ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5129/23 Справа № 227/1690/22 Суддя у 1-й інстанції - Притуляк С.А. Суддя у 2-й інстанції - Мірута О. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2023 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :

головуючого судді Мірути О.А.

суддів Тимченко О.О., Хейло Я.В.

за участю секретаря судового засідання - Тимофєєвої В.О.

сторони:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: Добропільська міська рада

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 10 квітня 2023 року про закриття провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Добропільської міської ради про визнання права власності на земельну ділянку (суддя Притуляка С.А.), ухваленого в приміщенні Добропільського міськрайонного суду Донецької області,

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Добропільської міської ради про визнання права власності на земельну ділянку.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що позивач є лікарем ветеринарної медицини, з 1996 року займав земельну ділянку по АДРЕСА_1 по договору оренди напівзруйнованої будівлі насосної станції Добропільського заводу ЗБНТ з послідуючою реконструкцією під ветеринарну установу, де і побудував ветеринарну аптечний-консультаційний пункт.

Рішенням Добропільської міської ради №158/1 від 21.04.1999р. була надана земельна ділянка 0,2199 га в тимчасове користування на 5 років (індекс цільового призначення «1.11.6 Іншої комерційної діяльності», категорія земель «землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення. 21.05.1999р. позивач оформив договір на 0,2199 га для розміщення ветеринарного аптечно-консультативного пункту, з оплатою земельного податку. Після переходу з загальної системи на єдиний податок (як підприємець), позивач був звільнений від його сплати, однак, продовжував його сплачувати та не має заборгованості.

25.01.2000р. державна технічна комісія актом ввела в експлуатацію 1-шу чергу будівництва, а саме ветеринарно аптечний-консультаційний пункт, вбиральня, сарай, приміщення сторожа. Право власності на будівлі належить позивачу на підставі свідоцтва про право власності від 30.04.2003р.

21.11.2021р. позивачем подану заяву, яку відповідач зареєстрував 22.11.2022р. за №03/5604-14/01, однак рішення по ній не приймав.

З відповіді начальника відділу у Добропільському районі Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області №330/103-21 від 25.05.2021р. вбачається, що до даних позивача як ветеринарного лікаря та його ветеринарної установи внесені помилкові в офіційних документах були внесені помилкові відомості, а саме відповідач перевів позивача ветеринарного лікаря з Міністерства сільського господарства до Міністерства охорони здоров`я, при отриманні та наявності самої ліцензії на ветеринарну практику, отриманої в Міністерстві сільського господарства на підставі ЗУ «Про ветеринарну медицину».

Посилаючись на принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці з такою ділянкою та положення ст..ст.15, 16, 344, 377,392 ЦК України та ст..120 Земельного кодексу України, просить визнати за ним право власності на земельну ділянку по АДРЕСА_1 , орієнтовною площею 0,2199 га для експлуатації та обслуговування будівель та споруд ветеринарного аптечно-консультаційного пункту; визнати факт, що земельна ділянка 0,2199 га по АДРЕСА_1 надана позивачу рішенням Добропільської міської ради №158/1 від 21.04.1999р. з цільовим призначенням 1.11.6 для іншої комерційної діяльності, категорія земель «землі промисловості, транспорту, зв`язку енергетики, оборони та іншого призначення» після прийняття рішення Добропільської міської ради №123/5-42 від 24.03.1999р. про повернення зазначеної земельної ділянки 0,2199 га Добропільським заводом ЖБК до фонду земель міста; визнати факт, що відомості про земельну ділянку 0,2199 га по АДРЕСА_1 автоматично не було перенесено до Державного земельного кадастру та в публічній карті відсутні; визнати право позивача змінити самостійно цільове використання землі 0,2199 га по АДРЕСА_1 без зміни виду діяльності на підставі абзацу ч.4 ч.2 ст.20 ЗК України.

Ухвалою Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 10 квітня 2023 року провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Добропільської міської ради про визнання права власності на земельну ділянку закрито.

Не погоджуючись з ухвалою, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що суд дійшов помилкового висновку про те, що позивач є фізичною особою підприємцем, оскільки позивач звернувся з позовом щодо захисту свого права на земельну ділянку, під будівлями, які належать позивачу на підставі свідоцтва про право власності від 30.04.2003 року.

Судом не взято до уваги, що рішенням Добропільської міської ради № 158/1 від 21.04.1999 року була надана ділянка 0, 2199 га в тимчасове користування на 5 років позивачу як фізичній особі, а не як підприємцю.

При проведенні державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомості суб`єктом права власності визнається саме фізична особа, яка може бути власником будь-якого майна, при цьому правовий статус фізичної особи-підприємця не впливає на правовий режим майна, що перебуває у його власності.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Відповідно до ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

У судове засідання апеляційного суду сторони не з`явились, про день та час розгляду справи повідомлені належним чином.

Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.

Виходячи з вимог п.11 частини 3 статті 2 ЦПК України щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, статті 371 ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги, а також зважаючи на вимоги ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів визнала неявку сторін та їх представників в судове засідання такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, за наявними матеріалами справи, наданих відзивів, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Виконавчого комітету Добропільської міської ради від 21.04.1999 № 158/1 надано ОСОБА_1 у тимчасове користування терміном на 5 років земельну ділянку площею 0, 2199 га по АДРЕСА_1 для розміщення ветеринарного аптечно-консультаційного пункту. Згідно українського класифікатора використання землі - п.1.11.6 іншої комерційної діяльності. (а.с. 14)

21.05.1999 року на підставі рішення Виконавчого комітету Добропільської міської ради від 21.04.1999 № 158/1, між сторонами укладено договір тимчасового користування земельної ділянки площею 0, 2199 га по АДРЕСА_1 (а.с. 11-12)

Актом державної технічної комісії про готовність закінченого будівництвом об`єкта в експлуатацію від 25.01.2000 року введено в експлуатацію ветеринарний аптечно-консультаційний пункт по АДРЕСА_1 .

Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 02.02.2000 року, ОСОБА_1 на праві власності належить ветеринарний аптечно-консультаційний пункт по АДРЕСА_1 (а.с. 17)

Згідно листа ГУ ДПС у Донецькій області № 33653/6/05-99-24-12-20 від 15.12.2021 року, ОСОБА_1 перебуває на податковому обліку як фізична особа-підприємець у Добропільській ДПІ (Добропілський район) ГУ ДПС у Донецькій області з 17.04.1995 року. (а.с.6)

Відповідно до ст.1 Закону України «Про ветеринарну медицину», ліцензований лікар ветеринарної медицини - лікар ветеринарної медицини, який постійно працює в закладі ветеринарної медицини чи ветеринарній аптеці, або фізична особа - підприємець, яка має кваліфікацію лікаря ветеринарної медицини та отримала ліцензію на здійснення певних видів діяльності в галузі ветеринарної медицини.

Статтею 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За ст.125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.

За вимогами ч.1 ст.18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.

Судова юрисдикція - це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі встановленого законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, можуть бути суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Відповідно до ч.1 ст.19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Отже, в порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Справи, що відносяться до юрисдикції господарських судів, визначено ст.20 ГПК України.

Так, за змістом п.1 ч.1 ст.20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці.

З аналізу наведеної вище норми вбачається, що законодавець відніс до юрисдикції господарських судів справи: 1) у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та 2) у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи -підприємці.

Відповідно до ч.2 ст. 4 ГПК України право на звернення до господарського суду мають юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відповідно до п.1.3. Постанови Пленуму господарського суду України №12 від 29.05.2013 року «Про деякі питання практики застосування законодавства про оренду (найм) майна» у вирішенні питань стосовно визначення підвідомчості і підсудності справ зі спорів, пов`язаних із застосуванням законодавства про оренду, господарським судам слід враховувати викладене в постанові пленуму Вищого господарського суду України від 24.10.2011 № 10 "Про деякі питання підвідомчості і підсудності справ господарським судам".

Водночас необхідно виходити з того, що територіальна підсудність господарському суду справ у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів оренди (найму) і у спорах про визнання цих договорів недійсними, а також справи у спорах, що виникають при виконанні цих договорів визначається за правилами статті 15 ГПК; що ж до справ у спорах про право власності на орендоване майно або про витребування цього майна з чужого незаконного володіння чи про усунення перешкод у користуванні майном, відповідачами в яких виступають інші, крім сторін за договором, особи, то вони розглядаються за місцезнаходженням майна (частина третя статті 16 ГПК).

Відповідно до статті 42 Господарського кодексу України (далі - ГК України) підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Відтак підприємець - це юридичний статус фізичної особи, який засвідчує право цієї особи на зайняття самостійною, ініціативною, систематичною, на власний ризик господарською діяльністю з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Власник має право використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності (частина перша статті 320 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Тобто фізична особа, яка є власником, зокрема, земельної ділянки, має право використовувати її для здійснення підприємницької діяльності.

Фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом (частина друга статті 50 ЦК України).

Відповідно до частини третьої статті 128 ГК України громадянин може здійснювати підприємницьку діяльність безпосередньо як підприємець або через приватне підприємство, що ним створюється.

Згідно з частиною першою статті 128 ГК України громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу.

У відповідності із частиною першою статті 58 ГК України суб`єкт господарювання підлягає державній реєстрації як юридична особа чи фізична особа - підприємець у порядку, визначеному законом.

Згідно з відкритими даними з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на дату укладення договору оренди земельної ділянки ОСОБА_1 мав статус фізичної особи-підприємця.

За частиною першою статті 173 ГК України зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, у силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або відмовитися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку, є господарським зобов`язанням.

Майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями. Господарські договори укладаються за правилами, встановленими ЦК України, з урахуванням особливостей, передбачених ГК України, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів (стаття 179 ГК України).

Таким чином, однією з ознак господарського договору, що дозволяє відокремити його від інших видів договорів (у тому числі цивільних), є особливий суб`єктний склад. Зокрема, договір, у якому сторонами є суб`єкти господарювання (наприклад, юридична особа та громадянин, зареєстрований на час його укладення як підприємець), є господарським, відтак і зобов`язання, що з нього виникають, є господарськими.

Зобов`язання припиняється ліквідацією юридичної особи (боржника або кредитора), крім випадків, коли законом або іншими нормативно-правовими актами виконання зобов`язання ліквідованої юридичної особи покладається на іншу юридичну особу, зокрема за зобов`язаннями про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю (стаття 609 ЦК України).

Проте до підприємницької діяльності фізичних осіб згідно зі статтею 51 ЦК України застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.

Частиною третьою статті 46 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців» передбачено, що фізична особа позбавляється статусу підприємця з дати внесення до ЄДР запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності ФОП.

Відповідно до статті 52 ЦК України ФОП відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

За змістом статей 51, 52, 598-609 ЦК України, статей 202-208 ГК України, статті 46 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців» однією з особливостей підстав припинення зобов`язань для ФОП є те, що у випадку припинення суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи (виключення з реєстру суб`єктів підприємницької діяльності) її зобов`язання за укладеними договорами не припиняються, а залишаються за нею як фізичною особою, оскільки фізична особа не перестає існувати. ФОП відповідає за своїми зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном.

Таким чином, виходячи із суб`єктного складу та змісту правовідносин сторін як таких, що виникли з господарського договору, зобов`язання за яким у відповідача із втратою його статусу як ФОП не припинились.

Аналогічний висновок викладено у постанові Велика Палата Верховного Суду від 9 жовтня 2019 року справа № 127/23144/18

Оскільки за рішенням Добропільської міської ради № 158/1 від 21.04.1999 року земельна ділянка надана в оренду ОСОБА_1 для зайняття господарською діяльністю і, підписуючи договір оренди земельної ділянки, позивач мав статус фізичної особи-підприємця, припинення яких не припиняє зобов`язань за укладеним договором.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що спір про визнання права власності на земельну ділянку, має розглядатися за правилами господарського судочинства.

Також слід зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

При цьому, колегією суддів враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374, статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержання норм матеріального і процесуального права.

За вищевикладених обставин колегія суддів вважає, що ухвалу суду першої інстанції є законною та обґрунтованою. Судом повно та всебічно досліджені наявні в матеріалах справи докази, їм надана правильна оцінка, порушень норм матеріального та процесуального права не допущено. Підстави для скасування, зміни ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 відсутні.

Керуючись статтями 374, 375, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 10 квітня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий:

Судді: