Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

30 березня 2023 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі:

головуючого судді - Данко В.Й.,

за участю:

секретаря - Бокотей А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Ужгороді в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом органу опіки та піклування Ужгородського міськвиконкому, який діє в інтересах дитини ОСОБА_1 , до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів

в с т а н о в и в:

І. Стислий виклад позицій учасників справи

1. до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області надійшла позовна заява від органу опіки та піклування Ужгородського міськвиконкому , місцезнаходження: м.Ужгород, пл.Поштова, 3 (далі - позивач) до ОСОБА_2 РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 (далі - відповідач-1), ОСОБА_4 місце проживання: АДРЕСА_2 (далі - відповідач-2), у якій позивач просить суд:

1.1. позбавити відповідачів батьківських прав відносно малолітнього ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

1.2. стягнути з відповідача-1 на користь позивача аліменти на утримання малолітнього ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1/4 всіх видів заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення ним повноліття;

1.3. стягнути з відповідача-2 на користь позивача аліменти на утримання малолітнього ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1/4 всіх видів заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення ним повноліття.

2. Позовні вимоги обґрунтовані таким:

2.1. 16.03.2021 відповідач народила хлопчика з вагою 2950 грам та зростом 51 см, що підтверджується обмінною картою пологового будинку від 20.03.2021 року.

2.2. На початку березня 2022 року мати разом з дитиною приїхала в місто Ужгород. Прибувши на вокзал вона відразу висловила волонтерам намір залишити малолітнього і поїхати за кордон влаштовувати своє життя. Її направили до служби у справах дітей Ужгородської міської ради. Жодні аргументи не відмовлятись від рідної дитини на неї не діяли. Вона навіть погрожувала залишити дитину на вулиці. Відтак у супроводі працівників служби і поліції дитина була доставлена на обстеження в Комунальне некомерційне підприємство «Ужгородська міська дитяча клінічна лікарня» Ужгородської міської ради. Під час перебування дитини в зазначеному закладі мати заявила про свою відмову від дитини та підписала відповідну заяву від 02.03.2022.

2.3. Факт залишення малолітньої дитини в лікарні свідчить про те, що батьки малолітнього повністю самоусунулись від виховання та догляду щодо своєї дитини, не приймають жодної участі в житті дитини, не турбуються про фізичний та духовний розвиток дитини, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування, не спілкуються з дитиною, що порушує нормальне самоусвідомлення дитини, не виявляють інтересу до його внутрішнього світу, та в цілому не виконують свої батьківські обов`язки по догляду за дитиною.

2.4. Вказане, на переконання позивача, свідчить про те, що батьки дитини не бажають виконувати свої батьківські обов`язки по вихованню та утриманню дитини.

3. Відповідачі правом на подання відзиву не скористалися, що згідно з частиною 2 статті 191 ЦПК України не перешкоджає вирішенню справи по суті за наявними матеріалами.

4. У судове засідання позивач явку представника не забезпечив, належним чином повідомлений про час, дату і місце його проведення, від представника позивача надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності. Також у поданому клопотанні вказує про те, що не заперечує проти заочного рішення по справі.

5. У судове засідання відповідач-1 не з`явилася, належним чином повідомлена про час, дату і місце його проведення, у матеріалах справи міститься нотаріально посвідчена заява про розгляд справи за її відсутності.

6. У судове засідання відповідач-2 не з`явився, належним чином повідомлений про час, дату і місце його проведення, клопотання про відкладення не подав.

ІІ. Рух справи

7. 08.02.2023 до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області надійшла ухвала судді Дзержинського районного суду м.Харкова від 18.11.2022 про передачу цієї справи за підсудністю.

8. Ухвалою від 09.02.2023 суддя прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі.

9. Ухвалою від 27.02.2023 суд закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті.

10. Заходи забезпечення позову та доказів, у тому числі шляхом їх витребування, не вживались.

ІІІ. Фактичні обставини справи

11. Всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

12. Згідно з витягом з Державного реєстру актів цивільного стану щодо актового запису про шлюбу №5 від 10.06.2022 відповідачами зареєстровано шлюб 09.11.2019, про що реєстратором Холодногірського районного у місті Харкові відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області здійснено актовий запис №7.

13. Від шлюбу відповідачі мають спільну дитину - ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження останнього № НОМЕР_2 від 11.08.2022 та відомостями з повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження №1 від 11.08.2022.

14. З обмінної картки пологового будинку від 20.03.2021 вбачається, що пологи при народженні ОСОБА_1 відбувалися у комунальному некомерційному підприємстві Харківської обласної ради «Обласний клінічний перинатальний центр».

15. Відповідно до копії заяви батьків (матері або батька), інших родичів або законного представника про відмову забрати дитину з пологового будинку, іншого закладу охорони здоров`я б/н від 02.03.2022, оформленої працівниками КНП «Ужгородська міська дитяча клінічна лікарня», відповідач-1 відмовилася забрати свою дитину, а саме - ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 із КНП «Ужгородська міська дитяча клінічна лікарня» у зв`язку з небажанням виховувати дитину. У заяві відображено, що відповідач-1 вказувала про те, що дитина їй не потрібна, вихованням останньої вона займатися не бажає.

16. Поряд із цим, у досліджуваній заяві відповідачу-1 роз`яснено правові наслідки відмови від дитини та зафіксовано добровільність її підписання відповідачем-1.

17. У пункті 1 згаданої заяви відображено, що відповідач-1 фактично не проживає з відповідачем-2 з 2019 року.

18. Також працівниками КНП «Ужгородська міська дитяча клінічна лікарня» було складено акт закладу охорони здоров`я та органу внутрішніх справ України про дитину, яку батьки (матір або батько), інші родичі або законний представник відмовилися забрати з пологового будинку, іншого закладу охорони здоров`я б/н від 02.03.2022 (а.с.25-26).

19. Відповідно до наказу начальника служби у справах дітей Ужгородської міської ради від 02.03.2022 №1 малолітнього ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 було тимчасово влаштовано в сім`ю гр. ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_3 .

20. Рішенням виконавчого комітету Ужгородської міської ради №398 від 24.08.2022 «Про надання статусу» ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 надано статус дитини, позбавленої батьківського піклування.

21. 04.03.2022 працівниками служби у справах дітей Холмківської сільської ради було обстежено умови проживання малолітнього ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_3 , про що складено відповідний акт, згідно з яким будинок за вказаною адресою складається з 4-х житлових кімнат, кухні-студії, двох ванних кімнат, трьох санвузлів, коридору та кладової кімнати. На прибудинковій території розміщений сарай та город. У будинку наявні водо-, газо- та електропостачання, в кімнатах чисто та охайно, наявні меблі та побутова техніка. Всі належні умови для розвитку дитина має. Для малолітнього є окреме спальне місце, іграшки, одяг та їжа відповідно до віку дитини. За відповідною адресою, окрім ОСОБА_5 , проживають її чоловік ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_6, її батьки ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_8, ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_7, а також прийомна дитина - ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_5.

22. У висновку органу опіки та піклування Ужгородського міськвиконкому №612/23/01-12 від 19.09.2022 стверджується про доцільність позбавлення відповідачів батьківським прав відносно ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

23. Як убачається зі змісту згаданого висновку, 11.08.2022 до Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради направлявся лист з проханням з`ясувати ставлення батька до виховання дитини та обстежити умови його проживання, який, між тим, залишився без реагування.

24. Крім того, як стверджується у висновку органу опіки та піклування Ужгородського міськвиконкому №612/23/01-12 від 19.09.2022 та підтверджується матеріалами справи, відповідачі неодноразово запрошувалися на засідання комісії з питань захисту прав дитини Ужгородського міськвиконкому, однак в обумовлений час і дату не з`являлися (а.с.37-42).

25. Згідно з відповіддю Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради №947/0/202-22 від 03.10.2022 відповідач-1 не зверталася до структурних підрозділів Департаменту служб з питанням щодо повернення на виховання та спільне проживання малолітньої дитини ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

26. Відповідно до акту обстеження умов проживання умов проживання сім`ї б/н від 24.03.2023 ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 проживає у сім`ї ОСОБА_5 за адресою АДРЕСА_3 .

27. У вказаному акті зазначено, що батьки ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 матеріальну допомогу на утримання дитини не надавали.

28. Виходячи з наявності підстав для позбавлення відповідачів батьківських прав відносно ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 та стягнення аліментів на утримання останнього, позивач звернувся до суду з відповідним позовом.

ІV. Позиція суду

29. Вирішуючи спір по суті, суд виходив із такого.

30. Відповідно до частини 3 статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

31. Частиною 1 статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

32. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина 1 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

33. Частиною 7 статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

34. Згідно з частинами 1-4 статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

35. Батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини (частина 1 статті 151 СК України).

36. Відповідно до частини 1 статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

37. Пунктом 1 частини 1 статті 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування.

38. За змістом положень статті 143 СК України мати, батько дитини, які перебувають у шлюбі, зобов`язані забрати дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я. Дитина може бути залишена батьками у пологовому будинку або іншому закладі здоров`я, якщо вона має істотні вади фізичного або психічного розвитку, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення.

39. Суд встановив, що малолітній ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 був залишений матір`ю у КНП «Ужгородська міська дитяча клінічна лікарня», оскільки відповідач-1 відмовилася забирати його зі згаданого медичного закладу, що підтверджується копією заяви батьків (матері або батька), інших родичів або законного представника про відмову забрати дитину з пологового будинку, іншого закладу охорони здоров`я б/н від 02.03.2022, оформленою працівниками КНП «Ужгородська міська дитяча клінічна лікарня».

40. Причиною залишення дитини вказано небажання виховувати дитину. У заяві відображено, що відповідач-1 вказувала про те, що дитина їй не потрібна, вихованням останньої відповідач-1 займатися не бажає. Означена заява підписана відповідачем-1 добровільно.

41. У подальшому малолітньому ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 було надано статус дитини, позбавленої батьківського піклування. Крім того, з обставин справи слідує, що малолітнього ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 було тимчасово влаштовано в сім`ю гр. ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_3 .

42. У вимірі обставин справи суд зауважує про те, що закон дійсно передбачає можливість матері не забирати дитину із закладу охорони здоров`я за наявності істотних життєвих обставин, що перешкоджають це зробити .

43. Утім, персоніфіковані відповідачем-1 підстави для залишення малолітнього сина в медичному закладі, на переконання суду, є неповажними, оскільки не мають об`єктивного характеру, тобто ґрунтуються лише на суб`єктивному волевиявленні відповідача-1, яке полягає у небажанні забезпечувати виховання та утримання своєї дитини.

44. За таких обставин суд констатує про відсутність достатніх підстав для того, щоб не забирати дитину з лікувального закладу.

45. Твердження представника позивача про те, що відповідач-1 свідомо не бажає брати участь у вихованні дитини, не піклується про її здоров`я, фізичний, моральний та духовний розвиток, не надає належного матеріального утримання, не виконує батьківських обов`язків з виховання та утримання дитини остання не спростувала.

46. Суд повторно звертає увагу на приписи статті 164 СК України, яка передбачає, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування.

47. Тобто не забирання дитини з пологового будинку або іншого закладу без поважної причини протягом шести місяців є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав відносно дитини та не пов`язує вирішення цього питання з подальшою поведінкою матері (батька).

48. Законодавець надає право компетентному органу порушити питання про позбавлення батьківських прав відносно дитини після спливу шестимісячного строку, якщо батьки упродовж означеного часу не виявляли піклування відносно неї.

49. Отже, закон надає можливість матері (батьку) протягом шести місяців вирішити свої складні побутові, матеріальні, психологічні труднощі, щоб уникнути такого суворого заходу, як позбавлення батьківських прав щодо дитини, проте за обставин цієї справи судом не здобуто доказів того, що відповідач-1 проявляла батьківське піклування щодо малолітнього сина з дня залишення у лікувальному закладі, що свідчить про її свідоме нехтування батьківськими обов`язками, небажання брати участі у вихованні та утриманні сина.

50. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

51. Як роз`яснено у пунктах 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

52. У цій справі наявні виключні обставини, за яких відповідач-1 може бути позбавлена батьківських прав, що не суперечить Конвенції про права дитини, і в такому випадку судом на перше місце ставляться «якнайкращі інтереси дитини», оцінка яких включає в себе і знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення,оскільки відповідач-1 залишила малолітнього сина у закладі охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляла щодо нього батьківського піклування.

53. Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) органи державної влади не можуть втручатися у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров"я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

54. За правилами статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

55. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

56. Право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і заходи національних органів, спрямовані перешкоджати цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції (пункт 49 рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» та пункт 47 рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України»).

57. Тобто у даному випадку вирішення питання про позбавлення відповідача-1 батьківських прав охоплюється статтею 8 Конвенції і є втручанням у її право на повагу до свого сімейного життя, яке, своєю чергою, не є абсолютним.

58. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики ЄСПЛ» від 23 лютого 2006 року №3477-IV суди застосують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права.

59. Із урахуванням змісту положень статті 9 Конституції України Конвенція є частиною національного законодавства і закріплює мінімальні гарантії в галузі права, які можуть бути розширені в національному законодавстві, яке в силу взятих на себе Україною зобов`язань не може суперечити положенням Конвенції (стаття 19 Закону України «Про міжнародні договори» від 29 червня 2004 року №1906-IV, стаття 27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року).

60. Втручання у право на повагу до сімейного життя не становить порушення статті 8 Конвенції, якщо воно здійснене «згідно із законом», відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2, і до того ж є необхідним у демократичному суспільстві для забезпечення цих цілей (пункт 50 рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України»).

61. Одним з фундаментальних принципів демократичного суспільства є законність, на яку посилається преамбула до Конвенції. Законність передбачає, серед іншого, що втручання з боку виконавчої влади в права осіб повинне бути предметом ефективного контролю. Цей контроль звичайно здійснюється судовою владою (принаймні, в якості останньої інстанції), оскільки судовий контроль надає найкращі гарантії незалежності, неупередженості і належної процедури.

62. Суд вважає, що позбавлення відповідача-1 батьківських прав відносно малолітнього сина відповідає приписам пункту 1 частини 1 статті 164 СК України.

63. Таке втручання здійснено для захисту здоров`я та моралі малолітньої дитини, тобто відповідає цілям, зазначеним у пункті 2 статті 8 Конвенції.

64. Демократичне суспільство характеризується плюралізмом, терпимістю, широтою поглядів. Таким чином, держави мають позитивне зобов`язання із забезпечення процедурних гарантій від свавілля як умову обґрунтованості втручання в права, що захищаються статтею 8 Конвенції. Щоб втручання було визнано «необхідним у демократичному суспільстві», воно повинно бути обґрунтовано «гострою соціальною необхідністю». Причини, що наводяться внутрішніми судами для обґрунтування оскаржених заходів, повинні бути достатніми і стосуватися справи.

65. Як зазначалося вище, позбавлення батьківських прав є втручанням у сімейне життя. Однак таке втручання в даному випадку є виправданим і пропорційним, оскільки цього нагально потребують інтереси дитини, яка після народження протягом тривалого часу залишилася без материнської турботи, а її матір (відповідач-1) не забрала дитину із закладу охорони здоров`я та не виявляла жодного материнського піклування, що саме по собі поставило під загрозу здоров`я малолітнього. Така поведінка матері відносно своєї дитини дає підстави для обґрунтованих сумнівів у її спроможності та волевиявленні виконувати свої природні батьківські обов`язки і свідчить про ризик неналежного виховання дитини. Таким чином, втручання є необхідним у демократичному суспільстві.

66. Із урахуванням наявних у справі доказів та сукупності релевантних фактичних обставин, суд доходить до висновку про те, що позбавлення батьківських прав відповідача-1 не суперечить нормам міжнародного права та практиці ЄСПЛ.

67. На переконання суду, висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідача-1 батьківських прав є достатньо і переконливим і мотивованим.

68. Щодо позовних вимог органу опіки та піклування до відповідача-2 про позбавлення останнього батьківських прав відносно ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 суд зазначає таке.

69.У відповідності до положень статті 143 СК України обов`язок забрати дитину з пологового будинку або іншого закладу охорони здоров`я поширюється на як на батька, так і на матір дитини.

70. Суд з`ясував, що на момент народження ОСОБА_1 відповідачі перебували в офіційно зареєстрованому шлюбі. Згідно зі свідоцтвом про народження № НОМЕР_2 від 11.08.2022 відповідач-2 являється батьком ОСОБА_1 .

71. Отже, на відповідача-2 також покладається обов`язок забрати дитину із закладу охорони здоров`я.

72. Із матеріалів справи вбачається, що відповідач-1 разом із малолітнім сином до Закарпаття виїхала у зв`язку з воєнним станом. При цьому у заяві батьків (матері або батька), інших родичів або законного представника про відмову забрати дитину з пологового будинку, іншого закладу охорони здоров`я б/н від 02.03.2022 зафіксовано, що відповідачі разом фактично не проживають.

73. Суд бере до уваги те, що спір розглядається тривалий час; відповідач-2, будучи належно повідомленим про час, дату і місце проведення справи у судові засідання не з`являється; у медичній установі КНП «Ужгородська міська дитяча клінічна лікарня» ОСОБА_1 залишено з 02.03.2022, проте матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що відповідач-2 з того часу виявляв зацікавленість чи турботу до своєї дитини, намагався вийти на контакт з матір`ю дитини чи компетентними органами, які наразі забезпечують утримання малолітнього. Натомість суд з`ясував, що відповідач-2 на засідання комісії з питань захисту прав дитини Ужгородського міськвиконкому не з`являвся.

74. Наведені обставини зумовлюють висновок про те, що свідома поведінка відповідача-2 вказує про те, що він не бажав і не бажає здійснювати відносно свого малолітнього сина будь-яке піклування, забезпечувати його виховання та утримання.

75. Підсумовуючи викладене, суд доходить до переконання про необхідність позбавлення відповідачів батьківських прав відносно ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

76. Особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини (частина 2 статті 166 СК України).

77. При задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. У разі якщо мати, батько або інші законні представники дитини відмовляються отримувати аліменти від особи, позбавленої батьківських прав, суд приймає рішення про перерахування аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України та зобов`язує матір, батька або інших законних представників дитини відкрити зазначений особистий рахунок у місячний строк з дня набрання законної сили рішенням суду (частина 3 статті 166 СК України).

78. Статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

79. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (частина 3 статті 181 СК України).

80. Відповідно до частини 1 статті 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує, в тому числі, стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, інші обставини, що мають істотне значення.

81. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (частини 2 статті 182 СК України).

82. Відповідно до положень статті 183 СК України, розмір аліментів визначається у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

83. Отже, суд вважає, що на відповідачів має бути покладено обов`язок матеріально утримувати дитину, а тому позовні вимоги про стягнення аліментів підлягають задоволенню.

84. Відповідно до частини 1 статті 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, тому стягненню підлягають аліменти, починаючи з 12.10.2022.

V. Висновки за результатами розгляду

85. Згідно з частиною 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

86. Частиною 1 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

87. Підсумовуючи викладене у сукупності суд дійшов висновку про те, що позов слід задовольнити повністю.

VІ. Судові витрати

88.Суд вирішує питання про розподіл судових витрат у відповідності до статті 141 ЦПК України.

89.З огляду на те, що позовні вимоги підлягають задоволенню, а також беручи до уваги той факт, що позивач за подання цього позову від сплати судового збору звільнений, останній слід стягнути з відповідачів на користь держави у рівних частинах.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 12, 13, 76-81, 141, 263-265 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

позовні вимоги задовольнити повністю.

Позбавити батьківських прав ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстровану за адресою: АДРЕСА_4 , останнє відоме місце фактичного проживання: АДРЕСА_1 відносно малолітнього ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позбавити батьківських прав громадянина ОСОБА_11 ІНФОРМАЦІЯ_4 , останнє відоме місце проживання: АДРЕСА_2 відносно малолітнього ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Стягнути із ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 на користь виконавчого комітету Ужгородської міської ради як органу опіки та піклування , місцезнаходження: м.Ужгород, пл.Поштова, 3 аліменти на утримання малолітнього ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1/4 всіх видів заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 12.10.2022 і до досягнення ним повноліття.

Стягнути із ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_4 на користь виконавчого комітету Ужгородської міської ради як органу опіки та піклування , місцезнаходження: м.Ужгород, пл.Поштова, 3 аліменти на утримання малолітнього ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1/4 всіх видів заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 12.10.2022 і до досягнення ним повноліття

Допустити негайне виконання рішення суду в межах суми платежу за один місяць.

Стягнути із ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_4 на користь держави судовий збір у розмірі по 992 (дев`ятсот дев`яносто дві) грн. 40 коп. із кожного.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Суддя В.Й. Данко