ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4558/23 Справа № 204/8529/22 Суддя у 1-й інстанції - Мащук В.Ю. Суддя у 2-й інстанції - Зайцева С. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2023 року місто Дніпро Дніпропетровської області

Єдиний унікальний номер 204/8529/22

Номер провадження 22-ц/803/4558/23

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого: Зайцевої С.А.

суддів: Барильської А.П., Максюти Ж.І.

за участю секретаря: Паромової О.О.

учасники справи :

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ПрАТ «Шахтоуправління «Покровське»

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпрі Дніпропетровської області з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Красногвардійського районного суду міста Дніпропетровська від 01 березня 2023 року головуючого судді Мащук В.Ю. по цивільній справі про визнання протиправним наказу та стягнення середнього заробітку,-

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Шахтоуправління «Покровське» (далі - ПрАТ «Шахтоуправління «Покровське») про визнання протиправним наказу та стягнення середнього заробітку.

Позов мотивований тим, що позивач перебуває у трудових відносинах з відповідачем з 08 травня 2019 року, працюючи на посаді заступника начальника дільниці підземним на дільниці № 2. 24 лютого 2022 року, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, Указом Президента України в Україні було введено воєнний стан. Відповідно до довідки № 04/5312 від 22 вересня 2022 року позивач 01 березня 2022 року був призваний на військову службу до ІНФОРМАЦІЯ_1, де проходить службу по теперішній час.

На час мобілізації позивача, згідно ст. 119 КЗпП України, працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України «Про військовий обов`язок і військову службу», «Про альтернативну (невійськову) службу», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів. За працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову.

Згідно наданої довідки № 2487 від 08 вересня 2022 року відповідачем виплачувався позивачу середній заробіток до липня 2022 року. Починаючи з 19 липня 2022 року виплату середнього заробітку припинено. В усному порядку відповідач повідомив позивача, що 19 липня 2022 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року № 2352-IX, яким внесено зміни, зокрема, до ч. 3 ст. 119 КЗпП України, та у роботодавців немає обов`язку зберігати середній заробіток за працівниками, які призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийняті на військову службу за контрактом. Таким чином, відповідачем по справі було прийнято рішення припинити мобілізованим працівникам виплату середнього заробітку. З рішенням (наказом) відповідача по справі про припинення виплати середнього заробітку позивач не згоден, вважає його незаконним та таким, що порушує його права і законні інтереси.

Просив визнати незаконним та скасувати наказ ПрАТ «Шахтоуправління «Покровське» про припинення виплати середнього заробітку, починаючи з 19 липня 2022 року; стягнути з ПрАТ «Шахтоуправління «Покровське» на користь позивача середній заробіток за час проходження ним військової служби за призовом за період з 19 липня 2022 року по день винесення рішення суду; судові витрати покласти на відповідача.

Рішенням Красногвардійського районного суду міста Дніпропетровська від 01 березня 2023 року позовну заяву ОСОБА_1 - залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення, порушення норм матеріального права.

В обґрунтування доводів скарги, зокрема зазначено, що внесення змін з 19 липня 2022 року до ч. 3 ст. 119 КЗпП України відбулося вже після того, як позивач пішов на військову службу. Вважає, що відповідачем по справі та судом першої інстанції невірно тлумачиться закріплений у ст. 58 Конституції України принцип незворотності дії в закону в часі. Верховним Судом у постанові від 19 червня 2018 року у справі № 820/5348/17 зазначено, що розпочатий процес реалізації права повинен бути завершений за чинним на момент початку такого процесу законом. Закон не має застосовуватися до правовідносин, що виникли до набрання ним чинності. Зазначено, що між роботодавцем та працівником виникли триваючі правовідносини зі збереження середнього заробітку на час призову. Їх реалізація розпочалась на підставі ч. 3 ст. 119 КЗпП, що діяла до 19 липня 2022 року, отримання середнього заробітку є безперервним процесом реалізації права, яке не реалізоване. Збереження заробітку раніше мобілізованим та тим хто пішов добровільно на службу - має легітимну мету (зміцнення обороноздатності) та відповідає приписам Основного Закону. Пріоритетність і безумовність підвищення гарантій військовослужбовців закріплено у нормах ст. 17 Конституції України. Інтереси роботодавців не можуть бути поставлені вище за міркування оборони та соціальної справедливості. Як сказано у ст. 17 Конституції, захист суверенітету і територіальної цілісності України є найважливішими функціями держави, а згідно ст. 13 Конституції, держава має застосовувати справедливі та ефективні форми перерозподілу суспільного доходу з метою забезпечення добробуту всіх громадян. Але, засобом досягнення мети стало безпосереднє втручання у реалізацію права всупереч ст. 22 Конституції, яка забороняє при внесенні змін до законів звужувати зміст і обсяг прав. Окрім того, було знехтувано таким елементом принципу верховенства права, як юридична визначеність.

Відзив на апеляційну скаргу представника ПрАТ «Шахтоуправління «Покровське» Єгорової О.Ю. мотивований законністю та обґрунтованістю рішення (а.с.145-147).

У судовому засіданні апеляційного суду, проведеному в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів, представник ПрАТ «Шахтоуправління «Покровське» Рабко Т.О. підтримала доводи відзиву на апеляційну скаргу, просила залишити апеляційну скаргу без задоволення,рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Позивачем ОСОБА_1 надано заяву про задоволення заявлених вимог у повному обсязі та про можливість розгляду справи без його участі (а.с.156).

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали цивільної справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону судове рішення відповідає .

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до відомостей трудової книжки серії НОМЕР_1 ОСОБА_1 з 08 травня 2019 року прийнятий на посаду заступника начальника дільниці під землею з повним робочим днем у шахті ПрАТ «Шахтоуправління «Покровське» (а.с.12-15).

Відповідно до Витягу з наказу ПрАТ «Шахтоуправління «Покровське» від 07 травня 2019 року за № 642 кпр, ОСОБА_2 прийнятий на роботу заступником начальника дільниці підземним на дільницю № 5 з 08 травня 2019 року (а.с.8 звр).

Відповідно до довідки ПрАТ «Шахтоуправління «Покровське» від 08 вересня 2022 року №2487, ОСОБА_2 працює з 08 травня 2019 року по теперішній час, за період з січня 2021 року по липень 2022 року йому було нараховано до сплати 645 179, 48 грн (а.с.9).

Відповідно до довідки ІНФОРМАЦІЯ_1 від 22 вересня 2022 року за № 04/5312, солдат ОСОБА_1 , 1988 року народження, перебуває на військовій службі в ІНФОРМАЦІЯ_1 з 01 березня 2022 року по теперішній час (а.с.16).

Відповідно до Витягу з наказу ПрАТ «Шахтоуправління «Покровське» від 19 липня 2022 року № 1756 вк, у зв`язку з набранням чинності Закону України від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законів України щодо оптимізації трудових відносин», яким передбачено збереження місця роботи та посади без збереження середнього заробітку працівникам, які увільнені від роботи на підставі ч. 3 ст. 119 КЗпП України, працівникам, які до 18 липня 2022 року (включно) були увільнені від роботи на підставі ч. 3 ст. 119 КЗпП України, з дати видання цього наказу припинити збереження та виплату середнього заробітку із збереженням за ними місця роботи і посади за весь період увільнення від роботи. Відповідно до додатку № 1 до наказу припинено збереження та виплата середньої заробітної плати ОСОБА_1 заступнику начальника дільниці (а.с.97).

Відповідно до довідки ПрАТ «Шахтоуправління «Покровське» від 12 січня 2023 року середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 за січень 2022 року та лютий 2022 року складає 2433, 76 грн. Середньомісячна заробітна плата ОСОБА_1 за січень 2022 року та лютий 2022 року складає 47458, 32 грн (а.с.100).

Відповідно до довідки ПрАТ «Шахтоуправління «Покровське» від 12 січня 2023 року за період з 19 липня 2022 року по 31 грудня 2022 року дохід ОСОБА_1 не нараховувався (а.с.101).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції з урахуванням того, що норма закону ч. 3 ст. 119 КЗпП України у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» поширюється на правовідносини, які виникли, як до набрання чинності нормою, так і після цього, дійшов висновку, що відповідач, видаючи наказ № 1756 вк від 19 липня 2022 року про припинення збереження та виплати середнього заробітку із збереженням місця роботи і посади на весь період увільнення від роботи ОСОБА_1 , діяв відповідно до вимог чинного законодавства, оскільки відповідно до ч.3 ст.119 КЗпП України в редакції закону, який набув чинності 19 липня 2022 року, відповідачем за військовослужбовцем ОСОБА_2 зберігається робоче місце та посада, проте середній заробіток не нараховується та не виплачується з липня 2022 року.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 24 Конституції України гарантується рівність конституційних прав і свобод та рівність всіх громадян перед законом.

Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробітті з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Стаття 48 Конституції України передбачає, що кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло.

Відповідно до частин першої-третьої статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-ХІІ (Закон № 2232- XII) захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту, посади в яких комплектуються військовослужбовцями. Військовий обов`язок включає у тому числі проходження військової служби. Статтею 2 Закону № 2232-XII встановлено, що проходження військової служби здійснюється громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.

Згідно частини другої статті 39 Закону № 2232-ХІІ громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою-четвертою статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 51, частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п`ятою статті 61 Закону України «Про освіту».

Частиною третьою статті 119 Кодексу законів про працю України (КЗпП) (у редакції, що діяла до 19 липня 2022 року) передбачено, що за працівниками, призваними на строкову військову служб; військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб-підприємців, у яких вони працювали на час призову.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» внесено зміни та у частині третій статті 119 КЗпП слова «зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток» замінено словами «зберігаються місце роботи і посада».

Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», прийнятий Верховною Радою України 01 липня 2022 року, набрав чинності 19 липня 2022 року, а отже з 19 липня 2022 року частина 3 статті 119 КЗпП України діє в наступній редакції: за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи і посада на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб-підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Відтак, компенсація з бюджету середнього заробітку на підприємстві (в установі/організації), де працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності здійснюється по 18 липня 2022 року включно, тобто до набрання чинності Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин « від 01 липня 2022 року.

Водночас, з 19 липня 2022 року правові підстави для збереження середнього заробітку за працівником, призваним на військову службу, відсутні.

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії у часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

За загальним правилом норма права діє щодо відносин, які виникли після набрання чинності цією нормою. Тобто, до правовідносин застосовується той закон, під час дії якого вони настали.

Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів висловлював Конституційний Суд України.

Так, згідно з висновками щодо тлумачення змісту статті 58 Конституції України, викладеними у рішеннях Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року №1-зп, від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 05 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до певного юридичного факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

Враховуючи вищенаведений принцип, до спірних відносин підлягає застосуванню частина третя статті 119 КЗпП України в редакції з 19 липня 2022 року, адже останні мають місце в період часу після набрання чинності вказаною нормою права.

Відповідно до правової позиції Конституційного Суду України, викладеної в Рішенні від 26 грудня 2011 року № 20-рп/2011, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави.

Конституційний Суд України у пункті 2.3. Рішення від 22 травня 2018 року №5-р/2018 сформулював юридичну позицію, відповідно до якої: На думку Конституційного Суду України, держава виходячи з існуючих фінансово-економічних можливостей має право вирішувати соціальні питання на власний розсуд. Тобто у разі значного погіршення фінансово-економічної ситуації, виникнення умов воєнного або надзвичайного стану, необхідності забезпечення національної безпеки України, модернізації системи соціального захисту тощо держава може здійснити відповідний перерозподіл своїх видатків з метою збереження справедливого балансу між інтересами особи та суспільства. Проте держава не може вдаватися до обмежень, що порушують сутність конституційних соціальних прав осіб, яка безпосередньо пов`язана з обов`язком держави за будь-яких обставин забезпечувати достатні умови життя, сумісні з людською гідністю.

У пункті 3 вказаного рішення зазначено, що Верховна Рада України, виходячи з існуючих фінансово-економічних можливостей держави та з метою збереження справедливого балансу між інтересами особи та суспільства, має змогу запроваджувати, змінювати, скасовувати або поновлювати такі пільги, оскільки вони не мають фундаментального характеру, а отже, не можуть розглядатися як конституційні права, свободи та гарантії їх реалізації.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 09 жовтня 1979 року у справі «Ейрі проти Ірландії» також констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі «Кйартан Асмупдсон проти Ісландії» від 12 жовтня 2004 року.

Разом з тим, Урядом прийнято постанову від 28 лютого 2022 року №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану».

Пунктом 1 вказаної постанови передбачається установити, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту, військовим прокурорам Офісу Генерального прокурора, особам рядового і начальницького складу Державної служби з надзвичайних ситуацій, співробітникам Служби судової охорони, особам начальницького складу управління спеціальних операцій Національного антикорупційного бюро та поліцейським, а також особам рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, які несуть службу в органах і установах зазначеної Служби в межах територіальних громад, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні), виплачується додаткова винагорода в розмірі 30 000 гривень щомісячно (крім осіб рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби, яким така винагорода виплачується пропорційно часу проходження служби в розрахунку на місяць), а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), - розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах.

Таким чином, законодавець компенсував скасування збереження середньомісячної заробітної плати одночасним збільшенням грошового забезпечення військовослужбовцям за місцем проходження служби.

Зважаючи на викладені норми закону, правові позиції Конституційного Суду України та Європейського суду, посилання позивача на те, що оскаржуваний наказ звужує його права і свободи та об`єктивно призводить до погіршення становища, є неспроможними.

Враховуючи, що Прикінцевими та перехідними положеннями Закону №3252 не визначено особливостей застосування норм частини третьої статті 119 КЗпП, то з дня набрання чинності Законом №3252 за працівниками, призваними (прийнятими) на військову службу до дня набрання чинності Законом №2352, слід зберігати лише місце роботи (посаду).

На цей час Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року №2352-ІХ є чинним та обов`язковим до виконання.

Мінекономіки у листі від 28 липня 2022 року № 2498/4/4.1-ЗВ-22а з посиланням на Закон № 2352 та оновлену редакцію частини третьої статті 119 КЗпП вказувало про те, що за працівниками, призваними (прийнятими) на військову службу, як до 19 липня 2022 року, так і після цієї дати, передбачено обов`язок збереження лише місця роботи і посади.

Водночас Мінекономіки зазначено, що за мобілізованими працівниками можуть зберігати заробіток, але за власним рішенням роботодавця.

Таким чином, з моменту набрання чинності Законом № 2352 не вбачається правових підстав для продовження виплати роботодавцем середньої заробітної плати працівникам, які були призвані на військову службу до дня набрання чинності Законом.

Зважаючи на викладене, твердження позивача, що за працівниками, призваними на військову службу до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», слід зберігати середній заробіток та місце роботи є помилковими.

З огляду на зазначене, апеляційний суд вважає, що висновок суду першої інстанції щодо відсутності підстав для визнання незаконним та скасування наказу № 1756 вк від 19 липня 2022 року про припинення збереження та виплати середнього заробітку із збереженням місця роботи і посади на весь період увільнення від роботи ОСОБА_1 є законним та обґрунтованим.

На підставі викладеного, апеляційний суд дійшов висновку, що судом першої інстанції повно, всебічно та об`єктивно досліджено обставини справи, зібраним доказам надано вірну правову оцінку, тому ухвалене рішення відповідає вимогам закону.

Доводи апеляційної скарги в їх сукупності зводяться до незгоди з рішенням суду першої інстанції, невірного розуміння скаржником вимог чинного законодавства та власного тлумачення характеру спірних правовідносин. Такі доводи оцінені судом першої інстанції та не знайшли свого підтвердження при перегляді в суді апеляційної інстанції.

Таким чином, аргументи апеляційної скарги на правильність висновків суду не впливають, оскільки спростовуються встановленими обставинами справи.

Докази та обставини, на які посилається позивач в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції дотримані норми матеріального та процесуального права.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, то розподіл судових витрат,відповідно до вимог статей 141, 382 ЦПК України,не проводиться.

Керуючись ст.ст. 374,375,381,382 ЦПК України, апеляційний суд -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Красногвардійського районного суду міста Дніпропетровська від 01 березня 2023 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст постанови складений 19 червня 2023 року .

Судді: