Постанова

Іменем України

09 серпня 2023 року

м. Київ

справа № 494/1239/19

провадження № 61-13070св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Грушицького А. І.,

суддів: Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Петрова Є. В., Пророка В. В., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1 ,

заінтересована особа - Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на постанову Одеського апеляційного суду від 17 жовтня 2022 року у складі колегії суддів: Громіка Р. Д., Драгомерецького М. М., Дришлюка А. І. у справі за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, заінтересована особа - Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст вимог заяви

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою в якій просила встановити факт її постійного проживання на території України у повнолітньому віці станом на 1991 рік, у тому числі станом на 24 серпня 1991 року та 13 листопада 1991 року.

Заява ОСОБА_1 мотивована тим, що вона є уродженкою м. Бєльці Молдавської РСР, була документована паспортом громадянина СРСР, виданим 04 лютого 1989 року Березівським РВ МВС в Одеській області, який у подальшому був втрачений, у зв`язку з чим вона не отримала паспорт громадянина України.

Вказувала на те, що станом на 1991 рік вона проживала у с. Новоселівка Березівського району Одеської області разом із своєю сім`єю та працювала у колгоспі с. Заводівка Березівського району Одеської області.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Березівський районний суд Одеської області рішенням від 13 грудня 2019 року під головуванням судді Дєткова О. Я. у задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовив.

Відмовляючи у задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 не довела існування фактів щодо її проживання на території України станом на 1991 рік.

Одеський апеляційний суд постановою від 03 серпня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнив частково, рішення Березівського районного суду Одеської області від 13 грудня 2019 року змінив в його мотивувальній частині та залишив без змін в його резолютивній частині.

Змінюючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції, враховуючи те, що ОСОБА_1 втратила паспорт, виходив із того, що остання не надала доказів ініціювання питання щодо проведення процедури встановлення особи, а також доказів звернення до міграційної служби із заявою про видачу паспорта замість втраченого, на підставі якої приймають рішення про відмову чи задоволення такої заяви, отже, не використала досудового врегулювання цього питання.

Верховний Суд постановою від 02 червня 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнив частково. Постанову Одеського апеляційного суду від 03 серпня 2020 року скасував, справу направив на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційний суд вказав, що суд апеляційної інстанції неправильно застосував норми матеріального права, не виконав вимоги, передбачені процесуальним законодавством України щодо встановлення фактичних обставин справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Одеський апеляційний суд постановою від 17 жовтня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнив частково. Рішення Березівського районного суду Одеської області від 13 грудня 2019 року скасував. Ухвалив у справі нове судове рішення, яким заяву ОСОБА_1 задовольнив. Встановив юридичний факт постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у повнолітньому віці на території України станом на 1991 рік, у тому числі станом на 24 серпня 1991 року та 13 листопада 1991 року.

Приймаючи оскаржену постанову суд апеляційної інстанції виходив з того, що у судовому засіданні у суді першої інстанції свідок ОСОБА_2 спростувала твердження заявника щодо її теперішнього місця проживання та вказала, що остання переїхала у 1991 році в с. Новоселівку та до тепер проживає там. Таким чином, свідок ОСОБА_2 підтвердила, що з 1991 року ОСОБА_1 перебувала на території України в с. Новоселівка Березівського району Одеської області.

Встановивши наведене, суд апеляційної інстанції вважав, що сукупність доказів у справі дає підстави апеляційному суду дійти висновку, що заява ОСОБА_1 про встановлення факту постійного проживання особи на території України у повнолітньому віці станом на 1991 рік, є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У грудні 2022 року представник Головного управління Державної міграційної служби України - начальник Погребняк О. звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Одеського апеляційного суду від 17 жовтня 2022 року в якій просить постанову суду апеляційної інстанції скасувати, а рішення місцевого суду залишити в силі.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Наведені в касаційній скарзі доводи містили підстави, передбачені пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження.

У поданій касаційній скарзі представник заявника зазначає, що суд апеляційної інстанції, приймаючи постанову про задоволення заяви ОСОБА_1 не звернув увагу на правову позицію Верховного Суду, викладену у постановах: від 08 квітня 2020 року у справі № 757/44694/17-ц та від 08 квітня 2020 року у справі № 654/3462/17.

Представник заявника також зазначає, що у цій справі наявний спір про право заявниці щодо встановлення факту її постійного проживання на території України станом на 1991 рік.

Відзив на касаційну скаргу іншими учасниками справи не подано

Рух справи в суді касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 02 лютого 2022 року відкрив касаційне провадження у цій справі та витребував з Березівського районного суду Одеської області справу № 494/1239/19.

13 лютого 2023 року справа № 494/1239/19 надійшла до Верховного Суду.

Верховний Суд ухвалою від 04 липня 2023 року справу призначив до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження колегією в складі п`яти суддів.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_1 прибула до с. Жовтнівка Березівського району Одеської області у листопаді 1983 року, що вбачається з адресного листка вибуття (а. с. 5).

10 січня 1989 року ОСОБА_1 уклала шлюб з ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію шлюбу, виданим Новоселівською сільською радою Березівського району Одеської області (а. с. 6).

З довідки, виданої 02 жовтня 2019 року Виконавчим комітетом Раухівської селищної ради Березівського району Одеської області, встановлено, що ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 7).

У судовому засіданні у суді першої інстанції ОСОБА_1 зазначила, що у 1983 році переїхала до с. Жовтнівка Березівського району, у 2001 році переїхала до смт. Раухівка де по теперішній час проживає.

У судовому засіданні у суді першої інстанції свідок ОСОБА_2 спростувала твердження заявниці щодо її теперішнього місця проживання та вказала, що остання переїхала у 1991 році в с. Новоселівку та до тепер проживає там.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до положень частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною першою статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

За змістом статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону оскаржена постанова не відповідає, з огляду на таке.

У частині першій статті 293 ЦПК України визначено, що окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

За змістом статті 294 ЦПК України під час розгляду справ окремого провадження суд зобов`язаний роз`яснити учасникам справи їхні права та обов`язки, сприяти у здійсненні та охороні гарантованих Конституцією і законами України прав, свобод чи інтересів фізичних або юридичних осіб, вживати заходів щодо всебічного, повного і об`єктивного з`ясування обставин справи.

З метою з`ясування обставин справи суд може за власною ініціативою витребувати необхідні докази.

Справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розділом.

Згідно з частиною другою статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

З указаного вбачається, що законом передбачено встановлення юридичних фактів щодо виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, до яких відносяться й факти, що породжують право особи на набуття громадянства України, зокрема постійного проживання на території України.

Згідно із статтею 3 Закону України «Про громадянство» громадянами України є: 1) усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; 2) особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав; 3) особи, які прибули в Україну на постійне проживання після 13 листопада 1991 року і яким у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року органами внутрішніх справ України внесено напис «громадянин України», та діти таких осіб, які прибули разом із батьками в Україну і на момент прибуття в Україну не досягли повноліття, якщо зазначені особи подали заяви про оформлення належності до громадянства України; 4) особи, які набули громадянство України відповідно до законів України та міжнародних договорів України.

Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, - з 13 листопада 1991 року, а у пункті 3, - з моменту внесення відмітки про громадянство України.

Указом Президента України № 215 від 27 березня 2001 року, в редакції Указу Президента України № 588/2006 від 27 червня 2006 року, затверджений Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень (далі - Порядок).

Пунктом 7 Порядку визначено, що встановлення належності до громадянства України стосується:

а) громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року, в тому числі: осіб, які за станом на 13 листопада 1991 року проходили строкову військову службу на території України і після її проходження залишилися проживати на території України; осіб, які за станом на 24 серпня 1991 року або за станом на 13 листопада 1991 року відбували покарання в місцях позбавлення волі на території України та перебували у громадянстві колишнього СРСР і до набрання вироком суду законної сили постійно проживали відповідно на території УРСР або проживали на території України;

б) осіб, які за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року не досягли повноліття і батьки яких належать до категорій, зазначених у підпункті «а» цього пункту;

в) осіб, які за станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року не досягли повноліття та виховувалися в державних дитячих закладах України.

Оформлення належності до громадянства України стосується осіб, які прибули в Україну на постійне проживання після 13 листопада 1991 року і яким у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року органами внутрішніх справ України внесено напис «громадянин України», та дітей таких осіб, які прибули разом із батьками в Україну і на момент прибуття в Україну не досягли повноліття.

Перевірка належності до громадянства України стосується осіб, які перебувають за кордоном і в яких відсутні документи, що підтверджують громадянство України, або якщо виникла необхідність перевірки факту перебування таких осіб у громадянстві України.

Згідно з пунктом 8 Порядку для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, подає:

а) заяву про встановлення належності до громадянства України;

б) копію паспорта громадянина колишнього СРСР. У разі відсутності паспорта громадянина колишнього СРСР подається довідка територіального підрозділу Державної міграційної служби України про встановлення особи та про те, що за станом на 24 серпня 1991 року особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР (за наявності документів, що підтверджують зазначений факт);

в) судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року.

Пунктом 25 Порядку визначено, що для оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням особа, яка постійно проживала до 24 серпня 1991 року на території, що стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили під час постійного проживання особи до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР) (частина перша статті 8 Закону) подає документи, передбачені підпунктами «а» - «в» пункту 24 цього Порядку, а також документ, що підтверджує факт постійного проживання особи на зазначених територіях.

Пунктом 44 Порядку визначено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили на момент її народження чи під час її постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.

Місцевий суд вважав, що ОСОБА_1 належними та допустимими доказами не підтвердила факт свого проживання на території України станом на 1991 рік.

Натомість суд апеляційної інстанції, на підставі наданих заявницею доказів дійшов висновку про наявність підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 про встановлення факту проживання на території України станом на 1991 рік, у тому числі станом на 24 серпня 1991 року та 13 листопада 1991 року.

Приймаючи постанову про задоволення вимог заяви апеляційний суд вказував, щозаявниця прибула до с. Жовтнівка Березівського району Одеської області у листопаді 1983 року, як вбачається з адресного листка вибуття. 10 січня 1989 року ОСОБА_1 уклала шлюб з ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію шлюбу, виданим Новоселівською сільською радою Березівського району Одеської області. Згідно із довідкою виданою виконавчим комітетом Раухівської селищної ради Березівського району Одеської області, ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

У судовому засіданні у суді першої інстанції ОСОБА_1 зазначила, що у 1983 році переїхала до с. Жовтнівка Березівського району, у 2001 році переїхала до смт. Раухівка де по теперішній час проживає, з приводу оформлення паспорта (так зазначено в рішеннях судів обох інстанцій). У судовому засіданні у суді першої інстанції свідок ОСОБА_2 спростувала твердження заявниці щодо її теперішнього місця проживання та вказала, що остання переїхала у 1991 році в с. Новоселівку та до тепер проживає там.

Апеляційний суд вважав, що свідок ОСОБА_2 підтвердила, що з 1991 року ОСОБА_1 перебувала на території України в с. Новоселівка Березівського району Одеської області, а тому вважав її вимоги обґрунтованими.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У своїй заяві до суду заявник має вказати, який факт заявник просить встановити та з якою метою; причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт; докази, що підтверджують цей факт (показання свідків, біографічні дані заявника та будь-які документи, які надають можливість перевірити інформацію щодо його особи).

Вказані висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 19 жовтня 2022 року у справі № 511/409/20.

Колегія суддів зазначає, що ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою про встановлення факту її постійного проживання на території України станом на 1991 рік у тому числі станом на 24 серпня 1991 року та станом на 13 листопада 1991 року з метою оформлення набуття громадянства України.

Зі змісту поданої до суду першої інстанції заяви вбачається, що ОСОБА_1 вказувала, що вона є уродженкою м. Бєльці, Молдавської РСР, була документована паспортом громадянина СРСР серії НОМЕР_1 , виданим 04 лютого 1989 року, який згодом було втрачено. Вказувала, що станом на 1991 рік вона фактично проживала у с. Новоселівка, Березівського району.

Враховуючи, що апеляційний суд не зазначив у своєму рішенні жодних письмових доказів, які б підтверджували факт постійного проживання ОСОБА_1 на території України станом на 24 серпня 1991 року чи станом на 13 листопада 1991 року, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, який встановивши, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження факту постійного проживання заявниці на території України станом на 24 серпня 1991 року чи станом на 13 листопада 1991 року дійшов правильного висновків про відсутність підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 .

Одночасно Верховний Суд звертає увагу на приписи частини другої статі 294 ЦПК України де зазначено, що з метою з`ясування обставин справи суд може за власною ініціативою витребувати необхідні докази.

Колегія суддів зазначає, що факт постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року чи станом на 13 листопада 1991 року можуть підтвердити такі документи: відповідь Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України, яка б містила відомості стосовно перетину заявником державного кордону та відомості щодо документу, який посвідчував особу заявника під час такого перетину; інформація з місця навчання, роботи заявника; свідоцтва про народження дітей на території України; докази втрати паспортного документа або докази його обміну, тощо.

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Крім того Верховний Суд вважає за можливе зазначити, що поза увагою суду апеляційної інстанції залишилась та обставина, що встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону.

Згідно з пунктами 1, 2 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» проживали в Україні і не були громадянами інших держав.

Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2 - з 13 листопада 1991 року (частина друга статті 3 Закону України «Про громадянство України»).

Юридичне значення має лише факт постійного проживання на території України особи, дитини, батьків дитини (одного з них) або іншого її законного представника на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) або набрання чинності Законом України від 08 жовтня 1991 року № 1636-ХІІ «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року).

Однак, апеляційний суд на порушення вищенаведених норм права встановив факт проживання ОСОБА_1 на території України у повнолітньому віці станом на 1991 рік, у тому числі станом на 24 серпня 1991 року та 13 листопада 1991 року.

Враховуючи викладене, оскаржена постанова не відповідає приписам цивільного процесуального законодавства з огляду на помилковість висновків апеляційного суду щодо задоволення заяви.

Одночасно колегія суддів зазначає, що правила пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК не розповсюджується на справи, які вирішуються в порядку окремого провадження, а тому відмова у задоволенні заяви не позбавляє ОСОБА_1 права повторно звернутись до суду для вирішення цього питання.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Оскільки суд апеляційної інстанції безпідставно скасував судове рішення місцевого суду, яке відповідає закону, то рішення апеляційного суду підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції з підстав, передбачених статтею 413 ЦПК України.

Щодо судових витрат

Статтею 416 ЦПК України передбачено, що постанова суду касаційної інстанції складається, в тому числі, із розподілу судових витрат.

Відповідно до частин першої-другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина тринадцята статті 141 ЦПК України).

Ураховуючи висновки Верховного Суду про скасування постанови апеляційного суду і залишення в силі рішення суду першої інстанції, відповідно до частин першої та другої статті 141 ЦПК України, з ОСОБА_1 на користь Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області підлягають стягненню судові витрати зі сплати судового збору за подання касаційної скарги у розмірі 741,20 грн.

Керуючись статтями 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області задовольнити.

Постанову Одеського апеляційного суду від 17 жовтня 2022 року скасувати та залишити в силі рішення Березівського районного суду Одеської області від 13 грудня 2019 року.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області 741 (сімсот сорок одну) гривню 20 копійок на відшкодування витрат зі сплати судового збору за подання касаційної скарги.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий А. І. Грушицький

Судді І. В. Литвиненко

Є. В. Петров

В. В. Пророк

В. А. Стрільчук