ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2041/23 Справа № 210/1806/20 Суддя у 1-й інстанції - Сільченко В.Є. Суддя у 2-й інстанції - Агєєв О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2023 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Агєєва О.В.,

суддів: Кішкіної І.В., Корчистої О.І.,

за участю секретаря судового засідання Шумило І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривий Ріг Дніпропетровської області цивільну справу №210/1806/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, з апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 09 листопада 2022 року, ухвалене у складі судді Сільченко В.Є., -

ВСТАНОВИВ:

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_2 , в обґрунтування якого зазначила, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 03.11.2006 року, вели спільне господарство, мали спільні права та обов`язки.

За час перебування у шлюбі сторонами було нажито автомобіль Daewoo Lanos 2008р.в., сірого кольору, держномер НОМЕР_1 , VIN - НОМЕР_2 . Автомобіль було придбано за допомогою кредиту через ЗАТ «Альфа-Банк» та було оформлено на ім`я позивача. Відповідно до отриманого висновку спеціаліста вартість вказаного авто на даний час складає 88506,00 грн. Даний автомобіль на даний час перебуває у володінні та користуванні відповідача. Зважаючи на вказане, вважає, що відповідач має відшкодувати частину вартості автомобіля позивачеві як компенсацію частки спільно нажитого майна.

Крім того, під час перебування у шлюбі сторони мешкали у домоволодінні за адресою АДРЕСА_1 . Зважаючи на вказані сімейні стосунки, позивач продала належну їй квартиру за адресою АДРЕСА_2 , яка нею була нажита до вказаного шлюбу із відповідачем, та вклала вказані кошти у ремонт та облаштування спірного домоволодіння. Відповідно до отриманого висновку експерта від 06.09.2021р. вартість вказаних невід`ємних поліпшень (виконаних ремонтних робіт та ін.) складає 137470 грн.

Зважаючи на те, що поліпшення не можуть бути відокремлені від домоволодіння та здійснені за рахунок 100% коштів позивача вважає, що вартість даних поліпшень має бути в повному обсязі їй відшкодована відповідачем.

Також зазначає, що у період шлюбу ними придбано ряд предметів меблів та інш. на загальну суму 42802 грн., які залишились у відповідача в будинку. Зважаючи на те, що вказані меблі та речі були нажиті сторонами спільно, за спільні кошти, однак на даний час залишились у відповідача, він має відшкодувати позивачеві 1/2 частину вартості вказаних предметів - у розмірі 21401 грн.

У зв`язку з викладеним, з урахуванням уточнення позовних вимог, позивач ОСОБА_1 просила суд: визнати майно, придбане під час шлюбу з відповідачем ОСОБА_2 спільним сумісним майном подружжя; розділити спільно нажите майно, а саме: автомобіль, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, стягнувши при цьому 1/2 частини його вартості у розмірі 44253,00 грн. з ОСОБА_2 на її користь та залишити вказаний автомобіль у власності відповідача; стягнути з ОСОБА_2 на її ( ОСОБА_1 ) користь вартість здійснених невід`ємних поліпшень житлового будинку з господарськими спорудами, що розташований за адресою АДРЕСА_1 , у розмірі 137470 грн.; стягнути з ОСОБА_2 не користь ОСОБА_1 1/2 частину вартості меблів та речей (згідно з наведеним у тексті позову переліком) у розмірі 21401,00 грн.; розподілити судові витрати.

ОСОБА_2 звернувся до ОСОБА_1 із зустрічним позовом, в обґрунтування якого вказав, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, від шлюбу дітей не мають. Рішенням Дзержинського районного суду м.Кривого Рогу від 19.03.2020 року шлюб між ними розірваний. В період шлюбу за спільні кошти сторонами був набутий автомобіль, що не оспорюється відповідачем за зустрічним позовом. Право власності оформлено на ОСОБА_1 . Вказаний автомобіль, який є спільною власністю подружжя, без його відома та без його згоди, був відчужений відповідачем ОСОБА_1 , та зареєстрований за громадянином ОСОБА_3 , про що ОСОБА_1 не повідомила позивача та суд. У зв`язку з викладеним, просив суд визнати автомобіль об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, набутим за час шлюбу, в порядку поділу спільного майна подружжя - стягнути з ОСОБА_1 , як компенсацію вартості 1/2 частини об`єкту права спільної сумісної власності, на його користь 44253 грн.

Рішенням Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 09 листопада 2022 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя задоволено частково. Визнано майно, придбане під час шлюбу ОСОБА_4 та відповідачем ОСОБА_2 спільним сумісним майном подружжя.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 вартість здійснених невід`ємних поліпшень житлового будинку з госпспорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 у розмірі 137740,00 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просив скасувати рішення Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 09 листопада 2022 року, відмовивши у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та задовольнивши його зустрічний позов.

В обґрунтування скарги зазначає, що суд першої інстанції помилково прийшов до висновку, що здійснення невід`ємних поліпшень в домоволодінні АДРЕСА_1 було здійснено на 100% за рахунок власних коштів позивачки за первісним позовом ОСОБА_1 , оскільки нею було продано власну квартиру. ОСОБА_2 з 1993 року є власником домоволодіння АДРЕСА_1 . Сторони перебували в шлюбі з 03.11.2006 по 22.04.2020р. Відповідно до положень статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. У пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 04 жовтня 1991 року №7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» судам роз`яснено, що право вимагати стягнення витрат на проведення ремонту будівлі, що належить власникові, у членів сім`ї власника виникає лише у випадку, якщо їх затрати на ремонт жилого приміщення перевищували покладений на них статтею 156 ЖК обов`язок. Тому не підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 вартість здійснених невід`ємних поліпшень. Судом також не було наведено спростувань щодо посилань відповідача за первісним позовом у відзиві від 22.09.2021 року на ту обставину, що продаж квартири позивача було здійснено за 15551 грн., що підтверджується копією договору купівлі-продажу від 30.12.2008 року. Сам лише факт отримання позивачкою коштів від продажу квартири в розмірі 15551грн. не є підтвердженням здійснення поліпшень в будинку за рахунок 100% коштів позивачки. Щодо відмови у задоволенні зустрічного позову, то висновок суду про те, що він мав би право обрати інший спосіб захисту, а саме визнати договір про відчуження майна недійсним, то позивач сам може обирати спосіб захисту свого права. У випадку, коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Отже, в разі відчуження спільного сумісного майна, без його згоди він ( ОСОБА_2 ) має право на стягнення з відповідача за зустрічним позовом грошової компенсації вартості 1/2 частини спірного транспортного засобу.

Відзив на апеляційну скаргу учасниками справи не надано.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

В судовому засіданні апеляційного суду відповідач за первісним позовом ОСОБА_2 та його представник адвокат Федоренко В.С. підтримали доводи апеляційної скарги, просили її задовольнити.

Представник позивача за первісним позовом адвокат Бурлаченко С.Ю. заперечував проти доводів скарги, просив її відхилити.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилась, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялась у встановленому законом порядку.

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасника справи, який не з`явився в судове засідання, оскільки відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до пункту 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Згідно ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Апелянт оскаржує судове рішення у частині розподілу автомобіля та невід`ємних поліпшень. Таким чином, у іншій частині судове рішення не переглядається.

Заслухавши суддю-доповідача, відповідача ОСОБА_2 та його представника, представника позивача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга відповідача підлягає частковому задоволенню, а судове рішення частковому скасуванню та зміні.

Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічного з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Так, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 та ОСОБА_5 зареєстрували шлюб 03.11.2006 року в Інгулецькому відділі реєстрації актів цивільного стану, актовий запис № 266 (а.с.10).

Згідно рішення Дзержинського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19.03.2020 року шлюб між сторонами розірвано.

Згідно кредитного договору від 01.07.2008 року ОСОБА_1 отримала кредит в розмірі 48800 грн. для придання транспортного засобу Daewoo Lanos 2008 р.в., державний номер НОМЕР_1 , № кузову НОМЕР_2 . Станом на 08.04.2013 рік кредитна заборгованість погашена.

Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу 24.06.2008 року Daewoo Lanos 2008 р.в., державний номер НОМЕР_1 , № кузову НОМЕР_2 , № шасі НОМЕР_3 зареєстрований за ОСОБА_1 .

Згідно відповіді ТСЦ МВС №1243 від 26.03.2021 року №31/4-1243-Б-25 автомобіль Daewoo Lanos 2008 р.в., державний номер НОМЕР_1 , VIN НОМЕР_3 зареєстрований за ОСОБА_1 .

Крім того, згідно відповіді ТСЦ МВС №1243 від 26.03.2021 року №31/4-1243-501 автомобіль Daewoo Lanos 2008 р.в., державний номер НОМЕР_1 , VIN НОМЕР_3 зареєстрований з 29 травня 2020 року за громадянином ОСОБА_3 .

Відповідно до висновку про вартість об`єкту оцінки від 07.09.2021 року, ринкова вартість Daewoo Lanos 2008 р.в., державний номер НОМЕР_1 , № кузову НОМЕР_2 складає 88506 грн.

Відповідно до висновку експерта №45/21 від 06.09.2021 року за результатами проведення судової оціночно-будівельної експертизи у цивільній справі №210/1806/20, ринкова вартість домоволодіння АДРЕСА_1 , на час складення висновку без врахування проведених ремонтно-будівельних робіт (невід`ємних поліпшень) за наданими фотографіями та описом складає 222362 грн. Ринкова вартість домоволодіння АДРЕСА_1 , на час складення висновку, визначена порівняльним підходом, складає 359 832 грн. Ринкова вартість невід`ємних поліпшень в домоволодінні АДРЕСА_1 після проведення ремонтно-будівельних робіт в період з травня по 01 вересня 2009 року складає 137470 грн., що у відсотковому значенні становить 61,8%.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 30.12.2008 року ОСОБА_1 продала належну їй на праві приватної власності двокімнатну квартиру загальною площею 57,7 кв.м. за адресою АДРЕСА_2 ОСОБА_6 . Продаж вчинено за 15551 грн., що складають загальну вартість квартири.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 24.03.2020 року право власності на квартиру за адресою АДРЕСА_2 , 22.01.2009 року було зареєстровано за ОСОБА_6 відповідно до договору купівлі-продажу ВМА №569822 від 30.12.2008 року.

Задовольняючи вимогу первісного позову про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 вартості невід`ємних поліпшень, суд першої інстанції виходив з того, що посилання позивача щодо здійснення поліпшень в домоволодінні АДРЕСА_1 за рахунок її коштів знайшло своє підтвердження в матеріалах справи, оскільки дійсно нею було продано власну квартиру, при цьому відповідач не надав належних та допустимих доказів використання позивачем ОСОБА_1 коштів від продажу квартири на власні потреби. Відмовляючи сторонам у компенсації вартості частини спірного автомобіля, суд першої інстанції зазначив, що спірний автомобіль було відчужено громадянину ОСОБА_3 , водночас ОСОБА_2 не скористався своїм правом, передбаченим частиною 2 статті 65 СК України, щодо звернення з позовом про визнання договору, на підставі якого автомобіль було відчужено, недійсним як такого, що укладений без його згоди, в даний час цей автомобіль є власністю іншої особи, тому не є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя і, відповідно, не може враховуватися при поділі майна.

Апеляційний суд не може погодитись в повній мірі з такими висновками суду першої інстанції та зазначає наступне.

Згідно з частиною третьою статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

При цьому конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843 цс 17.

Статтею 63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно з частинами першою, другою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Відповідно до статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено угодою між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

При цьому питання припинення права на частку у спільному майні регулюються ЦК України. Зокрема, у пунктах 1-3 частини першої статті 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим. Правовідносини, в яких позивач просить припинити не право власності відповідача у спільному майні з виплатою компенсації, а своє право на частку в майні з отриманням компенсації на свою користь, є відмінними за своєю природою і регулюються статтею 364 ЦК України, яка передбачає, що співвласник, частка якого в майні не може бути виділена в натурі, має право на отримання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості цієї частки.

Відповідно до положень статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту.

Право вимагати стягнення витрат на проведення ремонту будівлі, що належить власникові, у членів сім`ї власника виникає лише у випадку, якщо їх затрати на ремонт жилого приміщення перевищували покладений на них статтею 156 ЖК Української РСР обов`язок.

За встановленими судом обставинами справи, поліпшення зроблені у будинку, який належав на праві особистої приватної власності ОСОБА_2 ще до укладення шлюбу, були зроблені у 2009 році, при цьому подружжя проживало у даному домоволодінні разом до моменту розірвання шлюбу до 2020 року, що ними не заперечується.

Апеляційний суд враховує, що внаслідок вчинених поліпшень, вартість будинку збільшилась істотно (на 61,8%), і це на думку апеляційного суду перевищує встановлений ст.156 ЖК для членів сім`ї обов`язок.

З урахуванням наведеного, а також того, що здійснені за спільні кошти та спільною працею поліпшення у домоволодінні АДРЕСА_1 є неподільними, відокремлення проведених поліпшень не можливе без заподіяння шкоди, а такий підхід є економічно недоцільним та призведе до зменшення ринкової вартості домоволодіння в цілому, тому ОСОБА_1 має право на відповідну компенсацію.

Визначаючи розмір компенсації, апеляційний суд виходить з того, що ОСОБА_1 не було доведено в судовому засіданні, з наданням належних та допустимих доказів, що поліпшення в спірному будинку зроблені виключно за її кошти. При цьому посилання на те, що вона продала належну їй до шлюбу квартиру не можуть підтверджувати ту обставину, що саме за ці кошти було здійснено поліпшення. Крім того, з копії договору купівлі-продажу вбачається, що квартиру ОСОБА_1 продала за 15551 грн., а вартість поліпшень (згідно висновку) складає 137470 грн., що значно перевищує вартість проданої нею квартири. Доказів на підтвердження витрат в більшому розмірі позивач суду не надала.

За таких обставин, виходячи з принципу рівності часток у спільній сумісній власності та того, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом з ним, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, апеляційний суд вважає, що на користь ОСОБА_1 з відповідача слід стягнути половину вартості невід`ємних поліпшень, що складатиме 68735 грн.

Вирішуючи питання щодо стягнення вартості автомобіля, апеляційний суд зазначає наступне.

Спірний автомобіль Daewoo Lanos, який був зареєстрований за ОСОБА_1 придбано у період шлюбу за рахунок кредитних коштів, кредитний договір був забезпечений порукою ОСОБА_2 .

Отже, в силу статті 60 СК України на зазначений автомобіль поширювався правовий режим спільної сумісної власності подружжя.

Частина четверта статті 65 СК України передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

За системним тлумаченням частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України згоду на отримання компенсації за частину майна при його поділі повинен надати той з подружжя, на чию користь така компенсація присуджується, оскільки іншому з подружжя присуджується майно. Вимога одного з подружжя (позивача) про стягнення з іншого з подружжя (відповідача) грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, не породжує обов`язку такого відповідача попередньо вносити відповідну грошову суму на депозитний рахунок суду.

Відповідно до пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя (далі - Постанова), спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу відповідно до частин другої та третьої статті 325 ЦК України, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Постановою роз`яснено, що сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначенням кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Поділу підлягає усе майно, що є у спільній сумісній власності подружжя.

Якщо під час вирішення спору про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Зазначене відповідає правовим висновкам КЦС ВС, зокрема у справі №671/922/18, постанова від 15 квітня 2020 року

Суд першої інстанції зазначене вище не врахував та зробив хибний висновок, що оскільки автомобіль було відчужено, то він не може враховуватися при поділі майна.

Апеляційний суд зазначає, що титульною власницею автомобіля була ОСОБА_1 , згодом вже після розірвання шлюбу право власності на автомобіль було перереєстровано за третьою особою.

Таким чином, автомобіль набутий сторонами за час перебування у шлюбі, проте ОСОБА_1 відчужила його іншій особі після розірвання шлюбу, та у матеріалах справи відсутні докази згоди співвласника ОСОБА_2 на таке відчуження. Крім того, у своїй позовній заяві ОСОБА_1 не зазначила, що спірний автомобіль перереєстрований на іншу особу, а навпаки зауважила, що він знаходиться у володінні колишнього чоловіка. Таким чином можна зробити висновок, що кошти від продажу автомобіля використані саме ОСОБА_1 і не в інтересах сім`ї, тому його вартість слід враховувати при поділі майна подружжя.

Отже, на підставі встановлених судом фактичних обставин справи, наданих сторонами та оцінених доказів, апеляційний суд доходить висновку, що з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню 1/2 частини спірного транспортного засобу, виходячи з суми, зазначеної у висновку вартості об`єкта оцінки, який не оспорено сторонами (88506 грн.), тобто у розмірі 44253 грн.

Враховуючи можливість застосування принципу взаємозаліку грошових сум, що підлягають стягненню зі сторін за первісним та зустрічним позовами, суд враховує зазначену вище вартість 1/2 частини автомобіля у вартість компенсації здійснених поліпшень житлового будинку, яка підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 за її позовом, та остаточно присудити до стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 24482 грн. (68735 грн.-44253грн.).

Відповідно до пунктів 3 та 4 частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Отже, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_2 слід задовольнити частково, а оскаржуване рішення скасувати у частині відмови у задоволенні зустрічного позову, та змінити в частині задоволення первісного позову, а також в частині розподілу судових витрат.

Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч.ч.2, 3 ст.141 ЦПК України інші, крім судового збору, судові витрати пов`язані з розглядом справи покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися

За ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Апеляційний суд враховує, що окрім судового збору, ОСОБА_1 також були понесені судові витрати у вигляді оплати висновку вартості об`єкта оцінки (автомобіля), що відповідно до квитанції до прибуткового касового ордеру №01/09 від 09 вересня 2021 року склали 500 грн., та оплати висновку експерта за результатами проведення судової оціночно-будівельної експертизи, що відповідно до квитанції від 19.08.2021 року склали 5000 грн. Зазначені витрати є такими, що частково (пропорційно розміру задоволених позовних вимог) підлягають компенсації відповідачем на користь позивача за первісним позовом, оскільки надані суду документи, за складання яких були понесені зазначені витрати, мали значення для розгляду справи по суті.

Отже, задовольняючі апеляційну скаргу ОСОБА_2 частково, з урахуванням вимог ст.141 ЦПК України, ставок судового збору, передбачених ст.4 Закону України «Про судовий збір», враховуючи дати подання первісного та зустрічного позову та фактично понесені судові витрати, апеляційний суд вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 213,36 грн. судових витрат, понесених нею у суді першої інстанції, та с тягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 908 грн., понесених ним у суді першої інстанції та 2294,25 грн., понесених ним у суді апеляційної інстанції.

За ч.10 ст.141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Таким чином, необхідно стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 2988,89 грн. різниці понесених судових витрат.

Керуючись статтями 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 09 листопада 2022 року у частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя скасувати, у частині задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та розподілу судових витрат змінити.

Позов ОСОБА_2 задовольнити частково.

Провести поділ спільного сумісного майна подружжя ОСОБА_2 і ОСОБА_1 , стягнувши з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_5 ) 24482 (двадцять чотири тисячі чотириста вісімдесят дві) грн. компенсації вартості спільного сумісного майна подружжя.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 2988 (дві тисячі дев`ятсот вісімдесят вісім) грн. 89 коп. судових витрат.

В іншій частині рішення Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 09 листопада 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту безпосередньо до Верховного Суду.

Судді:

Повне судове рішення складено 29 березня 2023 року.

Головуючий суддя О.В.Агєєв