Справа № 372/3131/22
Провадження № 2-241/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(ЗАОЧНЕ)

16 березня 2023 року Обухівський районний суд Київської області в складі :

Головуючого судді Потабенко Л.В.,

при секретарі Редька Н.Н.,

розглянувши в приміщенні Обухівського районного суду Київської області у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частину квартири та припинення права сумісної власності на майно,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2022 року позивач звернувся до суду з позовною заявою про визнання права власності на частину квартири та припинення права сумісної власності на майно. Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначив, що під час перебування у шлюбі із відповідачем подружжя придбали квартиру АДРЕСА_1 . Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 10.06.2011 року по справі №2-618/11 визнано за відповідачем право власності на 1/2 частину квартири. Визначено порядок володіння та користування квартирою. Відповідно до якого, виділено відповідачу кімнату - 3 площею 11,6 кв. м. з лоджією та кімнату - 4 площею 9,8 кв. м.; позивачу кімнату - площею 18,8 кв. м. з лоджією; а кухню, ванну кімнату, вбиральню, коридори залишено у спільному користуванні. У вересні 2022 року позивач звернувся до державного реєстратора із заявою про реєстрацію права власності на свою 1/2 частку в цій квартирі, надавши реєстратору вказане рішення суду. Однак державним реєстратором було винесено рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень №64925261 від 26.09.2022 року з підстав того, що в рішенні Обухівського районного суду Київської області від 10.06.2011 року не визначено частку в майні та власність за позивачем. Та зазначила, що згідно інформації з реєстру прав власності номер 33111382 квартира перебуває у спільній сумісній власності, рішенням суду за ОСОБА_2 визначено частку в майні, а за ОСОБА_1 не визначено ні власність майна, ні частку в майні, в зв`язку з чим просив визнати за ним право приватної власності на 1/2 частини квартири загальною площею 70,2 кв.м., житловою площею 44,5 кв.м. що розташована за адресою: квартира АДРЕСА_1 , та припинити право спільної сумісної власності на вказану а також стягнути з відповідача на користь позивача понесені судові витрати.

29 листопада 2022 року судом постановлено ухвалу про відкриття провадження по справі за загальними правилами позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

30 січня 2023 року судом постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду.

Представник позивача в судове засідання не з`явився, подав до суду клопотання про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити.

Відповідач у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином з поясненнями щодо позовних вимог до суду не звертався.

За таких обставин, відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд визнав можливим провести заочний розгляд справи у відсутність відповідача на підставі наявних у справі доказів.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду . Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи в їх сукупності, всебічно, повно та об`єктивно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив такі обставини та дійшов до відповідних висновків.

Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Як визначено ст. 55 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).

За змістом ст.ст. 12, 81, 89 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч. ч. 3, 4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст.80 ЦПК України).

Як визначено статтею 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1)визнання права; 2)визнання правочину недійсним; 3)припинення дії, яка порушує право; 4)відновлення становища, яке існувало до порушення; 5)примусове виконання обов`язку в натурі; 6)зміна правовідношення; 7)припинення правовідношення; 8)відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9)відшкодування моральної(немайнової)шкоди; 10)визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади,органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування,їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (ч.ч. 1, 2 ст.16 ЦК України).

В судовому засіданні встановлено, що 31.08.2001 року позивач ОСОБА_1 придбав трьохкімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується договором купівлі-продажу квартири посвідченим приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Семенченком І.М.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 10.06.2011 року визнано за відповідачем ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 та визначено порядок володіння та користування вищевказаною.

Відповідно до витягу з реєстру прав власності на житло від 14.09.2012 року квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 належить на праві спільної сумісної власності позивачу ОСОБА_1 та відповідачу ОСОБА_2 ..

Згідно ч.1 ст.368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Відповідно до ст.356 ЦК України,власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них управі власності є спільною частковою власністю. Суб`єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади.

Частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Якщо розмір часток у праві спільної часткової власності не встановлений за домовленістю співвласників або законом, він визначається з урахуванням вкладу кожного з співвласників у придбання (виготовлення, спорудження) майна (ч.1,2 ст.357 ЦК України). Тож, зі змісту ст. 357 ЦК вбачається, що під терміном «визначення часток» законодавець розуміє визначення (встановлення) розміру частки співвласника у спільному сумісному майні.

Відповідно до витягу з реєстру прав власності на житло від 14.09.2012 року квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 належить на праві спільної сумісної власності позивачу ОСОБА_1 та відповідачу ОСОБА_2 , належить на праві спільної сумісної власності, без зазначення даних щодо частки кожного співвласника на це майно.

Відповідно до ст.47 Конституції України,кожен має право на житло. Держава створює умови,за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло,придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 41 Конституції України передбачено право кожного громадянина володіти,користуватися і розпоряджатися своєю власністю,результатами своєї інтелектуальної,творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Згідно ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до частини 1 статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ст.319 ЦК України).

Статтею 17 Загальної декларації прав людини, яка прийнята та проголошена в резолюції 217 A (III) Генеральної Асамблеї від 10.12.1948 року визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна.

Нормами частин 1 та 2 ст. 321 ЦК України регламентовано, що право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, а особа може бути обмежена в здійсненні права власності лише у випадках та в порядку, встановленому законом.

Відповідно до п.1 резолютивної частини рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 під поняттям «охоронювані законом інтереси», що вживається в законах України, слід розуміти як прагнення до користування матеріальним та/або нематеріальним благом, так і зумовлений загальним змістом, об`єктивний і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції Законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності.

Позивач (співвласник квартири) не має можливості розпорядитися своїми правами на квартиру за адресою: квартиру АДРЕСА_1 , оскільки відсутнє визначення часток у праві спільної сумісної власності на зазначену квартиру. Таким чином, наявність вказаної обставини порушує його право власності.

З огляду на викладене вище, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення в повному обсязі. При цьому, відповідач, який не брав участі у судовому засіданні, не скористався правом надати докази в обґрунтування своєї позиції щодо заявлених позовних вимог, як і не спростував доводи позивачів. На думку суду, таке рішення не порушує права та майнові інтереси будь-яких осіб, зокрема і всіх учасників справи.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 41, 47, 55 Конституції України, ст.ст. 15, 316, 317, 319, 321, 328, 355-358, 364, 368 ЦК України, ст.ст. 2, 4, 5, 12, 13, 16, 76-84, 89, 223, 229, 258, 259, 263-265, 280-284, 287-289, 352,354 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частину квартири та припинення права сумісної власності на майно, задовольнити.

Визначити що частка ОСОБА_1 у спільній частковій власності квартири АДРЕСА_1 , становить частина.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня отримання його копії.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду шляхом подачі в 30-денний строк з дня його проголошення апеляційної скарги. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Апеляційна скарга подається до Київського апеляційного суду через Обухівський районний суд Київської області.

Суддя: Л.В.Потабенко