ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1822/23 Справа № 212/3743/22 Суддя у 1-й інстанції - Пустовіт О.Г. Суддя у 2-й інстанції - Корчиста О. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2023 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Корчистої О.І.

суддів: Агєєва О.В., Кішкіної І.В.,

за участю секретаря Шумило І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського апеляційного суду в м. Кривий Ріг Дніпропетровської області цивільну справу №212/3743/22 за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Ярошевський Олексій Тарасович, до Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» про стягнення моральної шкоди,

за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Ярошевський Олексій Тарасович, та Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат»,

на рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03 листопада 2022 року,

встановив:

У серпні 2022 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Ярошевський О.Т., звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» (далі за текстом ПрАТ «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат») про відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Ярошевський О.Т., зазначав, що з 24 травня 1977 року по 31 липня 2001 року він працював на Криворізькому Центральному гірничо-збагачувальному комбінаті, нині Приватне акціонерне товариство «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» по різним професіям: машиністом виправно-підбивочної обробної машини (ВПО-3ООО), машиністом рельсо-зварочної машини, майстром по ремонту залізо дорожнього путі, слюсарем по ремонту путьових машин.

31 липня 2001 року звільнений з підприємства за станом здоров`я згідно з ч. 2 ст. 40 КЗпП України.

Працюючи у шкідливих умовах машиністом виправочно-підбивочної обробної машини, позивач отримав професійне захворювання: вібраційна хвороба 1ст-2ст від дії загальної вібрації з генералізованим ангіодистонічним синдромом. Протягом двадцяти одного року працював машиністом виправно-підбивочної обробної машини ВПО-3ООО в управлінні залізничного транспорту в умовах високих параметрів вібрації та шуму. Відповідно до акту розслідування хронічного професійного захворювання 6 від 09 квітня 1998 року професійне захворювання виникло за таких обставин: вібрація, параметри якої на робочому місці машиніста ВПО-3ООО складає 109/110 дБ при граничнодопустимій 101/112 дБ; шум, рівень якого на робочому місці складає 102 дБа при граничнодопустимому рівні 80 дБа.

Висновком ВТЕК від 28 квітня 1998 року позивачу вперше встановлено 25% втрати професійної працездатності у зв`язку з професійним захворюванням та ІІІ група інвалідності. Після неодноразових переоглядів, висновком ВТЕК від 27 червня 2003 року ОСОБА_1 було встановлено 70% втрати професійної працездатності та ІІ група інвалідності безстроково та визначено потребу в додаткових видах допомоги - оздоровлення в профілакторії, медикаментозне лікування.

Позивач зазначає, що у зв`язку з отриманим професійним захворюванням йому було спричинено моральну та фізичну шкоду, а саме: біль і оніміння рук, мерзлякуватість кісток, побіління пальців рук на холоді, коливання АТ, головний біль, мовні порушення, слабкість в кінцівках, переважно правих, утруднене ковтання, запаморочення, хиткість при ході, біль та важкість за грудиною, перебої у серці, прискорене серцебиття, набряки гомілок, що, як наслідок, заважає спокійно відпочивати, призвело до безсоння, поганих думок відносно стану здоров`я, який не поліпшується, що викликає страждання і переживання. Позивач змушений постійно вживати медикаменти, порушено звичний для нього спосіб життя, захворювання вимагає додаткових зусиль для організації життя, порушено нормальні життєві зв`язки внаслідок неможливості вести активне життя.

У зв`язку з зазначеним просив стягнути з ПрАТ «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» на його користь 250 000 гривень в порядку відшкодування моральної шкоди у зв`язку з ушкодженням здоров`я на виробництві, без утримання податку з доходу фізичних осіб та інших обов`язкових платежів.

Рішенням Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03 листопада 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ПрАТ «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 220 000 гривень, без утримання податку з доходу фізичних осіб та інших обов`язкових платежів. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ПрАТ «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь держави судовий збір в сумі 2 200 гривень.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Ярошевський О.Т., посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, просить рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03 листопада 2022 року в частині визначення розміру суми відшкодування моральної шкоди змінити та стягнути з ПрАТ «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» на його користь у відшкодування моральної шкоди 250 000 гривень без урахування податку з доходів фізичних осіб та інших обов`язкових платежів.

Зазначає, що судом першої інстанції не було враховано положення ч. 3 ст. 23 ЦК України. Визначивши розмір моральної шкоди, суд не в повній мірі виходив з засад розумності, виваженості та справедливості, не врахував ступінь вини та бездіяльність відповідача по створенню безпечних умов, тяжкість ушкодження здоров`я, та моральні страждання, які переносить позивач.

В апеляційній скарзі ПрАТ «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат», посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03 листопада 2022 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити. У разі відмови у задоволенні вимоги апеляційної скарги про скасування рішення суду, просить рішення суду змінити, зменшивши розмір стягнутої з відповідача моральної шкоди та виключивши з резолютивної частини рішення формулювання «без утримання податку з доходів фізичних осіб та обов`язкових платежів».

Апеляційна скарга мотивована тим, що за відсутності акту розслідування причин виникнення професійного захворювання, який є належним доказом основних умов, обставин та підстав настання професійного захворювання особи суд не міг встановити та вважати доведеним факт спричинення відповідачем шкоди здоров`ю позивача під час його роботи на підприємстві. Посилаючись на висновок, викладений у Постанові Верховного Суду від 13 вересня 2019 року по справі № 755/18455/17, зауважує, що наявність шкоди ще не породжує абсолютного права на її відшкодування будь-якою особою, так як необхідно довести наявність усіх складових цивільно-правової відповідальності, правильно визначивши суб`єкта такої відповідальності.

Вважає, що розмір моральної шкоди, визначений судом першої інстанції, при 70% втрати професійної працездатності позивача є безпідставно завищеним, не відповідає критеріям розумності і справедливості, ані судовій практиці в аналогічних справах. На думку скаржника вказане призвело до неправильного вирішення спору, що є підставою для зміни рішення судом апеляційної інстанції в бік зменшення суми стягнення.

Також вказує, що через зазначене судом формулювання про стягнення моральної шкоди без утримання податку з доходів фізичних осіб та обов`язкових платежів, відповідач позбавлений можливості виконати функцію податкового агента. При винесенні рішення суд мав зазначити про утримання податку на доходи фізичних осіб, а також військового збору від суми, що належить до стягнення.

У додаткових поясненнях до апеляційної скарги відповідач вказує на те, що, спори щодо відшкодування шкоди повинні вирішуватися на підставі законодавства, яке було чинним на момент виникнення в потерпілого права на її відшкодування, тобто з дня встановлення МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Оскільки позивачу первинно встановлено стійку втрату професійної працездатності висновком МСЕК у 1998 році, до правовідносин сторін мають застосовуватися Правила відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, затверджені Постановою КМУ № 472 від 23.06.1993 року, в редакції, станом на 1998 рік.

Враховуючи, що при застосуванні законодавства чинного на момент встановлення втрати професійної працездатності позивачу визначений мінімальний розмір моральної шкоди 32 500 гривень (не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати) перевищує максимально визначений розмір відшкодування моральної шкоди (не більше 150 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян), то, враховуючи, що норми ст. 440-1 ЦК УРСР переважають норми підзаконного нормативного акту «Правила відшкодування власником підприємств, установ і організацій або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним із виконанням ним трудових обов`язків», затвердженим постановою КСУ від 23 червня 1993 УРСР, на думку скаржника, до даного спору підлягають застосуванню саме положення ст. 440-1 ЦК УРСР, якими визначено розмір відшкодування моральної шкоди не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати. Оскільки такий розмір одночасно буде й максимальним розміром відшкодування моральної шкоди відповідно п. 11 Правил, вважає, що саме в такому розмірі підлягають частковому задоволенню заявлені позовні вимоги позивача. З огляду на вказане, відповідач не погоджується із розміром моральної шкоди, який стягнуто на користь позивача за рішенням суду, оскільки він не відповідає кількості часу, який пропрацював у шкідливих умовах на підприємстві відповідача, враховуючи ступінь втрати ним працездатності та положення ст. 440-1 ЦК України, та вважає, що розмір відшкодування моральної шкоди повинен дорівнювати за встановленими обставинами саме 32 500 гривень, а не 220 000 гривень.

В судовому засіданні апеляційного суду адвокат Ярошевський О.Т., який діє в інтересах позивача ОСОБА_1 , доводи, викладені в апеляційній скарзі позивача, підтримав та просив її задовольнити. Апеляційну скаргу відповідача просив залишити без задоволення.

В судовому засіданні апеляційного суду адвокат Савельєва Т.Д., яка діє в інтересах відповідача ПрАТ «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат», доводи, викладені в апеляційній скарзі відповідача, підтримала та просила її задовольнити. Апеляційну скаргу позивача просила залишити без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, апеляційний суд приходить до всиновку, що апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення за наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно ч. 3 ст. 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно ч. 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно з ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічного з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції в повній мірі відповідає вказаним вимогам закону.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 з 24 травня 1977 року по 31 липня 2001 року працював на Криворізькому Центральному гірничо-збагачувальному комбінаті, нині ПрАТ «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» по різним професіям: машиністом виправно-підбивочної обробної машини (ВПО-3ООО), машиністом рельсо-зварочної машини, майстром по ремонту залізодорожнього путі, слюсарем по ремонту путьових машин. 31.07.2001 року був звільнений з підприємства за станом здоров, згідно з ч. 2 ст. 40 КЗпП України.

Відповідно до Акту розслідування хронічного професійного захворювання 6 від 09 квітня 1998 року №7 професійне захворювання виникло за таких обставин: вібрація, параметри якої на робочому місці машиніста ВПО-3ООО складає 109/110 дБ при граничнодопустимій 101/112 дБ; шум, рівень якого на робочому місці складає 102 дБа при граничнодопустимому рівні 80 дБа.

Загальний стаж роботи позивача 36 років 3 місяців, з них 21 рік11 місяців в умовах впливу шкідливих факторів (п.12 Акту а.с.11).

Висновком ВТЕК від 28 квітня 1998 року позивачу вперше встановлено 25% втрати професійної працездатності у зв`язку з професійним захворюванням та третя група інвалідності.

Після неодноразових переоглядів, висновком ВТЕК від 27 червня 2003 року ОСОБА_1 було встановлено 70% втрати професійної працездатності та ІІ групу інвалідності безстроково та визначено потребу в додаткових видах допомоги - оздоровлення в профілакторії, медикаментозне лікування.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції керувався вимогами ст. 173 КЗпП України, ст. 440-1 ЦК Української РСР, в редакції від 1963 року, та Правилами відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, затверджених Постановою КМУ №472 від 23.06.1993 року, в редакції станом на 1998 рік, й виходив з обов`язку відповідача відшкодувати на користь позивача моральну шкоду, завдану у зв`язку з отриманим ним на виробництві професійним захворюванням, що потягло за собою втрату професійної працездатності.

Визначаючи розмір моральної шкоди в сумі 220 000 гривень, суд першої інстанції виходив з обставин отримання шкоди позивачем, наявності фізичних та душевних страждань, їх тривалість, істотність вимушених змін у способі життя позивача, зменшення обсягу трудової діяльності, необхідність проходження курсу лікування, обмеження життєвої активності позивача і необхідності додаткових зусиль для організації свого життя, неможливість відновлення попереднього стану, тривалий період роботи позивача у відповідача та відсоток втрати ним професійної працездатності.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з такими висновками суду, оскільки їх суд дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Так, відповідно до ст. 264 ЦПК України суд під час ухвалення рішення, серед інших питань, вирішує які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до вимог ст. 173 КЗпП України шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в пунктах 1-14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», відшкодування шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням його здоров`я від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, провадиться згідно із законодавством про страхування від нещасного випадку. Це законодавство складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, Закону України від 23 вересня 1999 року №1105-XIV «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», Закону України від 14 жовтня 1992 р. № 2694-XII «Про охорону праці», КЗпП України, а також законодавчих та інших нормативно-правових актів. Спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.

Оскільки позивачу висновком МСЕК первинно встановлено стійку втрату професійної працездатності у зв`язку з професійним захворюванням та травмою на виробництві у 1998 році, тобто встановлено наявність ушкодження здоров`я на виробництві, що надало йому право на відшкодування моральної шкоди роботодавцем, колегія суддів приходить до висновку, що до правовідносин сторін мають застосовуватися Правила відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, затверджені Постановою КМУ №472 від 23 червня 1993 року, в редакції станом на 1998 рік.

У відповідності до положень п. 11 цих Правил (в редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин сторін) моральна шкода відшкодовується за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі, розмір якої визначається в кожному конкретному випадку на підставі: домовленості сторін (власника, профспілкового органу і потерпілого або уповноваженої ним особи); рішення суду. Розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати 150 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян незалежно від інших будь-яких виплат.

Згідно зі ст. 440-1 ЦК Української РСР (в редакції 1963 року, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати.

Таким чином, згідно зі ст. 440-1 ЦК Української РСР (в редакції 1963 року, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) було встановлено обмеження мінімального розміру відшкодування моральної шкоди не менше п`яти мінімальних розмірів заробітн ої плати та максимального розміру відшкодування моральної шкоди, що не може перевищувати 150 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян (п. 11 Правил).

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про оплату праці» мінімальна заробітна плата це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт).

Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов`язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників.

Вищезазначені вимоги закону у поєднанні зі статтями 3 і 8 Конституції України дають підстави для висновку про те, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи, та враховувати засади розумності, виваженості й справедливості.

Такий підхід цілком узгоджується з положенням ст. 83 ЦК Української РСР (в редакції 1963 року, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) про те, що позовна давність не поширюється, зокрема, на вимоги, які випливають з порушення особистих немайнових прав, крім випадків, передбачених законом.

Аналогічний правовий висновок міститься й у постановах Верховного Суду України № 6-156цс14, № 6-188цс14 та № 6-207цс14 від 24 грудня 2014 року.

Згідно статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» мінімальна заробітна плата у місячному розмірі станом на час розгляду справи становить 6 500 гривень, тобто мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, який відповідає 100% стійкої втрати працездатності, дорівнює 32 500 гривень.

Неоподатковуваний мінімум доходів громадян - це грошова сума розміром у 17 гривень, встановлена пунктом 5 підрозділу 1 розділу XX Податкового кодексу України, тобто максимальний розмір відшкодування моральної шкоди, який відповідає 100% стійкої втрати працездатності, дорівнює 2 550 гривень.

Таким чином, вбачається колізія правових норм, при якій мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, який відповідає 100% стійкої втрати працездатності, суттєво перевищує максимальний розмір відшкодування моральної шкоди, який відповідає 100% стійкої втрати працездатності, у зв`язку з чим до спірних правовідносин підлягає застосуванню ст. 440-1 ЦК України, в редакції 1963 року, яка має вищу юридичну силу порівняно з п. 11 Правил, станом на 1998 рік, у зв`язку з чим колегія суддів апеляційного суду відхиляє доводи апеляційної скарги відповідача про те, що розмір відшкодування моральної шкоди, що може бути стягнений в рахунок моральної шкоди позивачу, становить 32 500,00 гривень.

Крім того, в даному випадку доречно зазначити, що у постанові Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 219/590/17сформульвано правовий висновок про те, що, визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, враховуючи встановлені законодавством обмеження розміру відшкодування моральної шкоди, необхідно враховувати засади розумності, виваженості й справедливості.

Також колегія суддів апеляційного суду враховує, що стаття 237-1 КЗпП України, якою встановлено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя, відповідно до Закону України «Про внесення змін до КЗпП України» від 24 грудня 1999 року набрав чинності з 13 січня 2000 року.

Разом з тим, до набрання чинності зазначеної норми правовідносини щодо відшкодування моральної шкоди було врегульовано Законом України «Про охорону праці», який набрав чинності 01 січня 1993 року, та Правилами відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, затверджених постановою Кабінету міністрів України №472 від 23 червня 1993 року (зі змінами та доповненнями, затв. постановами КМУ від 18.07.1994 року № 492, 13.06.1995 року № 410, 2.10.1995 року № 777, 10.01.1996 року №34).

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про охорону праці» державна політика в галузі охорони праці базується, зокрема, на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань.

Згідно ст. 17 Закону України «Про охорону праці» власник зобов`язаний створити в кожному структурному підрозділі і на робочому місці умови праці відповідно до вимог нормативних актів, а також забезпечити додержання прав працівників, гарантованих законодавством про охорону праці.

Стаття 12 Закону України «Про охорону праці» встановлює, що відшкодування моральної шкоди провадиться власником, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральної втрати потерпілого, порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Під моральною втратою потерпілого розуміються страждання, заподіяні працівникові внаслідок фізичного або психічного впливу, що спричинило погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Відшкодування моральної шкоди можливе без втрати потерпілим працездатності. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Отже, станом на час встановлення позивачеві стійкої втрати працездатності - 1998 рік, норми чинного законодавства України передбачали обов`язок роботодавця відшкодувати працівникові моральну шкоду, завдану ушкодженням здоров`я на виробництві, а тому доводи апеляційної скарги щодо відсутності у відповідача ПрАТ «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» такого обов`язку є неприйнятними.

Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди)» з наступними змінами, факт заподіяння моральної шкоди пов`язують не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зв`язків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя.

Як зазначено в п. 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року по справі № 1-9/2004 ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, спричинюють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності.

Судом першої інстанції встановлено, що у зв`язку з професійним захворюванням позивачу заподіяно моральну шкоду, яка полягає в тому, що він втратив професійну працездатність у загальному розмірі 25%, який згодом збільшено до 70% та встановлено безстроково, із встановленням ІІ групи інвалідності. Після втрати працездатності у позивача змінилися умови життя, він періодично проходить лікування, незважаючи на постійні курси лікування, покращення в стані здоров`я відсутнє.

Виходячи із наведених вище обставин, колегія суддів приходить до висновку, що позивачу ОСОБА_1 заподіяно моральну шкоду, і він має право на її відшкодування.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що причиною професійного захворювання позивача є тривала робота в умовах впливу шкідливих факторів.

Отже, роботодавець, під час роботи позивача, допустив перевищення гранично допустимого рівня концентрації небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища, що є порушенням статті 13 Закону України «Про охорону праці», яка передбачає, що роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог.

За таких обставин, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що моральну шкоду ОСОБА_1 завдано порушенням його законних прав на безпечні і нешкідливі умови праці саме роботодавцем, що узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, висловленим у постанові від 20 листопада 2019 року у справі №210/3177/17, а тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку про покладення обов`язку з відшкодування завданої моральної шкоди на ПрАТ «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» у спірних правовідносинах.

Також колегія суддів апеляційного суду погоджується із визначеним судом першої інстанції розміром відшкодування моральної шкоди, стягнутої з відповідача на користь позивача, який визначено ним, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року з подальшими змінами, яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховано характер отриманого професійного захворювання, відсоток втрати ним професійної працездатності у розмірі 25%, який в подальшому збільшився до 70%, встановлення ІІ групи інвалідності, стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану та взагалі можливість такого відновлення, зважаючи на встановлення ступеню втрати професійної працездатності безстроково.

При цьому, Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях («Шевченко проти України», «Харук та інші проти України», «Скордіно проти Італії») і в Практичній інструкції по зверненню в ЄСПЛ від 28 березня 2007 року, затвердженій Головою ЄСПЛ на підставі ст. 32 Регламенту ЄСПЛ, посилається на те, що в справах про присудження морального відшкодування, суд має визначити розмір моральної шкоди з огляду на розміри присудження компенсації у подібних справах та об`єктивної оцінки психотравматичної ситуації.

Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

05 грудня 2018 року Велика Палата Верховного у справі № 210/5258/16-ц (провадження № 14-463цс18) прийняла постанову, у якій зробила правовий висновок про те, що у справах щодо відшкодування моральної шкоди, завданої у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, суди, встановивши факт завдання моральної шкоди, повинні особливо ретельно підійти до того, аби присуджена ними сума відшкодування була домірною цій шкоді. Сума відшкодування моральної шкоди має бути аргументованою судом з урахуванням, зокрема, визначених у частині 3 статті 23 ЦК України критеріїв і тоді, коли таке відшкодування присуджується у сумі суттєво меншій, аніж та, яку просив позивач.

Суд констатував у цій справі, що характер отриманої позивачем травми, що спричинила повну втрату ним професійної працездатності, звільнення з роботи через виявлену невідповідність працівника займаній посаді або виконуваній роботі за станом здоров`я, визнання позивача особою з інвалідністю І групи безстроково, неможливість відновлення попереднього фізичного стану, тяжкість і незворотність змін у буденному житті, необхідність щорічної реабілітації, надають йому право на відшкодування моральної шкоди у розмірі 275 000 гривень.

Отже, з урахуванням того, що позивачу ОСОБА_1 встановлено стійку втрату професійної працездатності у розмірі 70% (первинно 25%) та встановлення ІІ групи інвалідності безстроково, що безумовно тягне за собою незворотність змін у буденному житті позивача та беззаперечно свідчить про неможливість відновлення попереднього фізичного стану в майбутньому, а також, приймаючи до уваги обставини отримання позивачем професійного захворювання та тривалий стаж роботи позивача у шкідливих умовах праці, колегія суддів дійшла висновку, що визначений судом першої інстанції розмір відшкодування моральної шкоди в сумі 220 000 гривень відповідає судовій практиці Великої Палати Верховного Суду при розгляді справи з аналогічними правовідносинами, є розумним, виваженим і справедливим у його ситуації, та не перевищує гранично рівня відшкодування такої шкоди.

У зв`язку з вищевикладеним, колегія суддів не бере до уваги доводи апеляційних скарг позивача та відповідача щодо необґрунтованості визначеного судом першої інстанції розміру моральної шкоди.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що судом першої інстанції не було враховано при винесенні судового рішення положення Закону України від 16 січня 2020 року № 466-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві» (далі Закон № 466), яким внесено зміни до п.п.164.2.14 а статті 164 Податкового кодексу України щодо оподаткування податком на доходи фізичних осіб сум відшкодування моральної шкоди (норма набрала чинності з 23 травня 2020 року), колегія суддів не бере до уваги, з огляду на наступне.

Чинним податковим законодавством передбачено, що суми відшкодування немайнової (моральної) шкоди, стягнуті на підставі судового рішення, включаються до оподаткованого доходу платника податку, відповідно підлягають оподаткування, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику внаслідок заподіяння йому шкоди життю та здоров`ю.

Як вбачається з матеріалів справи, в даному випадку мова йде про суми відшкодування збитків, завданих платнику податків внаслідок заподіяння йому шкоди життю та здоров`ю, отже вищевказані зміни не поширюються на оподаткування сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику внаслідок заподіяння йому шкоди життю та здоров`ю.

Аргументи апеляційних скарг не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці, тоді як, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку з чим апеляційні скарги позивача та відповідача підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду залишенню без змін.

Оскільки апеляційні скарги залишено без задоволення, ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Ярошевський Олексій Тарасович, та Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03 листопада 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Судді:

Повний текст постанови складено 29 березня 2023 року.

Головуючий О.І. Корчиста