Справа № 466/1104/23
Провадження № 2-н/461/386/23
У Х В А Л А

29.03.2023 року місто Львів Суддя Галицького районного суду м. Львова Стрельбицького В.В., дослідивши матеріали заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівенергозбут» про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за спожиту електричну енергію,

встановив:

Фактичні обставини справи, суть питання, яке вирішується судом.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Львівенергозбут» звернулося до Шевченківського районного суду м. Львова із заявою про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за спожиту електричну енергію.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 03.03.2023 року, цивільну справу за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівенергозбут» про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за спожиту електричну енергію передано за підсудністю до Галицького районного суду м. Львова.

Наведене рішення суду мотивоване тим, що із відповіді Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУДМС України в Львівській області від 15 лютого 2023 року (поступило до суду 01 березня 2023 року) боржник ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , що територіально відноситься до юрисдикції Галицького району м. Львова.

27.03.2023 року дана цивільна справа надійшла до Галицького районного суду м. Львова.

Дослідивши матеріали заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівенергозбут» про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за спожиту електричну енергію, приходжу до висновку, що таку слід повернути до Шевченківського районного суду м. Львова, виходячи з нижченаведеного.

Мотиви та висновки суду, а також положення закону,

яким керувався суд, постановляючи ухвалу.

Згідно зі статтею 55 Конституції України, кожному гарантується право на судовий захист.

Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 2 ЦПК України встановлено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 162 ЦПК України встановлено, що заява про видачу судового наказу подається до суду першої інстанції за загальними правилами підсудності, встановленими цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст. 27 ЦПК України, позови до фізичних осіб пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

Позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини. Якщо пов`язані між собою позовні вимоги пред`явлені одночасно щодо декількох об`єктів нерухомого майна, спір розглядається за місцезнаходженням об`єкта, вартість якого є найвищою (ч. 1 ст. 30 ЦПК України).

Згідно п. 9 ч. 1 ст. 165 ЦПК України, суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо заяву подано з порушенням правил підсудності.

Частиною 4 статті 263 ЦПК України встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

Так, у своїй постанові від 10.04.2019 року у справі № 638/1988/17 (провадження № 61-30812св18) Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду сформулював наступний висновок: «Згідно з положеннями статті 181 ЦК України до нерухомого майна належать: земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на них, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Таким чином, правила виключної підсудності застосовуються до позовів з приводу нерухомого майна, стосуються позовів з приводу будь-яких вимог, пов`язаних з правом особи на нерухоме майно: земельні ділянки, будинки, квартири тощо, зокрема щодо права власності на нерухоме майно, а також щодо речових прав на нерухоме майно, дійсності (недійсності) договорів щодо такого майна або спорів з приводу невиконання стороною договору, об`єктом якого є нерухоме майно. Предметом позову у цій справі є зобов`язання, які випливають з надання послуг централізованого постачання холодної води та водовідведення. Такі послуги надаються за місцем знаходження нерухомого майна. З урахуванням наведеного, позов про стягнення заборгованості за надання послуг з утримання нерухомого майна має пред`являтися за місцем знаходження цього майна, за правилами виключної підсудності».

З матеріалів заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівенергозбут» про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за спожиту електричну енергію вбачається, що квартира АДРЕСА_2 , за якою виникла заборгованість по оплаті за вказані послуги, знаходиться в межах територіальної юрисдикції Шевченківського районного суду м. Львова та належить на праві приватної власності ОСОБА_2 , що підтверджується інформаційною довідкою № 320935955 від 24.01.2023 року з Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна /а.с.6/.

Таким чином, дана заява не може бути розглянута Галицьким районним судом м. Львова, оскільки до розгляду даної справи застосовуються правила виключної підсудності.

З огляду на вищевикладене, з метою уникнення порушення права Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівенергозбут» на доступ до правосуддя, подану останнім заяву про видачу судового наказу слід повернути до Шевченківського районного суду м. Львова за підсудністю.

Дотриманням судами процесуальних норм інституту підсудності означає дотримання положення п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яке гарантує, що кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов`язків або при встановленні обґрунтованості будь-якого кримінального обвинувачення, висунутого проти нього, має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово зазначав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Норми ЦПК України, які регулюють порядок звернення особи до суду із заявою про видачу судового наказу (Розділ II Наказне провадження), не містять положення щодо дій суду у випадку встановлення того, що передана за підсудністю заява про видачу судового наказу не може бути розглянута судом, якому була скерована, а тому вважаю за необхідне застосувати закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), яким у даному випадку є ст. 31 ЦПК України, що регулює питання передачі справи з одного суду до іншого.

У відповідності до п.1 ч.1 ст.31 ЦПК України, суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.

Передача справи на розгляд іншого суду за встановленою цим Кодексом підсудністю з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої цієї статті, здійснюється на підставі ухвали суду не пізніше п`яти днів після закінчення строку на її оскарження, а в разі подання скарги - не пізніше п`яти днів після залишення її без задоволення (ч. 3 ст. 31 ЦПК України).

У даному випадку повернення справи для розгляду до належного суду не призведе до порушення права заявника на доступ до правосуддя, адже за таких обставин буде дотримана вимога закону щодо розгляду справи уповноваженим судом. У свою чергу, у ситуації коли справа не підсудна Галицькому районному суду міста Львова, ухвалення рішення про відмову у видачі судового наказу з цих підстав, за переконанням суду, обмежить заявника у можливості реалізувати таке право, а отже є недоцільним.

Враховуючи наведене, приходжу до висновку, що оскільки дана справа не підсудна Галицькому районному суду м. Львова, відтак, її слід скерувати за належною (виключною) підсудністю, тобто за місцезнаходженням нерухомого майна.

Керуючись ст.ст. 30, 31, 162, 353 ЦПК України, ?

постановив:

заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівенергозбут» про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за спожиту електричну енергію передати на розгляд до Шевченківського районного суду м. Львова.

Ухвала може бути оскаржена до Львівського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення. Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на ухвалу суду протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Повний текст ухвали складено 29 березня 2023 року.

Суддя В.В. Стрельбицький