Єдиний унікальний номер судової справи: 486/2121/21
Провадження № 22-ц/812/146/23 Суддя - доповідач апеляційного суду: Крамаренко Т.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 березня 2023 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого - Крамаренко Т.В.,

суддів - Темнікової В.І., Царюк Л.М.,

із секретарем судового засідання Богуславською О.М.,

без участі сторін, розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_1

на рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 22 листопада 2022 року, ухваленого під головуванням судді Савіна О.І., в приміщенні того ж суду по справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі Відокремленого підрозділу «Південноукраїнська атомна електрична станція» про визнання незаконним наказу про відсторонення від роботи та стягнення середнього заробітку за вимушений прогул,

в с т а н о в и л а:

28 грудня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі Відокремленого підрозділу «Южно-Українська атомна електрична станція» про скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за вимушений прогул.

Позов обґрунтовано тим, що з 05 жовтня 2006 року він працює в електричному цеху НАЕК «Енергоатом» ВП «ЮУ АЕС» електромонтером по ремонту апаратури релейного захисту і автоматики турбінного цеху. Згідно наказу № 876-ос від 17 серпня 2018 року з 20 серпня 2018 року переведений на посаду майстра з ремонту, налагодження, перевірки та пуску устаткування атомних станцій (релейний захист та автоматика власних потреб блоків 1, 2) 1 групи.09 грудня 2021 року ДП «НАЕК «Енергоатом» ВП «Южноукраїнська АЕС» видано наказ № 1587-к, яким його відсторонено від роботи з 10 грудня 2021 року, у зв`язку з відмовою від проведення обов`язкового профілактичного щеплення проти СОVID-19.

Вважає наказ незаконним, та таким, що підлягає скасуванню, оскільки він порушує його права на працю та її оплату, яке гарантовано Конституцією України та Кодексом законів про працю України, а підстава його винесення - відсутність профілактичного щеплення проти СОVID-19, не передбачена жодним законом.

Посилаючись на викладене ОСОБА_1 , остаточно уточнивши позовні вимоги, просив визнати незаконним наказ № 1587-к від 09 грудня 2021 року «Про відсторонення від роботи», в частині відсторонення від роботи без збереження заробітної плати з 10 грудня 2021 року, майстра з ремонту, налагодження, перевірки та пуску устаткування атомних станцій (релейний захист та автоматика власних потреб блоків 1, 2) 1 групи та стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за вимушений прогул з 10 грудня 2021 року до 08 лютого 2022 року у сумі 72 408,36 грн.

У відзиві на позовну заяву представник відповідача просив відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, щообмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина можливе виключно у випадках, передбачених Законом. Постанова КМУ № 1236 та Наказ МОЗ України №2393 жодним чином не обмежують прав людини і громадянина, які перелічені в ст. 64 Конституції України. Відсторонення працівника від роботи відбулось саме «з іншого випадку, передбаченого законодавством» згідно ст. 46 КЗпП України. ДП «НАЕК «Енергоатом» було направлено запит на адресу Міністерства охорони здоров`я України щодо надання роз`яснень вимог наказу МОЗ України № 2393, на що отримали відповідні роз`яснення. 09 грудня 2021 року на засіданні штабу з координації роботи з проведення карантинних, профілактичних і протиепідемічних заходів для запобігання поширенню коронавірусу серед працівників ВП ЮУ АЕС винесено питання про виявлення фактів ухилення (відмови) працівників ВП ЮУ АЕС від обов`язкової вакцинації проти коронавірусу, яка стала обов`язковою для працівників ВП ЮУ АЕС з 08 грудня 2021 року згідно з відповідним наказом МОЗ № 2393 від 01 листопада 2021 року.

З 26 квітня 2022 року назва відповідача Відокремлений підрозділ «Южно-Українська атомна електрична станція» Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» змінено на Відокремлений підрозділ «Південноукраїнська атомна електрична станція» Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом».

Рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 22 листопада 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що оскаржуваний наказ винесений уповноваженою особою у відповідності до вимог законодавства, з дотриманням встановленого порядку. Крім того, суд констатував, що інтереси позивача не можуть домінувати над інтересами держави в питанні забезпечення безпеки життя і здоров`я його громадян, і у співвідношенні статей 3 та 43 Конституції України, саме стаття 3 Конституції України має пріоритет.

Не погодившись із зазначеним рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просив рішення суду скасувати та постановити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом не взято до уваги, що відсторонення від роботи є втручання у право людини на працю та право заробляти працею на життя шляхом його обмеження, а тому, в силу положень п. 1 ст. 92 Конституції України, таке втручання дозволено виключно законами України, які на час виникнення спірних правовідносин відсутні, а не підзаконними актами, до яких належить Постанову КМУ від 9 грудня 2020 року №1236 та Наказ МОЗ від 4 жовтня 2021 року №2153. Судом не взято до уваги, недотримання процедури відсторонення позивача від роботи, тобто в даному випадку відсторонення від роботи за наказом роботодавця мало б бути оформлено на підставі подання відповідної посадової особи державної санітарно-епідеміологічної служби про таке усунення (відсторонення). Також суд не звернув належної уваги на невнесення профілактичного щеплення проти COVID-19 до переліку обов`язкових щеплень, закріпленого у ч.1 ст.12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та ч.1 ст. 27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення». Зазначає, що відповідачем не надано належних доказів, які б свідчили про те, що у позивача було достатньо часу для проходження медичного огляду перед щепленням та для надання відповідних документів на підтвердження проходження профілактичного щеплення проти COVID-19. Вказує на відсутність в матеріалах справи доказів відмови від профілактичного щеплення проти COVID-19.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

У судове засідання сторони не з`явилися, про місце й час розгляду справи повідомлені належним чином, на адресу суду від представника відповідача надійшла заява про розгляд справи у його відсутність.

Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 18 січня 2022 року апеляційне провадження у даній справі було зупинене до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 130/3548/21 (провадження № 14-82цс22), яке ухвалою цього ж суду від 23 лютого 2023 року поновлене.

Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону оскаржуване рішення в повній мірі відповідає.

З матеріалів справи вбачається і таке встановлено судом, що ОСОБА_1 з 20 серпня 2018 року працює на посаді майстра з ремонту, налагодження, перевірки та пуску устаткування атомних станцій (релейний захист та автоматика власних потреб блоків 1,2) 1 групи електричного цеху ДП «НАЕК «Енергоатом» ВП «Южно-Українська АЕС» (наразі ВП ПАЕС) на підставі наказу № 876-ос від 17 серпня 2018 року (а.с. 4-8).

17 листопада 2021 року генеральним директором ВП «Южно-Українська АЕС» ДП «НАЕК «Енергоатом» було видано наказ № 1574 «Про проведення позапланового інструктажу персоналу ВП ЮУ АЕС», згідно якого наказано керівникам структурних підрозділів ВП ЮУ АЕС провести позаплановий інструктаж, із записом у журналах інструктажів з охорони праці, персоналу підрозділів, про включення ДП «НАЕК «Енергоатом» до переліку організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти COVID-19 (а.с. 47-48).

ДП «НАЕК «Енергоатом» було направлено запит на адресу Міністерства охорони здоров`я України (далі - МОЗ) щодо надання роз`яснень вимог наказу МОЗ № 2393 та були отримані роз`яснення щодо того, що нормативно-правовими актами не передбачено можливості доступу до роботи працівників, які включені до Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, без проходження вакцинації від COVID-19 (а.с. 57-58).

Згідно наказу № 1652 від 03 грудня 2021 року генерального директора ВП «Южно-Українська АЕС» ДП «НАЕК «Енергоатом», а саме п.п. 7, 9 наказу, керівникам структурних підрозділів наказано при виявленні фактів відмови або ухилення від вакцинації проти COVID-19 працівниками підлеглого підрозділу: готувати накази про відсторонення працівників від роботи на підставі рішення Штабу, наданих списків та документів, згідно з п. 7,8 цього наказу (а.с. 49-51).

08 грудня 2021 року ОСОБА_1 було повідомлено про те, що згідно Наказу МОЗ № 2393 від 01 листопада 2021 року «Про затвердження Змін до Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням розширений перелік професій для яких щеплення проти СОVID-19 є обов`язковим, який набирає чинності з 09 грудня 2021 року, працівники ДП «НАЕК «Енергоатом» ВП «Южно-Українська АЕС» підлягають обов`язковому профілактичному щепленню проти СОVID-19. У разі відсутності документу, який підтверджує наявність щеплення проти СОVID-19, ОСОБА_1 буде відсторонено від роботи з 09 грудня 2021 року на підставі ст. 46 КЗпП України та ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» від 06 квітня 2000 року та постанови КМУ від 09 грудня 2020 року № 1236 до усунення причин, що зумовили відсторонення. Вказане повідомлення ОСОБА_1 отримав 08 грудня 2021 року, про що свідчить відповідний запис (а.с. 38).

08 грудня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Генерального директора ВП ЮУ АЕС із заявою, в якій зазначив, що з 20 листопада 2020 року по 08 грудня 2020 року перехворів на коронавірусну інфекцію в легкій формі, тож у нього сформований імунітет до цієї хвороби. Також зазначив, що на теперішній час відсутні спостереження щодо довгострокової безпеки вакцин, тому ніхто не може гарантувати відсутність у майбутнього таких ускладнень як онкологічні захворювання, безпліддя та інші, а тому прийняв рішення на даний час утриматися від проведення щеплення від COVID-19 (а.с.39).

09 грудня 2021 року було складено акт про відмову/ухилення від проведення обов`язкового профілактичного щеплення проти СОVID-19 ОСОБА_1 із зазначенням причини такої відмови (а.с. 40).

Згідно протоколу від 09 грудня 2021 року на засіданні штабу з обговорення проведення заходів щодо обов`язкової вакцинації працівників ВП ЮУ АЕС було вирішено підготувати накази про відсторонення від роботи з 10 грудня 2021 року працівників ВП ЮУ АЕС, що відмовляються або ухиляються від профілактичного щеплення проти COVID-19 та забезпечити організацію ознайомлення відсторонених працівників з цими наказами (п. 6 протоколу). Наступний допуск до роботи відсторонених працівників здійснювати після надання працівником документального підтвердження отримання щеплення або надання висновку лікаря щодо наявності протипоказань до вакцинації (п. 9 протоколу). До протоколу додано список працівників ВП ЮУ АЕС, які відмовились або ухиляються від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти СОVID-19 та які підлягають відстороненню від роботи (виконання робіт) на строк до усунення причин відсторонення в якому зазначений і ОСОБА_1 (а. с. 41-45).

09 грудня 2021 року генеральний директор ВП «Южно-Українська АЕС» ДП «НАЕК «Енергоатом» видав наказ №1587-к «Про відсторонення від роботи», яким відсторонено від роботи без збереження заробітної плати з 10 грудня 2021 року працівників ЕЦ (до яких, відповідно списку входить і ОСОБА_1 ), які відмовились або ухиляються від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти СОVID-19 на період дії карантину або на строк до усунення причин відсторонення (а.с. 9-10).

Згідно наказу № 200-к від 08 лютого 2022 року генерального директора ВП «Южно-Українська АЕС» ДП «НАЕК «Енергоатом» Закревського О.В. допущено до роботи з 09 лютого 2022 року як такого, що усунув причини його відсторонення (а.с. 74).

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що оскаржуваний наказ винесений уповноваженою особою у відповідності до вимог законодавства, з дотриманням встановленого порядку. Крім того, суд констатував, що інтереси позивача не можуть домінувати над інтересами держави в питанні забезпечення безпеки життя і здоров`я його громадян, і у співвідношенні статей 3 та 43 Конституції України, саме стаття 3 Конституції України має пріоритет.

З таким висновком суду колегія погоджується з огляду на наступне.

Так, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю (стаття 43 Конституції України).

Забороняється будь-яка дискримінація у сфері праці, зокрема порушення принципу рівності прав і можливостей, пряме або непряме обмеження прав працівників залежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, гендерної ідентичності, сексуальної орієнтації, етнічного, соціального та іноземного походження, віку, стану здоров`я, інвалідності, підозри чи наявності захворювання на ВІЛ/СНІД, сімейного та майнового стану, сімейних обов`язків, місця проживання, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, участі у страйку, звернення або наміру звернення до суду чи інших органів за захистом своїх прав або надання підтримки іншим працівникам у захисті їх прав, повідомлення про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень Закону України «Про запобігання корупції», а також сприяння особі у здійсненні такого повідомлення, за мовними або іншими ознаками, не пов`язаними з характером роботи або умовами її виконання (стаття 21 КЗпП України).

Держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи (стаття 51 КЗпП України).

Не може бути дискримінації у реалізації працівниками трудових прав. Порушення їх рівності у трудових правах та гарантіях є недопустимим, а будь-яке обмеження повинне мати об`єктивне та розумне обґрунтування і здійснюватися з урахуванням та дотриманням приписів Конституції України та міжнародних правових актів (абзаци перший і п`ятий підпункту 2.2 пункту 2, абзац дванадцятий пункту 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України у справі за конституційною скаргою ОСОБА_2 щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини третьої статті 40 Кодексу законів про працю України від 04 вересня 2019 року № 6-р(II)/2019).

У пунктах «а», «б» статті 10 Закону України Основи законодавства України про охорону здоров`я встановлено обов`язки громадян у сфері охорони здоров`я, зокрема, піклуватись про своє здоров`я та здоров`я дітей, не шкодити здоров`ю інших громадян; у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення.

Відповідно до частини першої статті 46 КЗпП України відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається в разі: - появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; - відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; - в інших випадках, передбачених законодавством.

До інших передбачених законодавством випадків належить, зокрема, відмова або ухилення від профілактичних щеплень працівників професій, виробництв та організацій, для яких таке щеплення є обов`язковим.

Відсторонення працівника від роботи слід розуміти як один із передбачених законодавством випадків призупинення трудових правовідносин, яке полягає в тимчасовому увільненні працівника від обов`язку виконувати роботу за укладеним трудовим договором і тимчасовому увільненні роботодавця від обов`язку забезпечувати працівника роботою або створювати умови для її виконання.

Тимчасове увільнення працівника від виконання його трудових обов`язків в порядку відсторонення від роботи на умовах та з підстав, встановлених законодавством, по суті не є дисциплінарним стягненням, а є особливим запобіжним заходом, який застосовується у виняткових випадках і має на меті запобігання негативним наслідкам.

Статтею 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» передбачено, що профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень.

Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень ці працівники у порядку, встановленому законом, відсторонюються від виконання зазначених видів робіт.

Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

У разі загрози виникнення особливо небезпечної інфекційної хвороби або масового поширення небезпечної інфекційної хвороби на відповідних територіях та об`єктах можуть проводитися обов`язкові профілактичні щеплення проти цієї інфекційної хвороби за епідемічними показаннями (частина третя статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб»).

Рішення про проведення обов`язкових профілактичних щеплень за епідемічними показаннями на відповідних територіях та об`єктах приймають головний державний санітарний лікар України, головний державний санітарний лікар Автономної Республіки Крим, головні державні санітарні лікарі областей, міст Києва та Севастополя, головні державні санітарні лікарі центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах оборони і військового будівництва, охорони громадського порядку, виконання кримінальних покарань, захисту державного кордону, Служби безпеки України (частина четверта статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб»).

Профілактичні щеплення проводяться після медичного огляду особи в разі відсутності у неї відповідних медичних протипоказань (речення перше частини шостої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб»).

Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 04 жовтня 2021 року №2153 затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням (далі - Перелік № 2153). Відповідно до цього Переліку обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України цієї хвороби, підлягають працівники:

1) центральних органів виконавчої влади та їх територіальних органів;

2) місцевих державних адміністрацій та їх структурних підрозділів;

3) закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності;

4) підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління центральних органів виконавчої влади;

5) установ і закладів, що надають соціальні послуги, закладів соціального захисту для дітей, реабілітаційних закладів;

6) підприємств, установ та організацій, включених до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2015 року № 83.

Оскільки під час відсторонення працівник тимчасово увільняється від виконання своїх трудових обов`язків та не може виконувати роботу, то за загальним правилом такому працівникові заробітна плата в період відсторонення не виплачується, якщо інше не встановлено законодавством.

Чинним законодавством не передбачено обов`язку роботодавця щодо збереження за працівником заробітної плати на період його відсторонення від роботи у зв`язку з відмовою або ухиленням від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти гострої респіраторної хвороби COVID-19.

Пунктом 41-6 постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», який набрав чинності з 08 листопада 2021 року, керівникам державних органів (державної служби), керівникам підприємств, установ та організацій визначено забезпечити:

1) контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена Переліком № 2153;

2) відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена Переліком № 2153 та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19, відповідно до статті 46 КЗпП України, частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я.

Постановою Кабінету Міністрів України від 26 березня 2022 року № 372 внесено зміни до постанови Кабінету Міністрів України № 1236, зокрема на період воєнного стану: - фізичним особам і суб`єктам господарювання рекомендовано дотримуватися протиепідемічних заходів, спрямованих на запобігання поширенню COVID-19; - фізичним особам рекомендовано забезпечити отримання повного курсу вакцинації від COVID-19 вакцинами, включеними ВООЗ до переліку дозволених для використання в надзвичайних ситуаціях; - закладам охорони здоров`я забезпечити готовність до реагування на спалахи COVID-19 в умовах воєнного стану; - пункт 41-6 постанови № 1236 було доповнено абзацом такого змісту: «Положення цього пункту не застосовуються на період воєнного стану».

Указане вище свідчить про те, що після набрання чинності цими нормативно-правовими актами і до завершення воєнного стану в Україні до працівників, які належать до Переліку № 2153, не може бути застосовано відсторонення від роботи у зв`язку з відсутністю щеплення від COVID-19.

Питання відсторонення від роботи додатково регламентовано в Законі України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» та Інструкції № 66 Про порядок внесення подання про відсторонення осіб від роботи або іншої діяльності.

Підприємства, установи і організації зобов`язані усувати за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби від роботи, навчання, відвідування дошкільних закладів осіб, які є носіями збудників інфекційних захворювань, хворих на небезпечні для оточуючих інфекційні хвороби, або осіб, які були в контакті з такими хворими, з виплатою у встановленому порядку допомоги з соціального страхування, а також осіб, які ухиляються від обов`язкового медичного огляду або щеплення проти інфекцій, перелік яких встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я (абзац шостий частини першої статті 7 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення»).

Відповідно до пункту 2.3 Інструкції № 66 з урахуванням змін, внесених наказом МОЗ від 30 серпня 2011 року № 544, подання про відсторонення від роботи або іншої діяльності - це письмовий організаційно-розпорядчий документ Державної санітарно-епідеміологічної служби України, який зобов`язує роботодавців у встановлений термін усунути від роботи або іншої діяльності зазначених у поданні осіб.

Згідно з підпунктом 1.2.5 пункту 1.2 Інструкції № 66 особами, які відмовляються або ухиляються від профілактичних щеплень, визнаються громадяни та неповнолітні діти, а також окремі категорії працівників у зв`язку з особливостями виробництва або виконуваної ними роботи, які необґрунтовано відмовились від профілактичного щеплення, передбаченого Календарем профілактичних щеплень в Україні, затвердженим наказом МОЗ від 16 вересня 2011 року № 59, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 10 жовтня 2011 року за № 1159/19897.

Відповідно до пункту 2.2 Інструкції № 66 право внесення подання про відсторонення від роботи або іншої діяльності надано головному державному санітарному лікарю України, його заступникам, головним державним санітарним лікарям Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва, Севастополя та їх заступникам, головним державним санітарним лікарям водного, залізничного, повітряного транспорту, водних басейнів, залізниць, Міністерства оборони України, Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Державної пенітенціарної служби України, Державного управління справами, Служби безпеки України та їх заступникам, іншим головним державним санітарним лікарям та їх заступникам, а також іншим посадовим особам Державної санітарно-епідеміологічної служби, що уповноважені на те керівниками відповідних служб.

Пунктом 2.5 Інструкції № 66 визначено, що подання про відсторонення від роботи або іншої діяльності складають у двох примірниках, один з яких направляється роботодавцю, що зобов`язаний забезпечити його виконання, а другий зберігається у посадової особи, яка внесла подання. Подання про відсторонення від роботи або іншої діяльності складається за формою згідно з додатком 1 до цієї Інструкції.

Згідно з пунктом 2.7 Інструкції № 66 термін, на який відсторонюється особа, залежить від епідеміологічних показань та встановлюється згідно з додатком № 2 до цієї Інструкції.

Положення абзацу шостого частини першої статті 7 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» та Інструкції № 66 Про порядок внесення подання про відсторонення осіб від роботи або іншої діяльності не охоплюють порядок відсторонення від роботи у зв`язку з відмовою чи ухиленням від проведення обов`язкових профілактичних щеплень для запобігання захворюванню на COVID-19. Обов`язки роботодавців щодо забезпечення епідеміологічного благополуччя населення визначені не тільки Законом України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення». Постановою Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2021 року № 1096 передбачено, що відсторонення працівників в межах відповідних заходів боротьби з пандемією COVID-19 керівник підприємства, установи, організації проводить відповідно до статті 46 КЗпП України, частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб».

Таким чином, відсторонення від роботи (виконання робіт) певних категорій працівників, які відмовляються або ухиляються від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19, було передбачене законом. Приписи законів України з приводу такого відсторонення є чіткими, зрозумілими та за дотримання визначеної в них процедури дозволяють працівникові розуміти наслідки його відмови або ухилення від такого щеплення за відсутності медичних протипоказань, виявленої за наслідками медичного огляду, проведеного до моменту відсторонення, а роботодавцеві дозволяють визначити порядок його дій щодо такого працівника.

Зазначені правові висновки містяться в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року с праві №130/3548/21 (провадження № 14-82цс22).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 130/3548/21 (провадження № 14-82цс22) зазначено, що «нагальна необхідність ужиття державою у 2021 році заходів для захисту здоров`я населення (зокрема, для попередження поширення коронавірусу SARS-CoV-2, мінімізації ризиків ускладнень і смертності у хворих на COVID-19) не викликає сумнівів. Проте слід з`ясувати, чи було нагально необхідним відсторонення позивачки від роботи та наскільки саме таке відсторонення сприяло досягненню зазначеної легітимної мети.

За змістом Переліку № 2153 обов`язковим профілактичним щепленням проти COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають усі працівники визначених цим документом органів, закладів, підприємств, установ, організацій у разі відсутності абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень, відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом МОЗ від 16 вересня 2011 року № 595. Отже, Перелік № 2153 передбачав низку винятків, пов`язаних зі станом здоров`я конкретної людини, із загального правила про обов`язкову вакцинацію зазначених груп працівників незалежно від того, чи є в них об`єктивна необхідність контактувати на роботі з іншими людьми та з якою саме їх кількістю, тобто чи мають підвищений ризик інфікуватися коронавірусом SARS-CoV-2 та/або сприяти його подальшому поширенню. Критеріїв вибору підприємств, установ та організацій для включення до Переліку № 2153 останній не містить.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що відсторонення особи від роботи, що може мати наслідком позбавлення її в такий спосіб заробітку без індивідуальної оцінки поведінки цієї особи, лише на тій підставі, що вона працює на певному підприємстві, у закладі, установі, іншій організації, може бути виправданим за наявності дуже переконливих підстав. У кожному випадку слід перевіряти, чи була можливість досягнути поставленої легітимної мети шляхом застосування менш суворих, ніж відсторонення працівника від роботи, заходів після проведення індивідуальної оцінки виконуваних ним трудових обов`язків, зокрема, оцінки об`єктивної необхідності під час їхнього виконання особисто контактувати з іншими людьми, можливості організації дистанційної чи надомної роботи тощо».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 130/3548/21 (провадження № 14-82цс22) вказано, що: «застосування до позивачки передбачених Переліком № 2153 та Законом № 1645-ІІІ заходів не передбачало жодної індивідуальної оцінки виконуваних нею трудових обов`язків, зокрема об`єктивної необхідності під час їхнього виконання особисто контактувати з іншими людьми. Суди не встановили жодних фактів, які б підтверджували нагальність потреби у відстороненні саме позивачки від роботи. Відповідач не стверджував, що, обіймаючи посаду чергової по переїзду, позивачка могла спричинити поширення коронавірусної інфекції серед працівників АТ «Укрзалізниця», учасників дорожнього руху тощо. Її відсторонили від роботи, позбавивши на час відсторонення заробітку, лише тому, що вона працювала в АТ «Укрзалізниця», всі працівники якого підлягали обов`язковому щепленню проти COVID-19 (тоді як для працівників підприємств багатьох інших галузей економіки України таке щеплення було добровільним). Таке відсторонення не можна вважати пропорційним меті охорони здоров`я населення та самої позивачки.

Велика Палата Верховного Суду зауважує, що в кожному конкретному випадку для вирішення питання про наявність підстав для обов`язкового щеплення працівника проти COVID-19 і, відповідно, для відсторонення працівника від роботи, слід виходити не тільки з Переліку № 2153, але й оцінки загрози, яку потенційно на роботі може нести невакцинований працівник. Зокрема, слід враховувати і такі обставини, як:

- кількість соціальних контактів працівника на робочому місці (прямих/непрямих);

- форму організації праці (дистанційна/надомна), у тому числі можливість встановлення такої форми роботи для працівника, який не був щепленим;

- умови праці, у яких перебуває працівник і які збільшують вірогідність зараження COVID-19, зокрема потребу відбувати у внутрішні та закордонні відрядження;

- контакт працівника з продукцією, яка буде використовуватися (споживатися) населенням.

Визначаючи об`єктивну необхідність щеплення працівника і перевіряючи законність його відсторонення від роботи для протидії зараженню COVID-19, необхідно з`ясовувати наявність наведених вище та інших факторів. Однак апеляційний суд залишив указані обставини поза увагою та не врахував, що відповідач не обґрунтовував необхідність відсторонення позивачки тим, що вона, працюючи черговою по переїзду, створювала загрози, які б вимагали вжиття такого суворого заходу втручання у право на повагу до приватного життя, який позбавляв позивачку заробітку».

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Як на підставу задоволення своїх вимог ОСОБА_1 посилався на те, що його відсторонення від роботи з 10 грудня 2021 року на час відсутності щеплення проти COVID-19 без збереження заробітної плати є незаконним та таким, що порушує її право на працю.

Відповідно до посадової інструкції посади, яку займає позивач - майстер з ремонту, налагодження, перевірки та пуску устаткування атомних станцій (релейний захист та автоматика власних потреб блоків 1,2) 1 групи електричного цеху, який безпосередньо підпорядкований старшому майстру РЗА ВП.

Майстру РЗА ВП підпорядковується персонал групи з ремонту та обслуговування РЗА електроустаткування ВП РЦ, ТЦ енергоблока №2, обслуговуючий електроустаткування, закріплене за майстром РЗА ВП . Робоче Місце майстра РЗА ВП знаходиться в ДВ енергоблоку №1 приміщення №1ДО1704.

У технічному обслуговувані майстра РЗА ВП знаходяться пристрої РЗА і ланцюги вторинної комутації електроустаткування ВП енергоблоку №2.

Майстер РЗА ВП контролює дотримання особистої безпеки підлеглим персоналом, організовує роботи на закріпленому устаткуванні відповідно до вимог нарядо-допускної системи, при цьому забезпечувати дотримання підлеглим персоналом вимог правил і інструкцій з охорони праці та застосування безпечних прийомів і методів праці при виробництві робіт.

Протягом робочого дня робить обходи робочих місць підлеглого персоналу, що виконує роботи по наряду та розпорядженнях, при цьому контролює неухильне дотримання норм і правил з охорони праці при виконанні ремонтних робіт і застосування персоналом засобів індивідуального захисту, забезпечує правильне застосування підлеглим персоналом наявних в бригаді засобів захисту, інструменту, пристосувань, технологічного оснащення, верстатного устаткування, перевіряє застосування персоналом спецодягу, спецвзуття та інших засобів індивідуального захисту. Проводить регулярні обходи закріпленого устаткування і систем із записом у журналі обходів, При цьому здійснює контроль технічного стану устаткування і оперативно виявляти порушення в його роботі, здійснює огляд положення перемикаючих пристроїв (ключів, накладок та інш.) та контроль знаходження на робочому місці підлеглого персоналу протягом робочого дні (зміни) та у кінці робочого дня видає завдання підлеглому персоналу на наступний день під підпис у журналі нормованих завдань (п.1.6., 1.10.5.1, 5.2., 5.3).

Отже, вищевикладене свідчить про те, що форма організації праці ОСОБА_1 позбавляє його можливості працювати дистанційно (стаття 60-2 КЗпП України) чи надомно ( статті 60-1 КЗпП України), оскільки останній працює за графіком у зміні, та під час роботи відбувається безпосередній його контакт з іншими працівниками АЕС.

Враховуючи вищенаведене, а також те, що ВП ПУАЕС ДП «Енергоатом» належить до об`єктів, що має стратегічне значення для економіки і безпеки держави, умови праці позивача передбачають об`єктивну необхідність під час виконання посадових обов`язків особистого контакту з іншими людьми, що може збільшувати вірогідність зараження COVID-19, та зможе спричинити поширення коронавірусної інфекції серед працівників ВП ПУ АЕС.

Будучі обізнаним з 08 грудня 2021 року про обов`язкове щеплення від COVID-19 для працівників ВП ПУАЕС ДП «Енергоатом», ОСОБА_1 ухилився від вакцинації, а саме відмовившись, про що зазначив у заяві до Генерального директора ВП ЮУ АЕС від 08 грудня 2021 року, доказів наявності протипоказань до щеплення у встановлений відповідачем строк не надав, а тому відповідач, керуючись вимогами закону, правомірно видав наказ про відсторонення позивача від виконання ним своїх посадових обов`язків.

За такого, суд констатував нагальність потреби у відстороненні позивача від роботи та зазначив, що таке обмеження здійснюється відповідно до вимог закону, має легітимну мету захисту громадського здоров`я й запобігання поширення вірусу, а також є необхідним у демократичному суспільстві.

Апеляційним судом також враховано, що держава, встановивши відсторонення працівника від виконання обов`язків, який не має профілактичного щеплення, реалізує свій обов`язок щодо забезпечення безпеки життя і здоров`я інших працівників. Право позивача на працю було тимчасово обмежено з огляду на суспільні інтереси, оскільки ОСОБА_1 відмовився від обов`язкового щеплення. Втручання у вигляді обов`язковості певних щеплень ґрунтується на законі, має законну мету, є пропорційним для досягнення такої мети, та є цілком необхідним у демократичному суспільстві. За такого, на переконання апеляційного суду, є безпідставними доводи апеляційної скарги позивача щодо його дискримінації, оскільки не підтверджені належними доказами.

Щодо заявлених позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, то апеляційний суд керується наступним.

Частиною другою статті 2 КЗпП України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Згідно із частиною першою статті 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу, тобто заробітна плата виплачується саме за виконану роботу.

Оскільки під час відсторонення працівник тимчасово увільняється від виконання своїх трудових обов`язків та не може виконувати роботу, то такому працівникові заробітна плата в період відсторонення не виплачується, якщо інше не встановлено законодавством.

Чинним законодавством не передбачено обов`язку роботодавця щодо збереження за працівником заробітної плати на період його відсторонення від роботи у зв`язку з відмовою або ухиленням від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19. Водночас колективним та/або трудовим договором, рішенням роботодавця може бути передбачено інші умови.

Оскільки відсторонення ОСОБА_1 від роботи було правомірним, то у роботодавця не було обов`язку здійснювати працівникові визначені законодавством виплати. Доказів того, що трудовим договором було передбачено інші умови, суду надано не було.

На підставі наведеного колегія суддів вважає законним відсторонення позивача від роботи без збереження заробітної плати, у зв`язку з чим висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог є правильним.

Аргументи апеляційної скарги про те, що наказ про відсторонення ОСОБА_1 є незаконним та такий, що суперечить нормам міжнародного права спростовуються тим, що зазначений наказ обґрунтовано, серед іншого, Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 04 жовтня 2021 року № 2153, відносно якого Міністерство юстиції України зробило висновок, що він відповідає Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема статті 8 Конвенції «Право на повагу до приватного і сімейного життя», а також практиці Європейського суду з прав людини, свідченням чого є реєстрація цього наказу Міністерством юстиції України.

Посилання в апеляційній скарзі на добровільність вакцинації, у зв`язку з чим не може бути примусовою, висновків суду не спростовують, оскільки ЄСПЛ встановив, що втручання у приватне життя у вигляді обов`язку зробити щеплення ґрунтується на законі. Метою обов`язкового вакцинування є захист від хвороб, які можуть становити серйозну загрозу для здоров`я населення.

Доводи апеляційної скарги про невнесення профілактичного щеплення проти COVID-19 до переліку обов`язкових щеплень, закріпленого у ч.1 ст.12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та ч.1 ст. 27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» апеляційний суд відхиляє, оскільки цими ж нормами передбачено для працівників окремих професій необхідність проходження обов`язкових профілактичних щеплень також і проти інших відповідних інфекційних хвороб.

Посилання в апеляційній скарзі на відсутність доказів, на підтвердження достатньо часу у позивача для проходження медичного огляду перед щепленням та для надання відповідних документів на підтвердження проходження профілактичного щеплення проти COVID-19, а також відмови від вакцинації є безпідставними з огляду на наявність заяви від 08 грудня 2021 року позивача про відмову від щеплення на даний час, а також відсутністю доказів в матеріалах справи щодо протилежного.

Доводи апеляційної скарги щодо недотримання відповідачем процедури відсторонення позивача від роботи спростовуються викладеним вище.

Інші доводи зводяться до підстав позову та які були предметом дослідження в суді першої інстанції, яким суд надав відповідну правову оцінку з урахуванням всіх фактичних обставин справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства України, і з якою погоджується колегія суддів.

Європейський як суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги не спростовують обґрунтованих висновків суду, а тому апеляційна скарга на підставі ст. 375 ЦПК України підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду, яке ухваленням з додержанням норм матеріального та процесуального права - залишенню без змін.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 22 листопада 2022 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: Т.В. Крамаренко

Судді: В.І. Темнікова

Л.М. Ц арюк

Повний текст постанови складено 31 березня 2023 року.