ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4750/23 Справа № 932/9861/21 Суддя у 1-й інстанції - Цитульський В. І. Суддя у 2-й інстанції - Максюта Ж. І.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 червня 2023 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - Максюти Ж.І.

суддів - Барильської А.П., Зайцевої С.А.

за участю секретаря -Ніколиної А.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою представника Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - адвоката Сокуренко Наталії Вікторівни на рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 22 грудня 2022 року за позовом акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , який діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Управління-служба у справах дітей Шевченківської районної у місті Дніпрі ради про виселення, -

В С Т А Н О В И Л А:

22 листопада 2021 року до суду звернувся позивач із вищезазначеним позовом, в якому просив виселити ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , які зареєстровані та/або проживають у квартирі (предмет іпотеки) розташованій за адресою АДРЕСА_1 та зняти їх з реєстрації.

Між банком та відповідачем 1 було укладено кредитний договір за яким банк надав відповідачу грошові кошти в розмірі 125000 доларів США строком до 03.09.2037. В забезпечення виконання зобов`язання укладено договір іпотеки, за яким відповідач надав в іпотеку квартиру АДРЕСА_2 . Відповідач своїх зобов`язань не виконав, в квартирі, що є предметом іпотеки бужли зареєстровані ОСОБА_3 та ОСОБА_2 . Таким чином, усі мешканці спірної квартири повинні виселитися з квартири.

Рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 22 грудня 2022 року в задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що квартира, яка передана в іпотеку, належить на праві власності ОСОБА_1 . Отже, виселення з такої квартири проводиться з наданням іншого постійного житла, яке за положенням ч. 2 ст. 109 ЖК Української РСР вказується у рішенні суду.

Зазначення іншого постійного жилого приміщення, яке відповідно до вимог закону має бути надане особам одночасно з їхнім виселенням, є обов`язком позивача.

Викладене узгоджується з правовими висновками, наведеними у постановах Верховного Суду України від 18.03.2015 (провадження № 6-39цс15), від 02.09.2015 (провадження № 6-1049цс15), від 30.09.2015 (провадження №6-1892цс15), від 21.12.2016 (провадження № 6-1731цс16).

Виселення з іпотечного майна відбувається у разі порушення Кредитного договору або договору Іпотеки шляхом направлення письмової вимоги про усунення порушення. Як встановлено з матеріалів цивільної справи позивачем не надано доказів направлення такого повідомлення відповідачам.

Слід зазначити, що позивачем взагалі окрім кредитного договору, договору іпотеки та довідки про склад сім`ї не надано більше жодних доказів. Довідка про склад сім`ї не містить інформації коли були зареєстровані особи.

Не погодившись із рішенням суду, представник АТ КБ «ПриватБанк» - адвокат Сокуренко Н.В. подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити та здійснити розподіл судових витрат.

Посилається на те, що оскаржуване рішення суду є необґрунтованим, незаконним, винесеним з порушенням норм процесуального та матеріального права, та на невідповідності висновків суду обставинам справи.

Зазначає, що іпотечне майно придбане за кредитні кошти. Договором іпотеки, а саме п.18.12 укладеним між відповідачем та позивачем, передбачено обов`язок іпотекодавця не надавати документи у відповідні державні органи з метою реєстрації будь-яких осіб у предметі іпотеки без згоди іпотекодержателя. Іпотекодержатель не надавав своєї згоди на відповідну реєстрацію осіб за адресою предмету іпотеки.

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 грудня 2013 року по справі № 403/14600/12 частково задоволено позов банку про звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме: звернено стягнення на предмет іпотеки - квартиру, загальною площею 65,60 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №№DNDZGК00000955 від від 03.09.2007 року в розмірі 125000,00 доларів США

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 посилаючись на те, що рішення суду є законним та обґрунтованим просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Суд апеляційної інстанції заслухавши доповідь судді-доповідача, щодо змісту рішення, яке оскаржене, доводів апеляційної скарги та меж, в яких повинна здійснюватися перевірка, встановлюватися обставини і досліджуватися докази, вислухавши пояснення з`явившихся осіб, дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 03 вересня 2007 року між АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_1 був укладений договір №DNDZGК00000955, відповідно до якого ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 125000,00 доларів США з кінцевим терміном повернення 03.09.2037 року.

В забезпечення виконання зобов`язань за договором між позивачем та відповідачем був укладений договір іпотеки від 03.09.2007 року, згідно з яким відповідач надав в іпотеку нерухоме майно, а саме квартиру загальною площею 65,60 кв.м. житловою площею 57,10 кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , що належить відповідачу-1 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу.

Так, відповідно до п. 18.12 договору іпотеки визначений обов`язок іпотекодавця не надавати документи у відповідні державні органи з метою реєстрації будь-яких осіб у предметі іпотеки без згоди на це іпотекодержателя.

З довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні /будинку осіб виданої від 11.10.2021 року вбачається, що за адресою: АДРЕСА_3 зареєстровані ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 .

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 грудня 2013 року по справі № 403/14600/12 задоволено позов банку про звернення стягнення на предмет іпотеки-квартиру, загальною площею 65,60 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №DNDZGK00000955 від 03.09.2007 року в розмірі 245173,85 доларів США, яка складається з: 127144,89 доларів США - заборгованість за кредитом; 46425,84 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 9538,38 доларів США - заборгованість по комісії за користуванням кредитом, 50360,00 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором, а також штрафи відповідно до Договору: 31,29 доларів США - штраф (фіксована частина), 11673,46 доларів США - штраф (процентна складова), шляхом продажу вказаного предмету іпотеки (на підставі договору іпотеки № DNDZGK00000955 від 03.09.2007 року) ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» (49094, м. Дніпропетровськ, вул. Набережна Перемоги, 50, ) з укладанням від імені ОСОБА_1 , іпн. НОМЕР_1 , договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки.

Відмовлено ПАт КБ «ПРИВАТБАНК» у задоволенні позовних вимог про виселення та зняття з реєстраційного обліку.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про виселення відповідача та інших зареєстрованих за даною адресою осіб, суд першої інстанції керувався статтею 109 Житлового кодексу України - ЖК України, яка встановлює правило про неможливість виселення громадян із жилих приміщень, придбаних не за рахунок кредиту (позики) без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення.

Крім цього, судом зазначено, що виселення з іпотечного майна відбувається у разі порушення Кредитного договору або договору Іпотеки шляхом направлення письмової вимоги про усунення порушення, але позивачем не надано доказів направлення такого повідомлення відповідачам.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується і колегія суддів.

Відповідно до частин 1, 3 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою стаття 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає.

Частиною першою статті 40 Закону України "Про потеку" передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК України, у частині першій якої передбачені підстави виселення. Частина третя статті 109 цього Кодексу регулює порядок виселення громадян.

За змістом частини третьої статті 109 ЖК України та частини другої статті 40 Закону України "Про іпотеку" після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК України громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК України установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою цього жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК України.

Отже особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому за положенням частини другої статті 109 ЖК України постійне житло вказується в рішенні суду.

При виселенні в судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Виселення громадян з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредитних коштів, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання (частина четверта статті 109 ЖК України).

Доводи викладені в апеляційній скарзі в їх сукупності, не впливають на правильність прийнятого судом рішення та не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Крім цього, стаття 40 та пункт 52 розділу VI Закону України «Про іпотеку» проголошує що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування щодо нерухомого майна (нерухомості), що належить фізичним особам та перебуває в іпотеці за споживчими кредитами, зокрема зупиняється дія статті 40 (у частині виселення мешканців із житлових будинків та приміщень, переданих в іпотеку, щодо яких є судове рішення про звернення стягнення на такі об`єкти) цього Закону.

24 лютого 2022 року Указом Президента України №64/2022 в Україні введений воєнний стан, дію якого відповідно до положень Закону України "Про затвердження Указу Президента України "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні" з послідуючими змінами.

Апеляційний суд виходить з того, що виселення не може бути дозволено без детальної оцінки положень чинного законодавства України, відповідно до якого у період дії в Україні воєнного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування зупиняється дія статті 40 (у частині виселення мешканців із житлових будинків та приміщень, переданих в іпотеку, щодо яких є судове рішення про звернення стягнення на такі об`єкти).

Так суд зобов`язаний оцінити достовірність тверджень відповідача про відсутність у нього іншого житла і ризик порушення її права через задоволення позову.

Не вбачається дотримання справедливого балансу в разі виселення відповідачів та непонолітньої дитини під час військового стану з нерухомого майна, житла, котре перебуває в іпотеці Банку за споживчим кредитом.

При вирішенні цієї справи, суд правильно визначив характер правовідносин між сторонами, правильно застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Правильність такого висновку підтверджується правовими висновками, сформульованими у постановах об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 295/4514/16 та від 12 квітня 2021 року у справі № 310/2950/18, а тому підстав для задоволення позову немає.

Також, Законом України № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», запроваджено мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, тобто і на виселення із такого майна.

У зв`язку з цим можна зробити висновок, що держава цілеспрямовано вносила законодавчі обмеження, направлені на захист прав громадян України, щодо виселення, які пов`язані з виконанням зобов`язань за кредитами, наданими в іноземній валюті та забезпеченими іпотекою, у тому числі і під час воєнного стану.

Вказана обставина обумовлена тим, що фізична особа, яка отримала кредит у іноземній валюті, не має впливу на здешевлення гривні, коливання валютного курсу, проте саме держава зобов`язана забезпечувати,як дотримання прав усіх суб`єктів, так і баланс прав, у тому числі і прав кредитодавця та позичальника у кредитних правовідносинах.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, з урахуванням встановлених обставин справи, доводи скаржника не дають правових підстав для інших висновків по суті вирішення спору, ніж тих, яких дійшов суд першої інстанції, і не вказують на допущення судом порушень норм матеріального та/або процесуального права, які б були обов`язковою підставою для скасування оскаржуваного рішення, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки, апеляційна скарга не підлягає задоволенню, тому судові витрати покладаються на учасника справи, який звернувся з апеляційною скаргою.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - адвоката Сокуренко Наталії Вікторівни - відхилити.

Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 вересня 2022 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена відповідно до чинного законодавства.

Головуючий: Ж.І. Максюта

Судді: А.П.Барильська

С.А.Зайцева