Справа №442/1398/23
Провадження №2/442/470/2023
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 березня 2023 року Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області

у складі :

головуючого судді Хомика А.П.,

з участю секретаря судового засідання Лужецької С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дрогобичі цивільну справу в порядку загального позовного провадження за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Відділ-служби у справах дітей виконавчого комітету Дрогобицької міської ради про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини, -

встановив :

02.03.2023 позивач звернувся до суду з позовом до відповідачки, в якому просить розірвати їхній шлюб, встановити факт самостійного виховання та утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та визначити місце проживання сина ОСОБА_3 разом з батьком, ОСОБА_1 , як основним та єдиним утримувачем, за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову покликається на те, що 26 травня 2018 року уклав шлюб з ОСОБА_2 , який був зареєстрований у Дрогобицькому районному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області, про що складено відповідний актовий запис за №22.

У шлюбі у них народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Вказує, що вже тривалий час вони з дружиною не проживають разом, дружина проживає окремо, а син проживає разом з ним за адресою: АДРЕСА_1 .

За останні декілька років між ними виникали конфліктні ситуації, які створювала відповідачка, та які негативно впливали на відносини та виховання дитини. Кожен з них має різні погляди на життя та ведення спільного господарства. Вважає, що подальше спільне життя при таких обставинах є неможливим.

Відповідачка залишила спільну дитину на нього, та як мати не виконує належним чином свої батьківські обов`язки по вихованню, не цікавиться життям сина, здоров`ям, розвитком, а тому, наведене свідчить про самоусунення від виконання батьківських обов`язків по вихованню та утриманню дитини.

Зазначає, що він офіційно працевлаштований та отримує стабільний дохід, який дозволяє самостійно виховувати, утримувати та задовільняти всі необхідні потреби сина ОСОБА_4 .

Відповідачка подала відзив на позовну заяву, в якому просить позовні вимоги ОСОБА_1 задоволити. Вказує, що проти позову не заперечує. Вони не проживають разом, втратили почуття любові один до одного. Оскільки її бабці ОСОБА_5 вже понад 83 роки, і їй потрібна стороння допомога, вона вимушена постійно їй допомагати. Тому, самостійно виховувати малолітнього сина вона не зможе. Дитина вже проживає з батьком, а тому не заперечує щодо подальшого його проживання з позивачем.

Представник третьої особи Відділу-служби у справах дітей виконавчого комітету Дрогобицької міської ради Яким І.С. вказав, що комісією з питань захисту дитини при виконкомі Дрогобицької міської ради було обстежено умови проживання позивача, про що складено відповідний Акт. Під час обстеження встановлено, що малолітній син ОСОБА_4 , 2019 р.н., проживає разом з батьком та йому створено належні умови для проживання. Батько повністю займається вихованням дитини. Зі слів позивача, мати дитини не проживає з ними з кінця 2022 року і має намір виїхати за межі України. Щодо задоволення позову в частині визначення місця проживання дитини, покладається на думку суду, однак вважає, що проживання дитини з батьком не зашкодить інтересам дитини та не позбавить матері брати участь у спілкуванні з дитиною.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просить позов задоволити.

Відповідачка подала клопотання, в якому просить слухати справу в її відсутності.

Вислухавши пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Відповідно до ст.206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. До ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. У разі відмови позивача від позову суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Суд не приймає відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем у справі, в якій особу представляє її законний представник, якщо його дії суперечать інтересам особи, яку він представляє.

Оскільки відповідач визнав пред`явлений позов і визнання позову не суперечить закону, тому суд за згодою сторін та враховуючи положення ст.206 ЦПК України, вважає за можливе розглянути справу та ухвалити рішення про задоволення позову.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали шлюб, який 26 травня 2018 року зареєстрований у Дрогобицькому районному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області, актовий запис за №22, що підтверджується оригіналом Свідоцтва про шлюб Серія НОМЕР_1 від 26.05.2018 року.

ІНФОРМАЦІЯ_2 у сторін народився син ОСОБА_3 , що підтверджується Свідоцтвом про народження Серія НОМЕР_2 , виданим 18.12.2019 Дрогобицьким районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області, актовий запис №218. Дитина зареєстрована по АДРЕСА_1 .

Статтею 24СК України закріплено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушення жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

У відповідності до ст.110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним з подружжя.

Згідно п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21.12.2007 року проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.

Відтак, аналізуючи зібрані по справі докази і оцінюючи їх в сукупності, суд вважає, що оскільки сторони не підтримують подружніх відносин, не ведуть спільного господарства, їхній шлюб існує формально, примирення між ними не можливе, тому є всі підстави для розірвання шлюбу.

Що стосується визначення місця проживання дитини, то суд вважає за необхідне зазначити таке.

Згідно з ч. 3ст.51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до ч.ч. 2, 7-9ст.7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до п.п. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

За приписами ст. 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», рішення від 11липня 2017 року у справі «М. С. проти України»).

Аналіз практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Згідно ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

У відповідності до ст. 14 Закону України «Про охорону дитинства» діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили.

Згідно ст. 141 СК Українимати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Сторонами погоджено, що після розірвання шлюбу неповнолітній син залишиться проживати разом з батьком, а тому судом не встановлено обставин, які б свідчили, що таке проживання зможе зашкодити інтересам дитини.

За таких обставин вимоги позивача є обґрунтованими і підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст.4, 12, 13, 76-83, 141, 206, 223, 247, 259, 263, 264, 265 ЦПК України, суд,

ухвалив:

Позов задоволити.

Розірвати шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який зареєстрований 26 травня 2018 року у Дрогобицькому районному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області, актовий запис за №22.

Встановити факт самостійного виховання та утримання батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з його батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , як основним та єдиним утримувачем, за адресою: АДРЕСА_1 .

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повниц текст рішення складено 31.03.2023.

Сторони:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_4 , адреса: АДРЕСА_1 .

Третя особа: Відділ-служба у справах дітей виконавчого комітету Дрогобицької міської ради, юридична адреса: пл. Ринок, 1, м.Дрогобич Львівської області.

Суддя А.П. Хомик