних вимог заперечив, зазначив що його позиція зазначена у відзиві до первісних позовних вимог, та охоплює змінені позовні вимоги.

Суд, заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи прийшов до висновку про задоволення позову у повному обсязі, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що сторони у справі протягом певного періоду проживали однією сім`єю.

01.10.2009 року було придбано будинок із земельною ділянкою на ім`я відповідачки.

Загальна площа будинку на момент придбання становила 78,6 кв.м.

У період з 2009 по 11.12.2013 року позивач ОСОБА_1 проживав із відповідачкою ОСОБА_4 , перебуваючи в іншому зареєстрованому шлюбі.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 25.11.2021 року у справі № 372/1147/19 встановлено факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу позивача та відповідачки період з 11 грудня 2013 року по 29 травня 2014 року включно.

3005.2014 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві між позивачем та відповідачкою зареєстрований шлюб під актовим записом №769.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 05.07.2019 року у справі №372/2994/18 вищевказаний шлюб розірвано.

Після придбання та проведення державної реєстрації на відповідачку, спірний будинок зазнав значних змін (реконструкцій), також збільшився у площі. Яка наразі становить 198,9 кв.м.

Станом на день вирішення спору, даний реконструйований будинок не введений в експлуатацію.

В постанові Верховного Суду України від 11.06.2012 року по справі № 6- 66- ц 11 зазначено, що за змістом судових рішень у подібних правовідносинах - визнання майна, набутого подружжям за час шлюбу, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та його поділ, установлено, що в разі не набуття права власності на новостворене майно через відсутність його державної реєстрації відповідно до вимог закону, а також у разі не завершення будівництвом жилого будинку, об`єктом спільної власності подружжя є матеріали, обладнання, тощо, які були використані в процесі цього будівництва, що відповідає вимогам ст. 331 ЦК України.

Відповідно до ч.2 ст. 60 СК України, кожна річ, набута за час шлюбу, окрім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу), що визначено ч.1 ст. 60 СК України.

Згідно із ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно із ст.ст. 69, 70 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

За змістом ч. 1 ст. 376 ЦК України, самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

Отже відсутність дозволу на будівництво, проекту або порушення умов, передбачених у цих документах, визнання такого будівництва самочинним відповідно до частини першої статті 376 ЦК України.

Головним наслідком самочинного будівництва є те, що в особи, яка його здійснила, не виникає права власності на нього, яка на об`єкт нерухомості (ч.2 ст. 376 ЦК України).

У постановах Верховного Суду від 04.120213 року у справі № 6-13-цс13, від 15.04.2020 року у справі № 307/3957/14-ц, від 22.09.2021 у справі №587/1186/18 вказано, що «самочинне збудоване нерухоме майно не є об`єктом права власності, а тому не може бути предметом поділу між подружжям».

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 25.11.2021 року у справі №372/1147/19 також встановлено фактичну участь позивача у придбанні та реконструкції вищевказаного домоволодіння.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.09.2020 року у справі №214/6174/12-ц (провадження №14-114цс20) зазначила, що істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя. Тобто істотність збільшення вартості має відбутися така, що первинний об`єкт нерухомості, який належав одному із подружжя на праві приватної власності, розчинається, нівелюється, втрачається чи стає настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником.

Як вбачається із висновку експерта за результатами проведення будівельно-технічної експертизи від 28.12.2022 року №1440/12-2022, вартість будівельних матеріалів спірного будинку станом на 01.10.2009 року (дата придбання будинку) становила 82 571 грн. (з урахуванням готовності в розмірі 15%), тоді як вартість будівельних матеріалів спірного будинку станом на 05.07.2019 року (дата розірвання шлюбу між сторонами) становить 1905844 грн. (з урахуванням готовності у розмірі 100%); вартість будівельних матеріалів спірного будинку станом на 05.07.2019 року (дата розірвання шлюбу між сторонами) становить 277 492 грн.(у відсотковому співвідношенні це 15%) (враховуючи тільки конструктивні елементи та інженерні комунікаційні мережі житлового будинку, які були використані від раніше існуючого будинку під час проведення реконструкції).

Таким чином, вартість будівельних матеріалів, що є спільною сумісною власністю позивача та відповідача, становить 1 628 352 грн.

Станом на дату розірвання шлюбу між сторонами, а саме на 05.07.2019 року, готовність об`єкту становила 100%, де частина використаних будівельних матеріалів від раніше існуючого будинку становить 15%, а отже поділу підлягають 85% вартості будівельних матеріалів будинку, що в рівних частках складає 42,5% будівельних матеріалів кожному.

Отже, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог у повному обсязі, а саме про визнання за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частини матеріалів, обладнання тощо, які були використанні в процесі будівництва (реконструкції) будинку за адресою: АДРЕСА_1 , та становлять 42,5 відсотка від 100 відсотків готовності будинку загальною вартістю 814 176 грн. станом на 05.07.2019 року.

При цьому суд вважає за доцільне зосередитися на позиції представника відповідача. В судовому засіданні під час розгляду справи представник відповідачки заявив, що надана позивачем експертиза не відповідає на головне питання, без з`ясування якого вказаний спір не може бути вирішений шляхом, запропонованим позивачем, а саме, в який період сталося збільшення вартості спірного будівництва. Так, на думку представника відповідача збільшення вартості, зазначене в експертизі 28.12.2022 року №1440/12-2022, на 85 % сталося в період з моменту його набуття у власність відповідачкою, тобто 01.10.2009 року, і до початку її проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу із позивачем ОСОБА_1 , тобто до ІНФОРМАЦІЯ_1 . Принаймні, на думку представника відповідачки, позивачеві не вдалося в судовому засідання спростувати належними та допустимими доказами, окрім власних заперечень, висловлену ним позицію про часові рамки такого збільшення.

Проте, суд вважає, що вказана позиція представника відповідачки, вперше висловлена лише під час надання пояснень під час судового розгляду, позбавила сторону позивача можливості ефективного судового захисту з огляду на наступне.

Відзив, як спеціальний процесуальний документ безпосередньо пов`язаний, щонайменше з двома конституційними принципами (засадами) судочинства, які закріплені у ч. 1 ст. 129 Основного Закону України: рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 178 ЦПК України у відзиві відповідач викладає заперечення проти позову. У відзиві відповідно до п.п 4,5 ст. 178 ЦПК України зазначаються обставини, які визнаються відповідачем, а також правова оцінка обставин, з якою відповідач погоджується; заперечення щодо наведених позивачем обставин та правових підстав позову, з якими відповідач не погоджується, із посиланням на відповідні докази та норми права.

Відзив на позовну заяву як процесуальний документ у всіх юрисдикціях це фактично заперечення відповідача щодо заявлених позовних вимог, а також позиція стосовно визнання позову повністю або частково, а неподання відповідачем відзиву може бути розцінене судом як визнання позову за замовчуванням або за законом. Неподання відзиву може мати ознаки зловживання відповідачем його процесуальними правами

Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними права; зловживання процесуальними правами не допускається.

Позивач, в свою чергу, відповідно до наданого йому права ч. 3 ст. 49 ЦПК України, після отримання відзиву і до закінчення підготовчого судового засідання змінив предмет позову, додавши до заяви висновок експерта від 28.12.2022 року, яким визначено відсоток збільшення вартості будівництва.

Представник відповідача, в свою чергу, не вважав за необхідне в передбачений законом спосіб (відзив або уточнення до попереднього відзиву) відреагувати на заяву про зміну предмету позову і повідомити суд та сторону позивача про заперечення щодо наведених позивачем обставин та правових підстав позову. І до початку судового розгляду переконував суд, що підтримує позицію, викладену в відзиві від 31.10.2022 року, незважаючи на наявність заяви позивача про зміну предмету позову.

Таким чином, представник відповідача під час судового розгляду позбавив позивача можливості спростувати в процесуальній спосіб із дотриманням стадійності процесу позицію відповідачки, яка звелася до заперечення часу будівництва спірного будинку в період з 11.12.2013 року і до дня розірвання шлюбу, і наполяганні при цьому, що збільшення вартості на 85% спірного будинку відбулося до 11.12.2013 року, дати, яка визначена судовим рішенням, як початок їхнього сумісного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Приховування змісту своїх «заперечень» суд розцінює як зловживання процесуальними правами відповідача і як наслідок приходить до висновку про доведеність позивачем позову в повному обсязі, як такого, що не був спростований доказами відповідача.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст.4, 77-81, 264, 265, 354 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання права власності - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частини матеріалів, обладнання тощо, які були використанні в процесі будівництва (реконструкції) будинку за адресою: АДРЕСА_1 , та становлять 42,5 відсотка від 100 відсотків готовності будинку загальною вартістю 814 176 грн. станом на 05.07.2019 року.

Призначити судове засідання для вирішення питання про судові витрати на 17 березня 2023 року на 10 год. 10 хв., надавши сторонам строк для подачі доказів до 16 березня 2023 року включно.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду шляхом подачі в 30-денний строк з дня його проголошення апеляційної скарги. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Апеляційна скарга подається до Київського апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Г.В.Висоцька