Справа № 369/1558/17
Провадження № 2/369/163/23
РІШЕННЯ

Іменем України

22.03.2023 м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області у складі:

головуючої судді Дубас Т.В.

при секретарі судових засідань Житар А.А., Бугайовій М.В.

за участю представника позивача ОСОБА_1 , ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

відповідача ОСОБА_4

представника відповідача ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Київ в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4 , Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант» про відшкодування шкоди,

У С Т А Н О В И В:

У лютому 2017 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що 19 лютого 2016 року в с.Гатне сталася дорожня-транспортна пригода за участю транспортного засобу марки Mercedes Benz, державний номерний знак НОМЕР_1 , що належить їй на праві власності, та автомобіля Volkswagen, державний номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_4 . Винним у даному ДТП було визнано водія ОСОБА_7 відповідно до постанови суду, яка в апеляційному порядку була скасована. Але відповідно до висновку експертного дослідження саме дії водія ОСОБА_4 не відповідали вимогам п.п.10.1, 16.12 ПДР та знаходяться у причинному зв`язку з ДТП.

Вказала, що у результаті дорожньо-транспортної пригоди, її автомобіль Mercedes Benz, державний номерний знак НОМЕР_1 , отримав механічні пошкодження, а завданий матеріальний збиток становить 931 260,45 грн. Також за проведені дослідження вона сплатила 2400,00 грн. та 3963,60 грн. Тому загальний розмір матеріальної шкоди становить 937 624,05 грн.

На час ДТП цивільно-правова відповідальність водія автомобіля Volkswagen, державний номерний знак НОМЕР_2 , була застрахована у ТДВ «СК «Альфа-Гарант» з лімітом відповідальності 50 000,00 грн. У виплаті страхового відшкодування їй було відмовлено, оскільки відсутня постанова суду про визнання вини водія ОСОБА_4 .

Вважає, що така відмова є неправомірною, оскільки вина відповідача встановлена у висновку експертного дослідження. Тому страхова компанія зобов`язана сплатити страхове відшкодування в розмірі 50 000 грн., а відповідач відшкодувати завдану матеріальну шкоду понад ліміт відповідальності страховика в розмірі 887 624,05 грн.

Просила суд стягнути на її користь: з ТДВ «СК «Альфа-Гарант» страхове відшкодування в розмірі 50 000,00 грн.; з ОСОБА_4 завдану матеріальну шкоду в розмірі 887 624,05 грн.; понесені судові витрати.

У вересні 2017 року до суду надійшли заперечення представника ТДВ «СК «Альфа-Гарант». Не погоджуючись з позовом вказали, що 20 вересня 2015 року між ними та ОСОБА_8 укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальністю власників наземного транспортних засобів №АЕ/6254501. За цим договором забезпечений транспортний засіб автомобіль Volkswagen, державний номерний знак НОМЕР_2 . Унаслідок ДТП, яке сталось 19 лютого 2016 року, транспортні засоби отримали механічні пошкодження, а протокол про адміністративне правопорушення складений також і відносно водія автомобіля Mercedes Benz, державний номерний знак НОМЕР_1 , - ОСОБА_7 за ст.124 та ст.130 КУпАП. Постаново Апеляційного суду Київської області провадження по справі в частині притягнення ОСОБА_7 за ст.124 КУпАП закрито, але залишено без змін в частині ст.130 КУпАП. За заявою позивача, страховою компанією прийнято рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування, оскільки у діях відповідача ОСОБА_4 відсутній склад адміністративного правопорушення. Подані позивачем висновки містять ряд істотних порушень, складені на основі поданих позивачем пояснень, а тому не можуть братись судом до уваги. Просили відмовити у задоволенні позову.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 листопада 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_4 , товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант» про відшкодування шкоди відмовлено.

Постановою Апеляційного суду Київської області від 01 березня 2018 року рішення районного суду залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 27 листопада 2019 року рішення районного суду та постанову апеляційного суду скасовано, справу направлено на новий судовий розгляд.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 грудня 2019 року справу прийнято до провадження судді Дубас Т.В.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 серпня 2020 року за клопотанням представника позивача по справі призначено судову автотехнічну експертизу.

04 березня 2021 року до суду надійшов висновок експертів Київського науково- дослідного інституту судових експертиз за результатами проведення додаткової судової автотехнічної та транспортно-трасологічної експертизи №21370/20/52/5818/21-52.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 березня 2021 року провадження по справі поновлено.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08 вересня 2021 року підготовче судове засідання закрито та справу призначено до розгляду по суті.

У судове засідання 22.03.2023 представник позивача з`явився. Позовні вимоги підтримав та просив суд позов задовольнити.

Відповідач в судове засідання 22.03.2023 з`явився. Проти позову заперечував та просив суд відмовити у його задоволенні.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

При розгляді справи судом встановлено, що 19 лютого 2016 року в с.Гатне по вул. Жулянська, сталась дорожньо-транспортна пригода за участі автомобілів Mercedes Benz, державний номерний знак НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_7 , та автомобіля Volkswagen, державний номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_4 . У результаті ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження. Відповідно до постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» №4 від 01 березня 2013 року: за ч. 4 статті 61 ЦПК вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов`язкові для суду, що розглядає справу про цивільно- правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. При цьому постанова (ухвала) слідчого, прокурора, суду про відмову в порушенні кримінальної справи або її закриття, закриття кримінального провадження є доказом, який повинен досліджуватися та оцінюватися судом у цивільній справі у порядку, передбаченому ЦПК.

За правилом ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиціальність - це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акту, який вступив в законну силу.

Звільнення від доказування з підстав установлення преюдиційних обставин в іншому судовому рішенні, варто розуміти так, що учасники судового процесу не зобов`язані повторно доказувати ті обставини, які були встановлені чинним судовим рішенням в іншій адміністративній, цивільній або господарській справі, якщо в цій справі брали участь особи, щодо яких відповідні обставини встановлені.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 18 грудня 2019 року у справі № 761/29966/16-ц.

З матеріалів справи про адміністративне правопорушення №369/1805/16п вбачається, що відносно водія ОСОБА_4 протокол про адміністративне правопорушення не складався та складено два протоколи про адміністративне правопорушення щодо водія ОСОБА_7 . А саме:

1) 19.02.2016 року о 20 годині 30 хвилин ОСОБА_7 в с. Гатне Києво- Святошинського району Київської області по вул. Жулянська, керував автомобілем марки Mercedes Benz, державний номерний знак НОМЕР_1 , з явними ознаками алкогольного сп`яніння (різкий запах алкоголю з порожнини рота, нестійка хода). Від проходження медичного огляду для визначення стану алкогольного сп`яніння в установленому порядку на вимогу інспектора відмовився в присутності свідків та іншого учасника ДТП. Від підписів та пояснення відмовився при свідках. Дані дії засвідчені свідками в своїх письмових поясненнях.

2) 19.02.2016 року о 20 годині 30 хвилин ОСОБА_7 в с. Гатне Києво- Святошинського району Київської області по вул. Жулянська, керував автомобілем марки

Mercedes Benz, державний номерний знак НОМЕР_1 , на ділянці дороги поворот підйому не врахував дорожню обстановку, не вибрав безпечну швидкість для руху та скоїв зіткнення з автомобілем Volkswagen, державний номерний знак НОМЕР_2 , що рухався попереду в попутному напрямку. В результаті ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження. Від підписів та пояснень відмовився при свідках: ОСОБА_9 , ОСОБА_10 . Своїми діями ОСОБА_7 порушив вимоги п.п. 2.3; 2.5; 12.1; 13.1 ПДР України і скоїв адміністративні правопорушення, передбачені ч. 1 ст. 130; ст. 124 КУпАП.

Постановою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 квітня 2016 року ОСОБА_7 визнано винним у скоєнні правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 130; ст. 124 КУпАП, притягнено його до адміністративної відповідальності за скоєння правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 130; ст. 124 КУпАП, та призначено йому адміністративне стягнення у виді штрафу в сумі 3400,00 гривень.

Постановою Апеляційного суду Київської області від 11 липня 2016 року - постанову судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 квітня 2016 року в частині, якою ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, скасовано, провадження по справі в цій частині закрито. В інший частині постанову судді Києво- Святошинського районного суду Київської області від 11 квітня 2016 року щодо ОСОБА_7 залишено без змін.

При розгляді справи, судом апеляційної інстанції, зокрема, вказано, що «В обґрунтування винуватості ОСОБА_7 місцевим судом покладено протокол про адміністративне правопорушення серії АП2 № 290705 від 19.02.2016 року, схема дорожньо-транспортної пригоди від 19.02.2016 року, пояснення свідка ОСОБА_11 , пояснення ОСОБА_4 , протокол огляду технічного стану автотранспортних засобів від 19.02.2016 року.

Проте, зазначеними доказами не стверджується тих обставин, що ОСОБА_7 не стежив за дорожньою обстановкою, не врахував дорожню обстановку та не вибрав безпечну швидкість для руху, а підтверджується лише факт керування ОСОБА_7 автомобілем марки Mercedes Benz, державний номерний знак НОМЕР_1 , та зіткнення з автомобілем Volkswagen, державний номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_4 , що рухався попереду в попутному напрямку, в результаті чого автомобілі отримали механічні пошкодження.

Крім того, як вбачається зі схеми дорожньо-транспортної пригоди від 19.02.2016 року, водій автомобіля марки Volkswagen, державний номерний знак НОМЕР_2 , ОСОБА_4 при виконанні маневру лівого повороту в межах нерегульованого перехрестя повинен діяти у відповідності до вимог: п. 10.1 ПДР - перед початком руху та зміною напрямку руху повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху; п. 16.12. ПДР - на перехресті рівнозначних доріг зобов`язаний дати дорогу транспортними засобам, що наближаються праворуч.

Апеляційний суд не може прийняти до уваги як доказ по даній справі висновок експертного дослідження за результатами проведення автотехнічного дослідження №7284/16-52 від 23.05.2016 року щодо водія ОСОБА_6 , оскільки переглядається справа щодо дорожньо-транспортної пригоди, учасниками якої є водій ОСОБА_7 , який керував транспортним засобом Mercedes Benz, державний номерний знак НОМЕР_1 , та водій ОСОБА_4 , який керував автомобілем Volkswagen, державний номерний знак НОМЕР_2 .

Отже, висновок місцевого суду про порушення ОСОБА_7 вимог п. 2.3., 12.1., 13.1. ПДР України, що спричинило пошкодження транспортних засобів, не ґрунтується на матеріалах справи.»

Враховуючи матеріали справи про адміністративне правопорушення суд приходить до висновку, що вина водія ОСОБА_7 не підтверджена тими доказами, які наявні саме в даній справі, що стало підставою для закриття. Разом з тим, така вина не виключається, оскільки експертне дослідження було складено щодо іншої особи, а не ОСОБА_7 , який спочатку розгляду справи про адміністративне правопорушення вказував, що не він був за кермом автомобіля Mercedes Benz, державний номерний знак НОМЕР_1 , а його дружна ОСОБА_6 .

Таким чином, вина жодного з водіїв не була встановлена при розгляді справи про адміністративне правопорушення, а також судом не досліджувалось питання можливості уникнення ДТП кожним з водіїв.

За ст.1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак

бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Особа, яка неправомірно заволоділа транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, завдала шкоди діяльністю щодо його використання, зберігання або утримання,

Зобов`язана відшкодувати її на загальних підставах.

Якщо неправомірному заволодінню іншою особою транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом сприяла недбалість її власника (володільця), шкода, завдана діяльністю щодо його використання, зберігання або утримання, відшкодовується ними спільно, у частці, яка визначається за рішенням суду з урахуванням обставин, що мають істотне значення.

Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Ст.1188 ЦК України визначено, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Якщо внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки було завдано шкоди іншим особам, особи, які спільно завдали шкоди, зобов`язані її відшкодувати незалежно від їхньої вини.

У постанові 24 липня 2019 року у справі № 316/1654/15-ц Верховний Суд зазначив, що у разі відсутності преюдиційного доказу вини особи у завданні шкоди, зазначена обставина підлягає встановленню у ході розгляду цивільної справи. Не притягнення особи до адміністративної відповідальності з будь-яких причин за порушення Правил дорожнього руху не свідчить про відсутність підстав для цивільно-правової відповідальності за завдану шкоду. Винність особи у вчиненні ДТП та завданні шкоди у цивільній справі підлягає доведенню у загальному порядку. Обов`язок доведення відсутності вини у заподіянні шкоди покладається на особу, яка завдала шкоду.

Так, на підтвердження вини відповідача, позивач надав суду висновок експертного дослідження Київського науково-дослідного інституту судових експертиз за результатами проведення автотехнічного дослідження №7284/16-52 від 23 травня 2016 року (відповідно до листа КНДІСЕ №07/01-13/15373-16 від 23 вересня 2016 року при проведенні експертизи з дослідження обставин ДТП, експерти встановлюють відповідність дій водія транспортного засобу у даній дорожній ситуації лише технічним вимогам Правил дорожнього руху. Спеціалістами вивчаються тільки параметри руху транспортного засобу, представлені в матеріалах справи, утому числі і в показах свідків.

Тому, зважаючи на те, що покази свідка ОСОБА_7 змінились лише в частині його знаходження під час ДТП, а не в частині просторово-динамічних характеристик пригоди, висновок №7284/16-52 не зміниться).

Згідно висновку: в даній дорожній обстановці, з технічної точки зору, водій автомобіля Mercedes ОСОБА_6 з моменту виникнення небезпеки для її руху повинна була діяти принаймі у відповідності до вимог п.12.3 ПДР; у свою чергу, водій автомобіля Volkswagen ОСОБА_4 в даній дорожній обстановці, при виконанні маневру лівого повороту повинен був діяти у відповідності до вимог п.10.1 та п.16.12 ПДР; в діях водія автомобіля Mercedes ОСОБА_6 невідповідностей вимогам п.12.3 ПДР з технічної точки зору не вбачається; у свою чергу з технічної точки зору, дії водія Volkswagen ОСОБА_4 не відповідали вимогам п.10.1 і п.16.12 ПДР та вказана невідповідність знаходиться у причинному зв`язку з виникненням даної пригоди.

За клопотанням представника позивача при розгляді справи було проведено судову експертизу та отримано висновок експертів КНДІСЕ №21370/20-52/5818/21-52 від 19 лютого 2021 року. За яким: з технічної точки зору, водій автомобіля Mercedes повинен був діяти у відповідності до вимог п.12.3 ПДР, з моменту виникнення небезпеки для руху, у свою чергу водій автомобіля Volkswagen в даній дорожній обстановці, з технічної зору, повинен був діяти у відповідності до вимог п.10.1 та 16.12 ПДР; з причин наведених у дослідженні, за технічно спроможного комплексу даних, водій автомобіля Mercedes не мав технічної можливості уникнути зіткнення з автомобілем Volkswagen, з моменту виникнення небезпеки для руху; уникнення зіткнення з автомобілем Mercedes, з боку водія автомобіля Volkswagen полягало у виконанні вимог п.10.1 та п.16.12 ПДР, для виконання яких не вбачається перешкод технічного характеру, з наданих для дослідження матеріалів; з причин, наведених у досліджені, в діях водія Mercedes невідповідностей вимогам п.12.3 ПДР та підстав технічного характеру вважати, що його дії перебували у причинному зв`язку з настанням пригоди, з технічної точки зору не вбачається; водночас з технічної точки зору, дії водія автомобіля Volkswagen не відповідали вимогам п.п.10.1 та 16.12 ПДР та дані невідповідності перебували у причинному зв`язку з виникненням даної пригоди.

На спростування доказів позивача, відповідач ОСОБА_4 надав суду висновок експертного дослідження Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру №КЕД-19/111-21/40774 від 03 вересня 2021 року. Експертами зроблені наступні висновки: «відповідно до наданого на дослідження відеофайлу з моменту наїзду передніми колесами автомобіля Volkswagen, реєстраційний номер НОМЕР_2 , на виступаючу частину краю проїзної частини, на якій сталось зіткнення, до моменту зіткнення транспортних засобів, автомобіля Volkswagen, реєстраційний номер НОМЕР_2 , з автомобілем Mercedes, реєстраційний номер НОМЕР_1 , проходить 4,067с+/-0,033с. Час руху автомобіля Volkswagen, реєстраційний номер НОМЕР_2 , з моменту перетину передньою габаритною точкою краю проїзної частини буде дещо більшим, однак встановити більш точний цей час, не видається можливим, у звязку з тим, що неможливо за наданим відеозаписом встановити момент перетину передньою частиною автомобіля краю проїзної частини по вул. Жулянській.

Покази водія автомобіля Mercedes, реєстраційний номер НОМЕР_1 , в частині того, що момент виїзду автомобіля Volkswagen, реєстраційний номер НОМЕР_2 , на вул.Жулянську відстань від автомобіля Mercedes, реєстраційний номер НОМЕР_1 , до місця зіткнення становила близько 20м, є технічно-неспроможними.

За даних дорожніх обставин, з технічної точки зору, в заданій дорожній ситуації водій автомобіля Volkswagen, реєстраційний номер НОМЕР_2 , повинен був діяти згідно з вимогами п.16.12 Правил дорожнього руху України.

Водій автомобіля Mercedes, реєстраційний номер НОМЕР_1 , повинен був діяти згідно вимог п.12.2 та п.12.3 Правил дорожнього руху України.

За даних дорожніх обставин технічна можливість уникнути зіткнення з автомобілем Mercedes, реєстраційний номер НОМЕР_1 , не залежала від дій водія автомобіля Volkswagen, реєстраційний номер НОМЕР_2 , що в даній дорожній ситуації на момент зіткнення був «лідером».

В заданій дорожній ситуації водій автомобіля Mercedes, реєстраційний номер НОМЕР_1 , мав технічну можливість зіткнення з автомобілем Volkswagen, реєстраційний номер НОМЕР_2 , шляхом застосування екстреного гальмування з моменту наїзду передніх коліс автомобіля Volkswagen, реєстраційний номер НОМЕР_2 , на виступаючу частину покриття проїзної частини вул.Жулянська.

В заданій дорожній ситуації, за умови відсутності в момент виїзду на проїзну частину вул.Жулянська в полі зору автомобіля Volkswagen, реєстраційний номер НОМЕР_2 , автомобіля Mercedes, реєстраційний номер НОМЕР_1 , в діях водія автомобіля Volkswagen, реєстраційний номер НОМЕР_2 , невідповідностей вимогам п.16.12 Правил дорожнього руху, які з технічної точки зору можуть знаходитись в причинному зв`язку з виникненням даної ДТП, не вбачається.

В діях водія автомобіля Mercedes, реєстраційний номер НОМЕР_1 , вбачаються невідповідності вимогам п.12.3 Правил дорожнього руху, які з технічної точки зору знаходяться в причинно-наслідковому зв`язку з виникненням даної ДТП. Встановити відповідність дій водія автомобіля Mercedes», реєстраційний номер НОМЕР_1 , вимогам п.12.2 Правил дорожнього руху України, не представляється можливим, через відсутність даних щодо величини видимості дороги в напрямку руху цього автомобіля з робочого місця водія.».

Відповідно до Правил дорожнього руху України: п.10.1 - перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху; п.12.2 - у темну пору доби та в умовах недостатньої видимості швидкість руху повинна бути такою, щоб водій мав змогу зупинити транспортний засіб у межах видимості дороги; п.12.3 - у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди; п. 16.12 - на перехресті рівнозначних доріг водій нерейкового транспортного засобу зобов`язаний дати дорогу транспортним засобам, що наближаються праворуч, крім перехресть, де організовано круговий рух.

При визначенні вини водія у даному ДТП, судом враховуються і матеріали справи про адміністративне правопорушення, наявні відеозаписи з місця пригоди, пояснення учасників пригоди, схема пригоди, висновки експертів щодо винності дій водіїв як автомобіля Mercedes Benz, державний номерний знак НОМЕР_1 , так і автомобіля Volkswagen, державний номерний знак НОМЕР_2 . Суд враховує, що експерти вказували на неповноту всіх обставин для встановлення справжньої істини, експерти досліджували різне (зокрема характер пошкоджень, фото пошкоджень, відеозапис з реєстратора), жоден експерт не перевіряв вплив стану алкогольного сп`яніння водія та надали по суті протилежні висновки, а жодна із сторін не надала доказів на спростування висновку іншого експерта щодо винних дій водіїв транспортних засобів. За таких обставин суд приходить до висновку, що в даному ДТП є винним як водій ОСОБА_7 , що порушив п.12.2 та п.12.3 ПДР, так і водій ОСОБА_4 , що порушив п.16.12 та п.10.1ПДР. При визначенні ступеню винності суд також враховує, що водій ОСОБА_7 на момент ДТП перебував у стані алкогольного сп`яніння та намагався уникнути відповідальності, що є підтвердженням винних дій та на думку суду обтяжуючої обставиною та вливає на ступінь вини. Таким чином вина водія ОСОБА_4 становить 40%, а вина водія ОСОБА_7 60%.

Встановлено, що на час ДТП цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу Volkswagen, державний номерний знак НОМЕР_2 , була застрахована в ТДВ «СК «Альфа-гарант», поліс №АЕ/6254501, ліміт відповідальності 50000,00 грн.

Згідно звіту ТОВ «Незалежна експертно-асистуюча компанія» №483-2016 від 13 липня 2016 року вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля Mercedes, державний номерний знак НОМЕР_1 , в результаті пошкодження в ДТП, складає 931 206,45грн.

Крім того, позивач витратив кошти на проведення дослідження на визначення матеріального збитку №483-2016 від 13 липня 2016 року в розмірі 2400,00 грн., та на проведення автотехнічного дослідження №7284/16-52 3963,60 грн.

Відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України, регулюються Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно- правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (надалі - Закон).

Статтею 6 вказаного Закону передбачено, що страховим випадком є подія, внаслідок якої заподіяна шкода третім особам під час дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася за участю забезпеченого транспортного засобу і внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована за договором.

Згідно з п.22.1 ст.22 Закону при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо- транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відповідно до п.9.1 ст.9 Закону обов`язковий ліміт відповідальності страховика це грошова сума, в межах якої страховик зобов`язаний провести виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування.

Статтею 28 Закону передбачено, що шкода, заподіяна в результаті дорожньо- транспортної пригоди майну потерпілого, - це шкода, пов`язана, зокрема, з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу.

Відповідно до ст.29. Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно- правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу страховиком відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством.

Згідно ст.12 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страхова сума при відшкодуванні шкоди, завданої майну потерпілих, завжди зменшується на суму франшизи.

Відповідно до частин першої, другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі,

а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України , оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.

Верховний Суд у постанові від 04 грудня 2019 року в справі № 359/2309/17 вказав, що майнова шкода повинна бути відшкодована особою, яка завдала шкоду та застрахувала свою цивільно-правову відповідальність, лише у разі встановлення законодавчих обмежень щодо відшкодування шкоди страховиком.

У постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6- 691цс15 зроблено висновок про те, що правильним є стягнення із винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати).

Як передбачено ч.1 ст.1194 ЦК України , особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Згідно положень п.8 ч.2 ст.16 ЦК України майнова шкода відшкодовується, зокрема, шляхом відшкодування збитків.

Згідно ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Враховуючи подані сторонами докази, надані пояснення, суд приходить до висновку, що вартість матеріального збитку завдана власнику автомобіля марки Mercedes, державний номерний знак НОМЕР_1 , складає 931 260,45грн. Інших доказів на спростування поданого звіту матеріали справи не містять, також відповідачі не навели суттєвих порушень у наявному звіті, які б суттєво впливали на визначення вартості матеріального збитку. У частині стягнення витрат на проведені дослідженні, суд відмовляє, оскільки позивач не надав належних та допустимих доказів щодо їх оплати.

Оскільки у даному ДТП є винним обидва водії, судом визначено ступінь вини відповідача ОСОБА_4 та водія ОСОБА_7 , позивач вимоги до останнього не пред`являв, тому на відшкодування матеріального збитку до стягнення зі страхової компанії підлягає 50 000,00 грн. (ліміт відповідальності) та з ОСОБА_4 322 504,18 грн. У частині стягнення коштів за проведенні дослідження суд відмовляє, оскільки в матеріалах справи відсутні оригінали платіжних квитанцій щодо оплати таких коштів.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог частково.

При цьому, з огляду на низку тверджень сторін, що не стали предметом аналізу в даному рішенні, суд вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010).

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. 22 , ст.ст. 28 , 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно- правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» , п. 3 ч. 2 ст. 11 , ч. 1 ст. 15 , п. 8 ч. 2 ст. 16 , ст. ст. 22 , 979 , 1187 , п. 1 ч. 1 ст. 118 , ч. 1 ст. 1190 , ст.ст. 1192 , 1194 Цивільного кодексу України , ст.ст. 12 , 81 , 141 , 200 , 206 , 263-265 ЦПК України ,

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_6 до ОСОБА_4 , товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант» про відшкодування шкоди - задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант» на користь ОСОБА_6 на відшкодування матеріальної шкоди 50 000,00 грн. (п`ятдесят тисяч грн. 00 коп.).

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 на відшкодування матеріальної шкоди 322 504,18 грн. (триста двадцять дві тисячі п`ятсот чотири грн. 18 коп.).

Стягнути з Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант» судовий збір в дохід держави 640,00 грн. (шістсот сорок грн.00 коп.).

Стягнути з ОСОБА_4 судовий збір в дохід держави 3 225,04 грн. (три тисячі двісті двадцять п`ять грн.. 04 коп.).

У задоволенні решти вимог відмовити.

Повний текст рішення суду виготовлено 30.03.2023.

Рішення суду може бути оскаржено до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту судового рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи(вирішення питання) без повідомлення(виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скаргу на рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Інформація про учасників:

Позивач: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса: АДРЕСА_2 .

Третя особа: Товариство з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант»,, адреса місцезнаходження: б-р. Лесі Українки, 26, м.Київ.

Суддя Тетяна ДУБАС