01.06.2023 м. Бар Вінницької області
Барський районний суд Вінницької області в складі:
головуючого судді Питель О.В.,
секретар судового засідання Міршук Д.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку загального позовного провадження цивільну справу № 125/1126/22 за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Авто Ролідас» про захист прав споживачів,
У судове засідання позивач та представник позивача не з`явилися, подали до суду заяву про те, що позов підтримують та просять розглянути справу за їх відсутності, проти заочного розгляду справи не заперечують.
Представник відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Авто Ролідас» у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлений належним чином, з урахуванням положень п. 2 ч. 8 ст. 128 ЦПК України. Заяви про розгляд справи за його відсутності або про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Відзив на позовну заяву не подав.
01.06.2023 судом постановлено ухвалу про заочний розгляд справи.
Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, у зв`язку з неявкою у судове засідання всіх учасників справи.
Дослідивши матеріали справи, ураховуючи заяви позивача та представника позивача, суд встановив такі обставини та відповідні їм правовідносини.
За вказаним договором ТОВ «Авто Ролідас» та ОСОБА_1 зобов`язуються укласти в майбутньому договір купівлі-продажу (Основний договір) на належний ТОВ «Авто Ролідас» транспортний засіб марки: VOLKSWAGEN модель: СС, рік випуску: 2010, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 (далі-Транспортний засіб) (п. 1.1.).
Згідно з п. 1.2. Договору сторони зобов`язуються до 31.05.2022 укласти Основний договір.
ТОВ «Авто Ролідас» (Сторона-1) гарантує, що на момент укладання Основного договору транспортний засіб, визначений у п. 1.1. цього Договору, буде належати йому та не буде знаходитися під забороною відчуження, арештом, не буде предметом застави чи іншим засобом забезпечення виконання зобов`язань перед будь-якими фізичними та юридичними особами, а також не буде обтяжений будь-яким іншим чином, передбаченим чинним законодавством (п. 1.3.)
Згідно з п. 1.5. Договору ТОВ «Авто Ролідас» здійснило придбання транспортного засобу з онлайн-аукціону автомобілів після його погодження з ОСОБА_1 , який жодних заперечень та претензій щодо викупу транспортного засобу з метою подальшого укладення основного договору не має.
Згідно з п. 2.5. Договору сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення основного договору, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням.
Після укладення Основного договору транспортний засіб підлягає державній реєстрації на власника в одному із сервісних центрів МВС України (п. 3.1).
Відповідно до п. 4.1. Договір вступає в силу з моменту його підписання Сторонами, а саме 14.01.2022, і діє до 31.05.2022 або до укладення Основного договору.
Відомості про укладання між сторонами основного договору купівлі-продажу транспортного засобу відсутні.
Щодо позовних вимог про визнання недійсним попереднього договору купівлі-продажу транспортного засобу суд зазначає таке.
Згідно з ч. 1, 2, 4 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.
Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені у ст. 203 ЦК України, а саме: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину та визначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі судового рішення.
Відповідно до статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Статтею 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.
Згідно зі статтею 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).
За змістом положень ч. 1 ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги). Інформація про продукцію повинна містити, зокрема, назву товару, найменування або відтворення знака для товарів і послуг, за якими вони реалізуються; дані про основні властивості продукції, номінальну кількість (масу, об`єм тощо), умови використання; дані про ціну (тариф), умови та правила придбання продукції; найменування та місцезнаходження виробника (виконавця, продавця) і підприємства, яке здійснює його функції щодо прийняття претензій від споживача, а також проводить ремонт і технічне обслуговування. Нормативно-правовими актами, в тому числі технічними регламентами, можуть бути встановлені додаткові вимоги до змісту інформації про продукцію.
Відповідно до вимог ч. 1, 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.
Частина 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», яка визначає ознаки несправедливих умов договорів, що обмежують права споживача, до таких умов відносить, зокрема: надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору, проте згідно з вимогами ч. 4 ст. 18 цього Закону вони не застосовуються до операцій із цінними паперами, фінансовими послугами та іншими товарами або послугами, ціна яких залежить від зміни котировок або індексів на біржах чи ставок на фінансових ринках, які не контролюються продавцем.
Згідно зі ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.
Так, своїми підписами на договорі позивач засвідчив факт розуміння значення і умови попереднього договору та його правові наслідки; волевиявлення сторін є вільним і відповідає їх внутрішній волі; позивачем самостійно, свідомо та розумно, без впливу обману чи помилки укладено попередній договір, що свідчить про безпідставність посилання ОСОБА_1 на те, що відповідачем умисно вчинено дії з ведення його в оману при укладенні оспорюваного попереднього договору купівлі-продажу транспорт-ного засобу.
Дослідивши умови попереднього договору через призму наведених положень закону, суд вважає, що позивач не довів обставини введення його в оману, тому позов у частині визнання недійсним попереднього договору купівлі-продажу транспортного засобу, що укладений 14.01.2022 між ОСОБА_1 та ТОВ «Авто Ролідас», задоволенню не підлягає.
Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача суми сплаченого авансу за попереднім договором купівлі-продажу транспортного засобу суд зазначає таке.
Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
В силу положень ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.
Згідно з ч. 1, 2 ст. 570 ЦК України, завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання.
Відповідно до ст. 571 ЦК України, якщо порушення зобов`язання сталося з вини боржника, завдаток залишається у кредитора. Якщо порушення зобов`язання сталося з вини кредитора, він зобов`язаний повернути боржникові завдаток та додатково сплатити суму у розмірі завдатку або його вартості. Сторона, винна у порушенні зобов`язання, має відшкодувати другій стороні збитки в сумі, на яку вони перевищують розмір (вартість) завдатку, якщо інше не встановлено договором. У разі припинення зобов`язання до початку його виконання або внаслідок неможливості його виконання завдаток підлягає поверненню.
Статтями 610, 611 ЦК України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання, і у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплатою неустойки і відшкодування збитків та моральної шкоди.
Згідно з ч. 1 ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором (ст. 635 ЦК України).
Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), у який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору.
Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства.
Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.
Сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства.
Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.
Згідно з умовами Попереднього договору сторони зобов`язалися до 31.05.2022 укласти Основний договір (п. 1.1, 1.2. Договору).
Аналогічний правовий висновок висловлено у постановах Верховного Суду від 30.01.2019 № 461/5297/16-ц, від 17.06.2021 у справі № 711/5065/15-ц.
Вирішуючи чи підлягають задоволенню вимоги про стягнення пені, суд виходить з такого.
Позивач просить стягнути пеню з відповідача на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до цих положень Закону, у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.
Оскільки між сторонами було укладено лише попередній договір, яким не визначено виконання робіт чи надання послуг та строку для цього, а лише строк на укладення договору купівлі-продажу транспортного засобу у майбутньому до 31.05.2022, то прострочення відповідачем виконання цієї умови, на думку суду, не охоплюється поняттям ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», тому позовні вимоги про стягнення пені задоволенню не підлягають.
Вирішуючи чи підлягають задоволенню вимоги про стягнення інфляції, суд виходить з такого.
Статтею 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Позивач не висував вимогу про стягнення 3 % річних, що передбачені ст. 625 ЦК України, висловив вимогу про стягнення інфляційних втрат, тому суд вважає, що у цій частині позовні вимоги слід задовольнити.
Разом з тим, суд вважає, що позивачем під час виконання розрахунку інфляційних втрат, невірно застосовано період.
Оскільки ТОВ «Авто Ролідас» до 31.05.2022 не виконало зобов`язання за попереднім договором від 14.01.2022, то у нього з 01.06.2022 виник обов`язок з повернення завдатку, який був сплачений позивачем, тому суд вважає, що з відповідача підлягають стягненню інфляційні втрати за період з 01.06.2022 по 15.08.2022 (день звернення до суду).
Суд розраховує інфляцію так.
Розрахунок суми заборгованості з урахуванням індексу інфляції:
Щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди, суд зазначає таке.
Позивач у позовній заяві вказав, що він зазнав моральної шкоди, внаслідок дій відповідача, а саме введення його в оману. Оскільки суд дійшов висновку про недоведеність вказаних обставин та відмову у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним попереднього договору купівлі-продажу транспортного засобу з підстав введення відповідачем позивача в оману, то у задоволенні вимоги про стягнення моральної шкоди також слід відмовити.
Відповідно до ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом судової справи належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Оскільки на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу, позивачем до матеріалів позовної заяви не долучено квитанцію до прибуткового касового ордера та детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, то суд дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення вказаних витрат на правничу допомогу.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до ст. 4 Закону України «Про судовий збір», судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. За подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою, сплаті підлягає судовий збір у розмірі - 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, немайнового - 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Беручи до уваги, що позов ОСОБА_1 задоволено частково, останнього звільнено від сплати судового збору за подання позовної заяви, з відповідача підлягає стягненню судовий збір у дохід держави пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
На підставі викладеного, керуючись ст. 12, 13, 81, 141, 263-265, 280-282, 352, 354 ЦПК України, суд
Позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Авто Ролідас» про захист прав споживачів задовольнити частково.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Авто Ролідас» у дохід держави судовий збір у сумі 997,54 грн (дев`ятсот дев`яносто сім гривень п`ятдесят чотири копійки).
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його складання до Вінницького апеляційного суду. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Заочне рішення суду набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Заочне рішення може бути переглянуте Барським районним судом Вінницької області за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 30 днів з дня проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення не було вручене в день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення також може бути поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин.
Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , місце проживання зареєстроване за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ).
Суддя