Номер провадження: 22-ц/813/3156/23
Головуючий у першій інстанції Гуревський В.К.
Доповідач Громік Р. Д.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.03.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Громіка Р.Д.,

суддів Драгомерецького М.М., Дришлюка А.І.,

за участю секретаря Сидоренко А.О.,

розглянувши у спрощеному порядку за відсутністю учасників справи апеляційні скарги ОСОБА_1 та Державного підприємства обслуговування повітряного руху України на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 31 травня 2022 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Одеського регіонального структурного підрозділу державного підприємства обслуговування повітряного руху України про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи у зв`язку з відсутністю вакцинації COVID-19, поновлення на роботі та оплату за час вимушеного прогулу не з вини працівника,

ВСТАНОВИВ:

1. ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовної заяви.

До Малиновського районного суду м. Одеси звернулась з позовом ОСОБА_1 до Одеського регіонального структурного підрозділу державного підприємства обслуговування повітряного руху України, за яким просить визнати незаконним та скасувати наказ від 08 грудня 2021 року № 447/о Одеського регіонального структурного підрозділу Державного підприємства обслуговування повітряного руху України () про відсторонення ОСОБА_1 від роботи та поновити її на роботі; стягнути з Одеського регіонального структурного підрозділу Державного підприємства обслуговування повітряного руху України () на користь позивача заробітну плату за вимушений прогул в період з дня відсторонення від роботи до дати набрання рішенням суду законної сили; стягнути з Одеського регіонального структурного підрозділу Державного підприємства обслуговування повітряного руху України () на користь позивача понесені витрати на оплату судового збору у розмірі 908,00 грн; стягнути з Одеського регіонального структурного підрозділу Державного підприємства обслуговування повітряного руху України () на користь позивача понесені витрати на правову допомогу в розмірі 10000,0 (десять тисяч) грн 00 коп., посилаючись на обґрунтування своїх вимог на такі обставини.

08 грудня 2021 року наприкінці робочого дня (в саме 16.20) позивачу ОСОБА_1 було надано на ознайомлення наказ Одеського регіонального структурного підрозділу Державного підприємства обслуговування повітряного руху України від 08.12.2021 447/о «Про відсторонення від роботи» у зв`язку з відсутністю вакцинації від COVID-19, роздрукований з програми електронного документообігу.

Зранку 09 грудня 2021 року ОСОБА_1 не впустили до приміщення Одеського регіонального структурного підрозділу Державного підприємства обслуговування повітряного руху України. Після цього позивач написала заяву на отримання необхідних документів для звернення до суду. Заявлені документи були надані 13.12.2021р.

ОСОБА_1 працює в Одеському регіональному структурному підрозділі Державного підприємства обслуговування повітряного руху України з 01.07.2016 р на посаді бухгалтера 2 категорії відділу бухгалтерського обліку та звітності, яке є основним та єдиним місцем роботи.

Позивач вважає, що на підставі наказу Одеського регіонального структурного підрозділу Державного підприємства обслуговування повітряного руху України від 08.12.2021 р. № 447/о її було відсторонено від роботи без збереження заробітної плати, що є неправомірним, її позбавили будь-яких засобів до існування.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 31 травня 2022 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Одеського регіонального структурного підрозділу державного підприємства обслуговування повітряного руху України про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи у зв`язку з відсутністю вакцинації COVID-19, поновлення на роботі та оплату за час вимушеного прогулу не з вини працівника задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано наказ від 08.12.2021р. № 447/о Одеського регіонального структурного підрозділу державного підприємства обслуговування повітряного руху України про відсторонення ОСОБА_1 від роботи без збереження заробітної плати.

Стягнено з Одеського регіонального структурного підрозділу державного підприємства обслуговування повітряного руху України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 09.12.2021 р. по 01.03.2022 р. в розмірі 39859 гривень 53 копійки.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Одеського регіонального структурного підрозділу державного підприємства обслуговування повітряного руху України про поновлення на роботі залишено без задоволення.

Стягнено з Одеського регіонального структурного підрозділу державного підприємства обслуговування повітряного руху України на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 908,0 грн.

Стягнено з Одеського регіонального структурного підрозділу державного підприємства обслуговування повітряного руху України на користь ОСОБА_1 понесені витрати на професійну правничу допомогу в сумі 10000,00 гривень.

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати оскаржуване судове рішення в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 09.12.2021р. по 01.03.2022р. у розмірі 39859,53 гривень та постановити у цій частині нове рішення, яким стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 67 372,29 гривень, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції неправильно розрахував суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка підлягала стягненню.

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги Державного підприємства обслуговування повітряного руху України.

В апеляційній скарзі Державне підприємство обслуговування повітряного руху України просить скасувати оскаржуване судове рішення та постановити нове, яким відмовити у задоволенні позовної заяви, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції не в повному обсязі досліджено матеріали справи та зроблено помилкові висновки про відмову у задоволенні позовної заяви та зустрічної позовної заяви.

Сповіщення сторін та заяви у справі.

Про судове засідання, призначене на 22 лютого 2023 року, сторони були належним чином сповіщені про дату, час та місце слухання справи.

Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Згідно із ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Відповідно до ч. 7 ст. 268 ЦПК України рішення суду (повне або скорочене) підписується всім складом суду у день його складення і додається до справи.

Повний текст судового рішення виготовлено 06 березня 2023 року, про що зазначено у вступній частині постанови Одеського апеляційного суду.

2. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши доповідача, доводи апеляційних скарг, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню.

Фактичні обставини справи.

На підставі матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_1 працює в Одеському регіональному структурному підрозділі Державного підприємства обслуговування повітряного руху України з 01.07.2016р. на посаді бухгалтера 2 категорії відділу бухгалтерського обліку та звітності.

24 листопада 2021 року позивач була ознайомлена з Повідомленням про обов`язкове щеплення від COVID-19, яким було доведено до відома необхідність профілактичних щеплень від COVID-19 (однією чи двома дозами), не надано довідки про абсолютне протипоказання до вакцинації проти COVID-19, виданого закладом охорони здоров`я, або довідки про одужання від COVID-19, дійсної 90 діб. Також проінформовано про можливість відсторонення від роботи з 09.12.2021 у разі ненадання відповідних документів до 06.12.2021р.

У зв`язку з невиконанням вимог нормативних документів щодо профілактичних щеплень від COVID-19 (однією чи двома дозами), не надано довідки про абсолютне протипоказання до вакцинації проти COVID-19, виданого закладом охорони здоров`я, або довідки про одужання від COVID-19, дійсної 90 діб, 07.12.2021 р. було складено акт за № 21.1-25/7/21 про відмову або ухилення від проведення обов`язкових профілактичних щеплень від COVID-19 та було надано ОСОБА_1 попередження про можливе відсторонення від роботи з 09.12.2021 до усунення причин, що його зумовили (закінчення дії карантину, отримання обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19, тощо).

08 грудня 2021 року було видано наказ № 447/о «Про відсторонення від роботи працівника відділу бухгалтерського обліку та звітності Одеського РСП Украероруху», згідно з яким ОСОБА_1 відсторонена від роботи без збереження заробітної плати з 09.12.2021р. на період дії карантину, або до усунення причин відсторонення що його зумовили.

Позивач була відсторонена від роботи, однак з 01 березня 2022 року її фактично допустили до виконання трудових обов`язків, у зв`язку з введення воєнного стану (наказ № 81/о від 07.03.2022р.).

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права.

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно до ч. 1 п. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Щодо скасування наказу про відсторонення від роботи

Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю (стаття 43 Конституції України).

Забороняється будь-яка дискримінація у сфері праці, зокрема порушення принципу рівності прав і можливостей, пряме або непряме обмеження прав працівників залежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, гендерної ідентичності, сексуальної орієнтації, етнічного, соціального та іноземного походження, віку, стану здоров`я, інвалідності, підозри чи наявності захворювання на ВІЛ/СНІД, сімейного та майнового стану, сімейних обов`язків, місця проживання, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, участі у страйку, звернення або наміру звернення до суду чи інших органів за захистом своїх прав або надання підтримки іншим працівникам у захисті їх прав, повідомлення про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень Закону України «Про запобігання корупції», а також сприяння особі у здійсненні такого повідомлення, за мовними або іншими ознаками, не пов`язаними з характером роботи або умовами її виконання (стаття 21 КЗпП України).

Держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи (стаття 51 КЗпП України).

Відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством (частина перша статті 46 КЗпП України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 130/3548/21 (провадження № 14-82цс22) зазначено, що:

«нагальна необхідність ужиття державою у 2021 році заходів для захисту здоров`я населення (зокрема, для попередження поширення коронавірусу SARS-CoV-2, мінімізації ризиків ускладнень і смертності у хворих на COVID-19) не викликає сумнівів. Проте слід з`ясувати, чи було нагально необхідним відсторонення позивачки від роботи та наскільки саме таке відсторонення сприяло досягненню зазначеної легітимної мети.

За змістом Переліку № 2153 обов`язковим профілактичним щепленням проти COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають усі працівники визначених цим документом органів, закладів, підприємств, установ, організацій у разі відсутності абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень, відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом МОЗ від 16 вересня 2011 року № 595. Отже, Перелік № 2153 передбачав низку винятків, пов`язаних зі станом здоров`я конкретної людини, із загального правила про обов`язкову вакцинацію зазначених груп працівників незалежно від того, чи є в них об`єктивна необхідність контактувати на роботі з іншими людьми та з якою саме їх кількістю, тобто чи мають підвищений ризик інфікуватися коронавірусом SARS-CoV-2 та/або сприяти його подальшому поширенню. Критеріїв вибору підприємств, установ та організацій для включення до Переліку № 2153 останній не містить.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що відсторонення особи від роботи, що може мати наслідком позбавлення її в такий спосіб заробітку без індивідуальної оцінки поведінки цієї особи, лише на тій підставі, що вона працює на певному підприємстві, у закладі, установі, іншій організації, може бути виправданим за наявності дуже переконливих підстав. У кожному випадку слід перевіряти, чи була можливість досягнути поставленої легітимної мети шляхом застосування менш суворих, ніж відсторонення працівника від роботи, заходів після проведення індивідуальної оцінки виконуваних ним трудових обов`язків, зокрема, оцінки об`єктивної необхідності під час їхнього виконання особисто контактувати з іншими людьми, можливості організації дистанційної чи надомної роботи тощо».

[…]

«застосування до позивачки передбачених Переліком № 2153 та Законом № 1645-ІІІ заходів не передбачало жодної індивідуальної оцінки виконуваних нею трудових обов`язків, зокрема об`єктивної необхідності під час їхнього виконання особисто контактувати з іншими людьми. Суди не встановили жодних фактів, які б підтверджували нагальність потреби у відстороненні саме позивачки від роботи. Відповідач не стверджував, що, обіймаючи посаду чергової по переїзду, позивачка могла спричинити поширення коронавірусної інфекції серед працівників АТ «Укрзалізниця», учасників дорожнього руху тощо. Її відсторонили від роботи, позбавивши на час відсторонення заробітку, лише тому, що вона працювала в АТ «Укрзалізниця», всі працівники якого підлягали обов`язковому щепленню проти COVID-19 (тоді як для працівників підприємств багатьох інших галузей економіки України таке щеплення було добровільним). Таке відсторонення не можна вважати пропорційним меті охорони здоров`я населення та самої позивачки.

Велика Палата Верховного Суду зауважує, що в кожному конкретному випадку для вирішення питання про наявність підстав для обов`язкового щеплення працівника проти COVID-19 і, відповідно, для відсторонення працівника від роботи, слід виходити не тільки з Переліку № 2153, але й оцінки загрози, яку потенційно на роботі може нести невакцинований працівник. Зокрема, слід враховувати і такі обставини, як:

кількість соціальних контактів працівника на робочому місці (прямих/непрямих);

форму організації праці (дистанційна/надомна), у тому числі можливість встановлення такої форми роботи для працівника, який не був щепленим;

умови праці, у яких перебуває працівник і які збільшують вірогідність зараження COVID-19, зокрема потребу відбувати у внутрішні та закордонні відрядження;

контакт працівника з продукцією, яка буде використовуватися (споживатися) населенням.

Визначаючи об`єктивну необхідність щеплення працівника і перевіряючи законність його відсторонення від роботи для протидії зараженню COVID-19, необхідно з`ясовувати наявність наведених вище та інших факторів. Однак апеляційний суд залишив указані обставини поза увагою та не врахував, що відповідач не обґрунтовував необхідність відсторонення позивачки тим, що вона, працюючи черговою по переїзду, створювала загрози, які б вимагали вжиття такого суворого заходу втручання у право на повагу до приватного життя, який позбавляв позивачку заробітку.

[…]

При розгляді подібних справ суди повинні враховувати, що суспільні інтереси превалюють над особистими, однак лише тоді, коли втручання у відповідні права особи має об`єктивні підстави (передбачене законом, переслідує легітимну мету, є нагально необхідним і пропорційним такій меті)».

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

У справі, що переглядається:

- при зверненні із позовом ОСОБА_1 посилалась на те, що її відсторонення від роботи з 09 грудня 2021 року на час відсутності щеплення проти COVID-19 без збереження заробітної плати є незаконним та таким, що порушує її право на працю;

- ОСОБА_1 працює в Одеському регіональному структурному підрозділі Державного підприємства обслуговування повітряного руху України з 01.07.2016р. на посаді бухгалтера 2 категорії відділу бухгалтерського обліку та звітності;

- наказом від 08 грудня 2021 року № 447/о «Про відсторонення від роботи працівника відділу бухгалтерського обліку та звітності Одеського РСП Украероруху» позивача відсторонено від роботи в Одеському регіональному структурному підрозділі Державного підприємства обслуговування повітряного руху України з 09 грудня 2021 року як особу, що відмовляється (ухиляється) від профілактичних щеплень проти гострої респіраторної хвороби СOVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 до проходження нею курсу вакцинації (дві дози).

Апеляційний суд зауважує, що застосування до позивача такого заходу як відсторонення від роботи не передбачало жодної індивідуальної оцінки виконуваних нею трудових обов`язків, зокрема, об`єктивної необхідності під час їхнього виконання особисто контактувати з іншими людьми. Таке відсторонення не можна вважати пропорційним меті охорони здоров`я населення та самого позивача.

За таких обставин, суд першої інстанції зробив правильний висновок про визнання незаконним та скасування наказу в частині відсторонення ОСОБА_1 від роботи без оплати періоду відсторонення, проте помилився щодо мотивів такого рішення. Тому рішення суду першої інстанції належить змінити, виклавши його мотивувальну частину у редакції цієї постанови.

Щодо поновлення на роботі, то суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що вони не підлягали задоволенню, оскільки позивач на час розгляду справи приступив до виконання посадових обов`язків.

Щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу (частина друга статті 235 КЗпП України).

Якщо буде встановлено, що на порушення статті 46 КЗпП України роботодавець із власної ініціативи без законних підстав відсторонив працівника від роботи із зупиненням виплати заробітної плати, суд має задовольнити позов останнього про стягнення у зв`язку з цим середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Таким чином, у разі незаконного відсторонення працівника від роботи, він має право на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 квітня 2020 року у справі № 761/12073/18 (провадження № 61-13444св19.)

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 130/3548/21 (провадження № 14-82цс22) зазначено, що: «чинним законодавством не передбачено обов`язку роботодавця щодо збереження за працівником заробітної плати на період його відсторонення від роботи у зв`язку з відмовою або ухиленням від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19. […] У разі, якщо таке відсторонення не було правомірним, роботодавець зобов`язаний здійснити працівникові визначені законодавством виплати».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 січня 2023 року у справі № 752/23602/20 (провадження № 61-12064св22), зазначено, що:

«у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 грудня 2021 року в справі № 9901/407/19 вказано, що «суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як заборгованість із заробітної плати та/або середній заробіток за час вимушеного прогулу, обчислюється без віднімання сум податків і зборів. Податки і збори із присудженої за рішенням суду суми заробітної плати та середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із цієї суми при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума зменшується на суму податків і зборів. При цьому відрахування податків і обов`язкових платежів із середнього заробітку за час вимушеного прогулу не погіршує становище працівника, якого поновлено на роботі, оскільки за цей період у разі перебування на посаді працівник отримував би заробітну плату, із якої також відраховувались би податки і збори. Відповідно до підпункту 168.1.1 пункту 168.1 статті 168 ПК України податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу (за загальним правилом 18 відсотків). Таким чином, якщо юридична особа відшкодовує (виплачує) на користь фізичної особи середній заробіток за час вимушеного прогулу, то ця особа, виступаючи щодо такої фізичної особи податковим агентом, зобов`язана (у випадках, передбачених ПК України) утримати і перерахувати податок із суми такого доходу. Аналогічний правовий висновок зроблений Верховним Судом у подібних правовідносинах у постановах від 18 липня 2018 року у справі № 359/10023/16-ц та від 07 жовтня 2020 року у справі № 523/14396/19 … суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про наявність підстав для виплати позивачу середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 239 943,09 грн. Проте суд першої інстанції помилково зазначив, що розмір середнього заробітку підлягає стягненню без утримання з цієї суми податків та інших обов`язкових платежів, а тому абзац третій резолютивної частини рішення суду першої інстанції належить викласти у такій редакції: «Стягнути з АТ «Державний експортно-імпортний банк України» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 239 943,09 грн з утриманням із цієї суми установлених законодавством України податків і зборів».

Судом першої інстанції встановлено, що позивача було відсторонено від роботи 09.12.2021 р. та фактично допущено до роботи 01.03.2022 р., тобто сплинуло 57 робочих днів.

Суд при розрахунку середньомісячної заробітної плати виходить з останніх двох місяців, які передували відстороненню від роботи.

З довідки про доходи позивача від 13.12.2021 р. вбачається, що він отримав у жовтні 2021 р. заробітну плату у розмірі 14600,02 грн та у листопаді 2021 р. 15469,40 грн.

У жовтні 2021 року було 21 робочий день, у листопаді 2021 року було 22 робочі дні.

Отже, середньоденний заробіток позивача склав (14600,02+15469,40=30069,42 грн)/(21+22=43)= 699,29 грн.

На підставі викладеного, сума до стягнення середньої заробітної плати з відповідача на користь позивача склала (57 робочих днів х 699,29) 39859 гривень 53 копійки.

Однак апеляційний суд не може погодитись із такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

У жовтні 2021 року було 20 робочих днів (14 жовтня 2021 року є державним вихідним), у листопаді 2021 року було 22 робочі дні.

Суд першої інстанції вирахував заробітню плату з графи «отримано», а не «нараховано», що не відповідає нормам чинного законодавства.

Таким чином, середньоденний заробіток позивача складає 1181,97 гривень, що підтверджується довідкою (а.с. 17).

Отже, сума до стягнення середньої заробітної плати з відповідача на користь позивача складає 67372,29 гривень (57 робочих днів х 1181,97 грн).

Крім того, апеляційний суд зауважує, що розмір середнього заробітку підлягає стягненню з утриманням із цієї суми установлених законодавством України податків та зборів, а тому рішення суду першої інстанції в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу належить також змінити, доповнивши абзац четвертий резолютивної частини рішення тестом наступного змісту: «з утриманням із цієї суми установлених законодавством України податків та зборів».

Щодо витрат на правничу допомогу.

Позивачем заявлені вимоги про стягнення на її користь з відповідача витрат на правничу допомогу в розмірі 10000,0 грн.

Відповідач надав до суду клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, посилаючись на те, що з матеріалів справи не вбачається надання позивачці будь-яких правничих послуг, відповідних документів не надано.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

16 травня 2022 року позивачем через канцелярію суду, тобто до закінчення судових дебатів, на підтвердження витрат на правничу допомогу надані: засвідчена копія Акту прийому-передачі виконаних послуг від 16.05.2022р. за договором про надання правової допомоги від 14.12.2021р. з описом виконаних робіт, засвідчена копія прибуткової квитанції № 1 від 16.05.2022 р. на суму 10000,0 грн, засвідчена копія Свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю №2012 від 29.03.2011р. адвоката Димовчі М.І., засвідчена копія Витягу з Єдиного реєстру адвокатів України адвоката Димовчі М.І.

За таких обставин суд першої інстанції правильно задовольнив заяву на відшкодування 10000,0 грн витрат на правничу допомогу на користь позивача.

Щодо доводів апеляційних скарг.

Доводи апеляційних скарг не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Скаржники не довели обставини, на які посилались як на підставу своєї апеляційної скарги, жодного належного та допустимого доказу на спростування висновків суду першої інстанції не надали.

Наведені в апеляційних скаргах доводи були предметом дослідження в суді апеляційної інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства.

Крім того судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду апеляційних скарг.

Справа розглянута по суті правильно, однак судове рішення підлягає зміні в частині мотивування.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Апеляційну скаргу Державного підприємства обслуговування повітряного руху України задовольнити частково.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 31 травня 2022 року змінити:

-виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови;

-абзац третій резолютивної частини викласти у такій редакції: «Стягнути з Одеського регіонального структурного підрозділу державного підприємства обслуговування повітряного руху України (, 65036, м. Одеса, Аеропорт) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса проживання АДРЕСА_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 09.12.2021р. по 01.03.2022 р. в розмірі 67372 гривень 29 копійок (шістдесят сім тисяч триста сімдесят дві гривні 53 коп.). з утриманням із цієї суми установлених законодавством України податків і зборів».

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 06 березня 2023 року.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді: М.М. Драгомерецький

А.І. Дришлюк