ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4940/23 Справа № 202/4998/21 Суддя у 1-й інстанції - Марченко Н. Ю. Суддя у 2-й інстанції - Халаджи О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2023 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

судді - доповідача Халаджи О. В.

суддів: Канурної О.Д., Космачевської Т.В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами, у письмовому провадженні у м. Дніпро апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Акціонерний Банк «Укргазбанк» на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 14 лютого 2023 року у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства Акціонерний Банк «Укргазбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором (суддя першої інстанції Марченко Н.Ю.)

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2021 року позивач Публічне акціонерне товариство Акціонерний Банк «Укргазбанк» звернулось до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, в якому просило стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором № 2020/ОВР/372-000497 від 13.07.2020 року, яка станом на 23.02.2021 року становить 5919,74 грн.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 14 лютого 2023 року в задоволенні позову Публічного акціонерного товариства Акціонерний Банк «Укргазбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено.

Із вказаним рішенням суду не погодилась представник Банку Старенко Т.М. , та подала апеляційну скаргу, вважає, що воно ухвалено з порушенням норм матеріального права та без з`ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що 13.07.2020 року під час звернення відповідача до Банку для укладення договору, він надав паспорт, копію якого додана до позовної заяви. Дійсність цього паспорту було перевірено співробітником Банку на сайті МВС України. На цьому сайті до цього часу зазначено, що паспорт відповідача НОМЕР_1 : не знайдено серед викрадених та втрачених.

Також наголошує на тому, що судом першої інстанції зроблено висновок, що фотокартка відповідача у паспорті, що наданий позивачем, не відповідає фотокартками, що містяться у паспорті громадянина України, виданому 06.08.2020 року, у посвідченні водія виданому 16.10.2020 року, у закордонному паспорті, виданому 10.09.2015 року, у військовому квитку, виданому 26.04.2006 року, вказує, що з часом зовнішність людини змінюється.

Представником відповідача відповідність наданої копії оригіналу паспорта, вкраденого 09.07.2020 року, засвідчена 10.10.2022 року.

Звертає увагу суду, що відповідачем не надано довідку про визнання недійсним паспорта НОМЕР_1 , що виданий 18 вересня 2013 року Індустріальним РВ у м. Дніпропетровську ГУ ДМС України в Дніпропетровській області.

Старенко Т.М. просила рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 14 лютого 2023 року скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги Банку задовольнити в повному обсязі.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Відповідно до частини 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою «Апеляційне провадження».

Згідно частини 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За таких обставин, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено,що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами,якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

В даній справі ціна позову становить, 5919,74 гривень, тобто менше ста розмірів прожиткового мінімуму(2684 х 100 = 268400)., а тому справа підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами, у письмовому провадженні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно з копією заяви-договору № 2020/І_С/372-000920 від 13.07.2020 року у Публічному акціонерному товаристві Акціонерний банк «УКРГАЗБАНК» був оформлений кредитний договір, відповідно до якого банк зобов`язаний надати ОСОБА_1 кредит у вигляді встановленого ліміту на платіжну картку строком на 12 місяців зі сплатою процентів за користування кредитними коштами.

Згідно з наданою позивачем випискою по рахунку, заборгованість за вказаним кредитним договором складає: заборгованість по кредиту (поточна) 4943,52 грн., заборгованість по процентах (поточна) 176,34 грн., заборгованість по процентам (прострочена) 799,88 грн.

Заявляючи вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за вказаним кредитним договором у загальному розмірі 5919 грн. 74 коп., банк надав суду копію заяви-договору № 2020/І_С/372-000920 від 13.07.2020 року та копію паспорта громадянина України серії НОМЕР_1 , виданого 18 вересня 2013 року на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що був поданий під час оформлення кредиту та на підставі якого працівником банку встановлено особу, якій фактично видано кредит.

14.07.2020 року ОСОБА_1 звертався до Новокадацького ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області з приводу викрадення його майна. За заявою відповідача було розпочате кримінальне провадження № 0000053 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 185 КК України.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що вказані докази в їх сукупності спростовують факт укладення відповідачем 13.07.2020 року кредитного договору з Публічним акціонерним товариством Акціонерний банк «УКРГАЗБАНК». Позивачем не надано доказів підписання відповідачем заяви-договору від 13.07.2020 року та отримання відповідачем кредитним коштів за таким договором.

Апеляційний суд погоджується з даним висновком суду першої інстанції.

Вирішуючи між сторонами спір про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором, суд враховує, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (стаття 626 ЦК України).

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України).

Згідно зі статтею 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 26 жовтня 2022 року в справі № 227/3760/19-ц, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми правочину, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

Відсутність на письмовому тексті правочину (паперовому носії) підпису його учасника чи належно уповноваженої ним особи означає, що правочин у письмовій формі не вчинений.

Наявність же сама по собі на письмовому тексті правочину підпису, вчиненого замість учасника правочину іншою особою (фактично невстановленою особою, не уповноваженою учасником), не може підміняти належну фіксацію волевиявлення самого учасника правочину та створювати для нього права та обов`язки поза таким волевиявленням.

Відсутність вольової дії учасника правочину щодо вчинення правочину (відсутність доказів такого волевиявлення за умови заперечення учасника правочину) не можна ототожнювати з випадком, коли волевиявлення учасника правочину існувало, але не відповідало ознакам, наведеним у частині третій статті 203 ЦК України: волевиявлення не було вільним чи не відповідало його внутрішній волі.

Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання правочину недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил статей 229-233 ЦК України про правочини, вчинені з дефектом волі - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.

Тобто як у частині першій статті 215 ЦК України, так і в статтях 229-233 ЦК України йдеться про недійсність вчинених правочинів у випадках, коли існує волевиявлення учасника правочину, зафіксоване в належній формі (що підтверджується, зокрема, шляхом вчинення ним підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає волі цього учасника правочину. Тож внаслідок правочину учасники набувають права і обов`язки, що натомість не спричиняють для них правових наслідків.

У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків, то правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою взагалі не набуті, а правовідносини за ним не виникли.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц зроблений правовий висновок про те, що правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З матеріалів справи вбачається, що згідно з копією заяви-договору № 2020/І_С/372-000920 від 13.07.2020 року у Публічному акціонерному товаристві Акціонерний банк «УКРГАЗБАНК» був оформлений кредитний договір, відповідно до якого банк зобов`язаний надати ОСОБА_1 кредит у вигляді встановленого ліміту на платіжну картку строком на 12 місяців зі сплатою процентів за користування кредитними коштами.

Із вказаної заяви-договору вбачається, що місцем працевлаштування ОСОБА_1 зазначено КП «Дніпрогаз», зварювальник, номер мобільного телефону НОМЕР_2 .

З матеріалів справи також вбачається, що 14.07.2020 року ОСОБА_1 звертався до Новокадацького ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області з приводу викрадення його майна. За заявою відповідача було розпочате кримінальне провадження № 0000053 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 185 КК України.

Згідно трудової книжки відповідача НОМЕР_3 з 01.08.2015 року по 31.10.2017 року, останні працював у ПП «ДАСк-Центр», 24.08.2018 року по теперішній час працює в ТОВ «Станкомплект» на посаді менеджер з питань регіонального розвитку.

З долучених відповідачем до матеріалів справи документах та долученої Банком копії паспорту на підставі якого було виданого кредит вбачається, що фотокартка не відповідає документам які надав відповідач на спростування доказів позивача.

Крім того, як було встановлено апеляційним судом, у заяві на видачу кредиту також є розбіжності, а саме у місці роботи відповідача та номеру мобільного телефону, зазначена інформація яка не відповідає дійсності та спростована відповідачем.

Апеляційний суд не вбачає підстав для скасування законного та обґрунтованого рішення, оскільки суд першої інстанції у судовому засіданні особисто переконався у розбіжностях у фото.

Доводи позивача, що паспорт серія НОМЕР_1 відсутній на сайті серед викрадених та втрачених також не можу слугувати для задоволення позову, оскільки відомості про втрати могло бути не внесено, а те що паспорт було вкрадено підтверджується заявою відповідача до поліції і витягом з ЄРДР.

Таким чином, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення і, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Інші наведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновкам суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що заочне рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.

Керуючись ст. 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Акціонерний Банк «Укргазбанк» залишити без задоволення.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 14 лютого 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді: О.В. Халаджи

О.Д. Канурна

Т.В. Космачевська