Справа №295/8831/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.03.2023 року м. Житомир

Богунський районний суд м. Житомира

в складі: головуючого судді Лєдньова Д.М.

при секретарі: Заріцькому О.Ю., Вольській К.В,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання довіреності та договорів купівлі-продажу недійсними,-

встановив:

Представник ОСОБА_5 звернулась у вересні 2017 року до суду із позовом, в якому зазначила, що позивачу на підставі свідоцтва на право власності на житло № НОМЕР_1 , виданого відділом приватизації державного житлового фонду Житомирської міської ради 24.08.1997 року, належала квартира АДРЕСА_1 .

У період з 2012 року позивач мав серйозні захворювання психіатричного характеру, в 2015 році відбулась спроба суїциду, внаслідок чого ОСОБА_5 поміщено до психіатричного диспансеру з наданням необхідної допомоги.

В подальшому, 14.05.2015 року ОСОБА_5 із представником вилетіли до держави Ізраїль.

У позові зауважено, що представник ОСОБА_5 , маючи на меті впорядкування справ даної особи, по приїзду до України при спробі потрапити до квартири АДРЕСА_1 виявила сторонніх осіб.

За наслідком звернення до державного реєстратора отримано відомості про те, що 06.08.2015 року ОСОБА_5 підписав довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Товянським С.Я., за реєстром № 2311, на ім`я ОСОБА_2

ОСОБА_2 08.09.2016 року, діючи в інтересах ОСОБА_5 , уклав договір купівлі-продажу квартири з ОСОБА_3 . Договір посвідчено приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Стражник Т.О., зареєстрований в реєстрі за № 11820.

У свою чергу ОСОБА_3 20.10.2016 року вчинив договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 з ОСОБА_4 . Договір посвідчено приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Стражник Т.О. за реєстровим номером 14369.

Представник вказує на підстави визнання зазначеної довіреності недійсною згідно ч.1 ст. 225 ЦК України як такої, що вчинено дієздатною особою у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними.

Крім того, за безпосереднім зв`зком первісної вимоги сторона просить визнати недійсними укладені договори купівлі-продажу спірної квартири.

Ухвалою суду від 19.11.2018 року, постановленої суддею Богунського районного суду м.Житомира Лєдньовим Д.М., вирішено питання про прийняття справи у провадження.

Згідно ухвали суду від 21.01.2019 року витребувано з Житомирського психоневрологічного диспансеру, а також Житомирської психіатричної лікарні № 1 м. Житомир інформацію про перебування ОСОБА_5 на обліку, відомості про надання психіатричної допомоги, відомості про фактичне звернення за такою допомогою, наявну медичну документацію.

На підставі ухвали суду від 11.06.2019 року викликано в судове засідання свідка ОСОБА_6 .

У зв`язку зі смертю позивача у справі ОСОБА_5 , ухвалою суду від 29.01.2020 року провадження у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання довіреності та договорів купівлі-продажу недійсними зупинено до залучення до участі у справі правонаступника.

За наслідком отримання від Житомирської державної нотаріальної контори Житомирської області відомостей про коло осіб, які вступили у спадщину після смерті ОСОБА_5 , спадкова справа № 65257347, до участі у справі як правонаступника особи залучено ОСОБА_7 .

Згідно ухвали суду від 31.08.2021 року по справі призначено посмертну судово-психіатричну експертизу.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 просив задовольнити позов.

Представники відповідачів, вказуючи на відсутність доказів, які підтверджують неспроможність особи усвідомолювати значення своїх дій та (або) керувати ними у момент підписання оспорюваної довіреності, просили відмовити у задоволенні позову. Одночасно зауважили на тому, що відповідач ОСОБА_4 є добросовісним набувачем майна.

Судом встановлено наступні обставини.

Відповідно до свідоцтва на право власності на житло № НОМЕР_1 , виданого відділом приватизації державного житлового фонду Житомирської міської ради 24.08.1997 року, квартира АДРЕСА_1 належала ОСОБА_5 .

За підписом даної особи 06.08.2015 року видано довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Товянським С.Я., за реєстром № 2311, на ім`я ОСОБА_2 , який, у свою чергу, діючи в інтересах довірителя, 08.09.2016 року уклав договір купівлі-продажу квартири квартира АДРЕСА_1 з ОСОБА_3 . Договір посвідчено приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Стражник Т.О., зареєстрований в реєстрі за № 11820.

Відповідач ОСОБА_3 20.10.2016 року вчинив договір купівлі-продажу квартири квартира АДРЕСА_1 з покупцем ОСОБА_4 . Договір посвідчено приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Стражник Т.О. за реєстровим номером 14369.

Відповідно до ч.1 ст.237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

У відповідності до ст.238 ЦК України представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє.

Представник не може вчиняти правочин, який відповідно до його змісту може бути вчинений лише особисто тією особою, яку він представляє.

Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.

За змістом ст. 239 ЦК України правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє.

Положеннями ст. 244 ЦК України визначено, що представництво, яке грунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю…

Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Згідно з ч.1 ст.245 ЦК України форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин.

Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі (ст. 657 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у постанові N 9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» Правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

Вирішуючи питання про відповідність стану особи ОСОБА_5 на момент видачі ним довіреності критеріям, наведеним у положеннях ст. 225 ЦК України як підставах визнання правочину недійсним, суд звертає увагу на таке.

Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно висновку судово-психіатричної експертизи № 206-2022 від 18.07.2022 року в дослідницькій частині зазначено, що внаслідок вивчення наданих на експертизу матеріалів цивільної справи та медичної документації комісія дійшла висновку, що ОСОБА_5 страждав на органічне ураження головного мозку на фоні хронічних ішемічних змін з прогресуючим інтелектуально-мнестичним зниженням та періодичним порушенням психіки у вигляді психотичних епізодів з афективними (депресивними) розладами та суїцидальними тенденціями, відмовою від прийому їжі, психомоторним збудженням, з вираженими обмеженнями у функціонуванні, потребою в постійному сторонньому догляді. По представленій інформації зробити однозначний висновок, що на час укладення довіреності ОСОБА_5 не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними неможливо.

По суті питань експертами надано відповідь:

- по наданих медичних документах з Ізраїлю у ОСОБА_5 прослідковується поступове зниження пам`яті та інтелекту з розвитком деменції;

- з наданих суду сторонами документальних доказів зробити однозначний висновок, що ОСОБА_5 не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними у момент видачі довіреності від 06.08.2015 року, що зареєстрована в реєстрі за № 2311 на ім`я ОСОБА_2 , неможливо.

В судовому засіданні експерти ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , які приймали участь у складенні висновку, на уточнюючі запитання сторін, а також суду, пояснили, що відомості про наявні захворювання ОСОБА_5 не викладались окремим висновком у вигляді відповіді на питання. При цьому, за наявною медичною документацією зміст висновку фактично буде незмінним і при формулюванні такої відповіді окремо.

За переконанням суду, висновок експертизи, а також пояснення експертів, не свідчать про категоричну та абсолютну не здатність особи усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними саме в момент підписання довіреності.

Опитаний в судовому засіданні як свідок приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Товянський С.Я. надав пояснення, що в завдання нотаріуса при вчинені нотаріальної дії входить перевірка певного рівня адекватності поведінки та розуміння з боку учасників правочину, що з`ясовуєтья шляхом поставлення певних питань особам.

Які саме питання задавались ОСОБА_5 свідок вказати не зміг з огляду на тривалий проміжок часу, який минув з часу посвідчення довіреності. Зазначив, що на час посвідчення довіреності неусвідомлене сприйняття особо реальності не проявлялось.

У своїй постанові від 11 листопада 2019 року по справі № 496/4851/14-ц Верховний Суд зазначив, що висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Висновок експертизи має бути категоричним та не може ґрунтуватись на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК України 2004 року, частина 6 статті 81 ЦПК України).

Тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку, що для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Викладене узгоджується з правовими висновками, наведеними у постановах Верховного Суду України: від 29 лютого 2012 року у справі № 6-9цс12 та від 17 вересня 2014 року у справі № 6-131цс14. Такі правові висновки є незмінними.

У постановах Верховного Суду від 05 лютого 2018 року у справі № 404/4956/15-ц (провадження № 61-1294св18), від 25 липня 2018 року у справі № 416/13806/14 (провадження № 61-33508св18), колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду також виходила з того, що підставою для визнання правочину недійсним згідно зі статтею 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Надаючи оцінку всім зібраним доказам за внутрішнім переконанням, суд приходить до висновку про відсутність підстав покладати у внутрішній, психічний стан особи на момент підписання оспорюваного правочину абсолютну неспроможність особи розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Суд додатково звертає увагу, що довіреністю від 24.11.2015 року ОСОБА_5 уповноважив ОСОБА_10 розпоряджатись рухомим та нерухомим майном.

Відповідна довіреність видана у період вищеобумовлених за висновком експертизи захворювань ОСОБА_5 , при цьому, не оспорюється стороною позивача на підставі неможливості довірителя усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними.

З огляду на викладене, суд відмовляє у задоволенні позову про визнання довіреності від 06.08.2015 року недійсною.

Суд також вважає необхідним звернути увагу на таке.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені в частині другій статті 16 ЦК України.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно зі статтею 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Тлумачення статті 330 ЦК України свідчить, що виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК України, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача.

Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Частиною першою статті 388 ЦК України закріплено право власника на витребування майна від добросовісного набувача у випадку, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Статтею 396 ЦК України встановлено, що особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права відповідно до положень глави 29 ЦК України, в тому числі і на витребування цього майна від добросовісного набувача.

З аналізу наведених норм слід дійти висновку, що позивачем ОСОБА_5 , а в подальшому - правонаступником ОСОБА_11 , яка має право на захист речового права шляхом його витребування як спадкоємець особи, обрано неналежний спосіб захисту в частині поновлення майнових прав, тобто через визнання недійсними всіх договорів.

Приймаючи до уваги вищенаведене, суд відмовляє у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 258-273 ЦПК України, суд,-

ухвалив:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання довіреності та договорів купівлі-продажу недійсними.

Рішення може бути оскаржене до Житомирського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Повне рішення суду буде виготовлене 29.03.2023 року.

Суддя: Д.М.Лєдньов