Дата документу 14.06.2023 Справа № 2-832/08
Запорізький апеляційний суд
Єдиний унікальний № 2-832/08 Головуючий у 1 інстанції: Піскунова Н.А.
Провадження № 22-ц/807/1460/23
У Х В А Л А

14 червня 2023 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кримської О.М.,

суддів Дашковської А.В., Кочеткової І.В.

при вирішенні питання про відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Зіменко Олени Володимирівни на рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 28 квітня 2008 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Дніпровської сільської ради, треті особи: Вільнянська державна нотаріальна контора, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування, -

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2008 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Дніпровської сільської ради, треті особи: Вільнянська державна нотаріальна контора, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування.

Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 28 квітня 2008 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Визнано за ОСОБА_2 право на земельну ділянку для ведення особистого підсобного господарства розміром 0,33 га, розташовану в с. Перун Дніпровської сільської ради Вільнянського району Запорізької області.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням, 05 червня 2023 року ОСОБА_1 , яка не брала участі у зазначеній вище справі, через суд першої інстанції подала апеляційну скаргу.

За змістом апеляційної скарги представник апелянта заявляв клопотання про поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції із посиланням на ст.ст. 354, 358 ЦПК України (в чинній редакції). Клопотання мотивоване тим, що під час розгляду справи Вільнянським районним судом Запорізької області №314/1593/16 виникло питання щодо правомірності набуття права власності на земельні ділянки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Оскаржуване рішення було отримане представником апелянта 02 червня 2023 року, а тому він вважає, що строк на апеляційне оскарження вказаного рішення пропущено з поважних причин.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчиненні окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03 жовтня 2017 року за № 2147-VІІІ, яким викладено в нових редакціях текст, зокрема, Цивільного процесуального кодексу України.

Згідно з п.13 ч. 1 розділу ХІІІ (Перехідні положення) ЦПК України, судові рішення, ухвалені судами першої інстанції до набрання чинності цією редакцією Кодексу, набирають законної сили та можуть бути оскаржені в апеляційному порядку протягом строків, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

При вирішенні питання про відкриття апеляційного провадження за апеляційними скаргами на судові рішення, ухвалені судами першої інстанції до 15 грудня 2017 року, судом апеляційної інстанції перевіряється дотримання особою, яка подає апеляційну скаргу, строків на апеляційне оскарження встановлених ЦПК України, в редакції до набрання чинності Закону № 2147-VIII, тобто до 15 грудня 2017 року.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України в редакції від 16.06.2007, що діяла на час ухвалення рішення, особи які беруть участь у справі, а також особи, які не беруть участь у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права і обов`язки, мають право на апеляційне та касаційне оскарження судових рішень у випадках і порядку, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 292 ЦПК України в редакції від 16.06.2007, що діяла на час ухвалення рішення, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до ч. 1 ст. 294 ЦПК України в редакції від 16.06.2007, що діяла на час ухвалення рішення, заяву про апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції може бути подано протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження.

Відповідно до ч. 4 ст. 295 ЦПК України апеляційна в редакції від 16.06.2007, що діяла на час ухвалення рішення, скарга може бути подана без попереднього подання заяви про апеляційне оскарження, якщо скарга подається у строк, встановлений для подання заяви про апеляційне оскарження.

З матеріалів справи встановлено, що рішення Вільнянського районного суду Запорізької області було ухвалено 28 квітня 2008 року (а.с. 11)

Апеляційна скарга представником ОСОБА_1 - адвокатом Зіменко О.В. була подана 05 червня 2023 року, тобто після закінчення строків, установлених ст. 294 ЦПК України. (а.с. 16).

Частиною 1 ст. 127 ЦПК України передбачено, що суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

При цьому ЦПК України не пов`язує право суду відновити пропущений строк з певним колом обставин, що спричинили пропуск строку. Таким чином, у кожному випадку суд з урахуванням конкретних обставин пропуску строку оцінює доводи, що наведені на обґрунтування клопотання про його відновлення, та робить висновок щодо поважності чи неповажності причин пропуску строку.

Клопотання чи заява про відновлення процесуального строку повинна містити роз`яснення причин пропуску і підстави, з яких заявник вважає ці причини поважними. У клопотанні чи заяві повинні бути докази того, що здійснити відповідні процесуальні дії у визначений строк у заявника не було можливості.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи протягом розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 18.11.2010 у справі «Мушта проти України» зазначено: «право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення. Однак такі обмеження не можуть обмежувати реалізацію цього права у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено. Ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету та має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями. Норми, які регламентують строки подання скарг, безумовно, передбачаються для забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності, а їх застосування має відповідати принципу юридичної визначеності та не перешкоджати сторонам використовувати наявні засоби; зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані».

Як вбачається зі змісту положень ст. 294, 295 ЦПК України в редакції від 16.06.2007, що діяла на час ухвалення рішення, початок перебігу строку на апеляційне оскарження рішення суду відраховується від дня проголошення судового рішення та не пов`язувався процесуальним законом із датою отриманням стороною повного тексту рішення суду.

Таким чином, посилання представника апелянта ОСОБА_1 - адвоката Зіменко О.В. на отримання нею рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 28 квітня 2008 року лише 02 червня 2023 року, не має процесуального значення для початку відрахування строків на апеляційне оскарження, який в даному випадку повинен рахуватись від дати ухвалення оскаржуваного рішення, тобто від 28 квітня 2008 року.

За вказаних обставин подання представником апелянта ОСОБА_1 - адвокатом Зіменко О.В. апеляційної скарги на вказане рішення в межах десятиденного строку від дати отримання його копії, не може бути розцінене як належне дотриманням апелянтом процесуальних строків, визначених ст. 294 ЦПК України в редакції від 16.06.2007, що діяла на час ухвалення оскаржуваного рішення.

Частиною першою статті статтею 126 ЦПК України передбачено право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом.

Доступ до суду як елемент права на справедливий судовий розгляд не є абсолютним і може підлягати певним обмеженням у випадку, коли такий доступ особи до суду обмежується законом і не суперечить пункту першому статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод; якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використаними засобами і метою, яка має бути досягнута.

Виходячи із зазначених критеріїв, Європейський суд з прав людини визнає легітимними обмеженнями, встановлені державами - членів Ради Європи вимоги щодо строків оскарження судових рішень (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Нешев проти Болгарії» від 28 жовтня 2004 року).

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).

Європейський суд з прав людини неодноразово зауважував, що:

«вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження» (PONOMARYOV v. UKRAINE, № 3236/03, § 41, ЄСПЛ, від 03 квітня 2008 року);

«одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами.

Якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності. Хоча саме національним судам, перш за все, належить виносити рішення про поновлення строку оскарження, їх свобода розсуду не є необмеженою. Суди повинні обґрунтовувати відповідне рішення. У кожному випадку національні суди повинні встановити, чи виправдовують причини поновлення строку оскарження втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів стосовно часу або підстав для поновлення строків.

Безпідставне поновлення строку на оскарження судового рішення, що набрало законної сили, зокрема у разі вказівки тільки про наявність поважних причин, є порушенням вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

При цьому складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. Європейський суд з прав людини зазначає, що сторони судового провадження повинні мати право очікувати застосування до їхньої справи чинних норм процесуального законодавства (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Дія 97» проти України від 21 жовтня 2010 року).

Крім того, з документів, доданих до апеляційної скарги, встановлено, що 10 квітня 2019 року до Вільнянського районного суду Запорізької області (справа №314/1593/19) ОСОБА_2 було подано позовну заяву до відповідача ОСОБА_1 про визнання недійсним та скасування державного акту (а.с. 37-40), в якій зазначено про наявність оскаржуваного рішення суду і в якості додатку додано його до позову.

ОСОБА_1 як відповідач по справі №314/1593/19 за позовом ОСОБА_2 отримала ще у 2019 році копію оскаржуваного рішення суду у вигляді додатку до позовної заяви ОСОБА_2 (зворотній бік а.с. 39).

З огляду на зазначене, колегія суддів вважає неприйнятними доводи представника апелянта щодо ознайомлення та отримання копії оскаржуваного рішення суду лише 02 червня 2023 року, оскільки вони спростовуються копіями документів, доданими до апеляційної скарги.

Враховуючи викладене, апеляційний суд визнає неповажними підстави, вказані апелянтом у заяві про поновлення строку на апеляційне оскарження.

Згідно з ч. 3 ст. 357 ЦПК України апеляційна скарга залишається без руху також у випадку, якщо вона подана після закінчення строків, установлених статтею 354 цього Кодексу, і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані неповажними. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду апеляційної інстанції з заявою про поновлення строку або вказати інші підстави для поновлення строку.

У зв`язку з викладеним апелянту необхідно у десятиденний строк з дня отримання цієї ухвали надати суду апеляційної інстанції обґрунтовану заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення з вказівкою інших поважних підстав на поновлення строку.

Відповідно до положень ч. 4 ст. 357 ЦПК України якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження будуть визнані неповажними, суд відмовляє у відкритті апеляційного провадження у порядку, встановленому статтею 358 цього Кодексу.

З мотивів, викладених вище, апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Зіменко О.В. на підставі ст. 357 ЦПК України необхідно залишити без руху та надати строк для подання заяви із зазначенням інших підстав для поновлення строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції у цій справі.

Керуючись ст.ст. 274, 354-361, 368, 369 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Визнати неповажними причини пропуску строку на апеляційне оскарження рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 28 квітня 2008 року в цій справі, наведені скаржником в обґрунтування клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Зіменко Олени Володимирівни на рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 28 квітня 2008 року у цій справі залишити без руху.

Надати ОСОБА_1 строк терміном десять днів з дня вручення копії цієї ухвали для надання до суду апеляційної інстанції заяви про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення суду, в якій вказати інші підстави для поновлення строку з наданням доказів неможливості вчинення відповідної процесуальної дії з поважних підстав.

Роз`яснити, що у випадку невиконання зазначеної вимоги у встановлений строк будуть застосовані наслідки, передбачені ч. 4 ст. 357 ЦПК України.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.М. Кримська

Судді: А.В. Дашковська

І.В. Кочеткова