Ухвала

Іменем України

31 серпня 2023 року

м. Київ

справа № 2608/17104/12

провадження № 61-12063ск23

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Коротенка Є. В., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Київського апеляційного суду від 19 липня 2023 року у складі колегії суддів: Приходька К. П., Журби С. О., Писаної Т. О. у справі за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність Святошинського відділу Державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ),

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 25 квітня 2023 року скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність Святошинського відділу Державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) залишено без розгляду.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 06 червня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 25 квітня 2023 року залишено без руху та встановлено строк десять днів з моменту отримання копії ухвали для усунення вказаних в ній недоліків, а саме - для сплати судового збору у розмірі 536,80 грн.

Суд вказав, що судовий збір за подання фізичною особою до апеляційного суду скарги на ухвалу суду підлягає сплаті відповідно до пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір», який становить 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

11 липня 2023 року до Київського апеляційного суду від ОСОБА_1 надійшла заява про усунення недоліків, в якій він зазначив, що звільнений від сплати судового збору, оскільки Законом України «Про судовий збір» не передбачено необхідність сплати судового збору за подання скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.

Оскарженою ухвалою Київського апеляційного суду від 19 липня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 25 квітня 2023 року визнано неподаною та повернуто апелянту.

Ухвала апеляційного суду мотивовано тим, що за подання до суду апеляційної інстанції, зокрема скарги на ухвалу суду, особою, яка не належить до категорії осіб, які звільнені від сплати судового збору або стосовно яких законодавцем встановлені пільги щодо сплати судового збору, судовий збір сплачується у розмірі, передбаченому підпунктом 9 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір». Про необхідність сплати судового збору у розмірі 536,80 грн за подання апеляційної скарги скаржнику було роз`яснено в ухвалі Київського апеляційного суду від 06 червня 2023 року, якою апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без руху. Разом з тим, на виконання вимог вказаної ухвали заявник надіслав заяву, в якій наводить власні тлумачення Закону України «Про судовий збір». З огляду на те, що станом на 19 липня 2023 року недоліки апеляційної скарги, зазначені в ухвалі Київського апеляційного суду від 06 червня 2023 року не усунуто, судовий збір не сплачено, тоді як ОСОБА_1 було роз`яснено спосіб та строки їх усунення, наявні підстави про повернення заяви особі, яка її подала.

08 серпня 2023 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Київського апеляційного суду від 19 липня 2023 року, у якій просить скасувати оскаржену ухвалу та направити справу до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд не врахував висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 712/2452/17, від 29 вересня 2021 року у справі № 759/14039/19. Європейський суд з прав людини у своїй практиці наголошує на тому, що право на розгляд справи означає право особи звернутися до суду та право на те, що його справа буде розглянута та вирішена судом. При цьому, особі має бути забезпечена можливість реалізувати вказані права без будь-яких перепон чи ускладнень. Здатність особи безперешкодно отримати судовий захист є змістом поняття доступу до правосуддя. Доступність до правосуддя є невід`ємним елементом права на справедливий суд. Зазначав, що він фактично був позбавлений гарантованого Конституцією України, законами та міжнародно-правовими актами права на доступ до правосуддя, що полягає у безперешкодному отриманні судового захисту. Вважає, що повертаючи апеляційну скаргу апеляційний суд виявив надмірний формалізм та непропорційність між застосованими засобами та поставленою метою, наслідком чого стало порушення права скаржника на судовий захист.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Заявником до апеляційної скарги додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановленому порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону (пункт 3 частини четвертої статті 356 ЦПК України).

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом (частина друга статті 133 ЦПК України).

У рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням за конституційним зверненням асоціації «Дім авторів музики в Україні» щодо офіційного тлумачення положень пункту 7 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» у взаємозв`язку з положеннями пункту «г» частини першої статті 49 Закону України «Про авторське право і суміжні права» від 28 листопада 2013 № 12-рп/2013 зазначається, що сплата судового збору за подання заяв, скарг до суду, а також за видачу судами документів є складовою доступу до правосуддя, який є елементом права особи на судовий захист, гарантованого статтею 55 Конституції України.

Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).

Європейський суд з прав людини зауважив, що внутрішньодержавним судам при застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом Вимога про сплату державного мита є стримуючою мірою для потенційних позивачів від пред`явлення безрозсудних і необґрунтованих позовів. Для того, щоб гарантувати справедливий баланс між підтримкою нормального функціонування судової системи і захистом інтересів заявника при поданні позову до суду, внутрішньодержавні суди звільняють від сплати державного мита заявників, які можуть підтвердити свій поганий фінансовий стан (SHISHKOV v. RUSSIA, № 26746/05, § 110-111, ЄСПЛ, від 20 лютого 2014 року).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 березня 2018 року у справі № 660/612/16-ц (провадження № 14-19цс18) вказано, що «провадження стосовно виконання судових рішень є завершальною й невід`ємною частиною (стадією) судового провадження в конкретній справі, у якій провадження за скаргою не відкривається. За подання позовної заяви позивачем сплачено відповідний судовий збір. У розділі VII ЦПК України та в Законі України від 08 липня 2011 року № 3674-VI «Про судовий збір» (далі - Закон № 3674-VI) не передбачено необхідності сплати судового збору за подання скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи органу ДВС позивачем, який є стягувачем. Таке врегулювання є логічним з урахуванням того, що виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду, а позивачем уже сплачено судовий збір при зверненні до суду з позовом, або він мав пільги зі сплати такого збору. Разом з тим частина друга статті 3 Закону № 3674-VI не передбачає звільнення від сплати судового збору за звернення з апеляційною чи касаційною скаргою на ухвалу суду, постановлену за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи органу ДВС або приватного виконавця, такий об`єкт справляння судового збору у зазначеній нормі відсутній. Крім того, у статті 5 Закону № 3674-VI, яка передбачає пільги зі справляння судового збору певним категоріям осіб за певними категоріями справ чи процесуальних дій, відсутні пільги щодо сплати судового збору за подання апеляційної чи касаційної скарги на ухвалу суду за скаргою на рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця […]. Отже, за подання до суду апеляційної і касаційної скарги на ухвалу суду, заяви про приєднання до такої скарги особою, яка не належить до категорії осіб, які звільнені від сплати судового збору або стосовно яких законодавцем прямо встановлені пільги щодо сплати судового збору, судовий збір сплачується у розмірі, передбаченому підпунктом 9 пункту 1 частини другої статті 4 Закону № 3674-VI у редакції, що була чинною на час подання відповідної скарги».

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29 травня 2018 року у справі № 915/955/15 (провадження № 12-66гс18) зробила висновок, що «перелік заяв і скарг, за подання яких не справляється судовий збір, наведений у частині другій статті 3 Закону № 3674-VI, і в цьому переліку відсутні скарги щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів державної виконавчої служби (стаття 121-2 ГПК України в редакції, чинній на час звернення з апеляційною скаргою). Водночас у частині другій статті 4 вказаного Закону не встановлено ставки судового збору за подання скарг на дії чи бездіяльність органів державної виконавчої служби. Проте підпунктом 7 пункту 2 частини другої статті 4 Закону № 3674-VI встановлено ставку судового збору за подання до господарського суду апеляційної і касаційної скарг на всі ухвали суду без винятку - 1 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб. […]. Суд апеляційної інстанції встановив, що скаржник не належить до пільгової категорії осіб, які звільнені від сплати судового збору, а відтак за подання апеляційної скарги на ухвалу Господарського суду Миколаївської області від 06 вересня 2017 року у цій справі судовий збір має справляється на загальних підставах».

У постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складів Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 752/7347/16-ц (провадження

№ 61-10168сво18) вказано, що «у статті 4 Закону України «Про судовий збір»не визначено розмір ставки судового збору за подання скарги на дії державного виконавця. Таким чином, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду погоджується з тим, що за подання до суду першої інстанції скарги на дії державного виконавця судовий збір не справляється. Проте цей висновок не впливає на оцінку правомірності оскаржуваних ухвал апеляційного суду, оскільки предметом дослідження є не питання сплати судового збору за подання скарги до суду першої інстанції, а необхідність сплати судового збору за подання апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції, постановленої за результатами вирішення питання щодо відкриття апеляційного провадження з перегляду ухвали суду першої інстанції, постановленої за результатами розгляду скарги на дії державного виконавця. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що правове врегулювання сплати судового збору за подання апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції в такій правовій ситуації здійснено максимально зрозуміло та вичерпно. […]. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що якщо за подання скарги на дії державного виконавця до суду першої інстанції законом не встановлено для заявника обов`язок сплачувати судовий збір, то в разі оскарження заінтересованою особою постановленого судом першої інстанції судового рішення за результатами розгляду зазначеної скарги судовий збір справляється на загальних підставах, встановлених у підпункті 9 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір».

Апеляційний суд урахував висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 березня 2018 року у справі №660/612/16-ц та від 29 травня 2018 року у справі №915/955/15), Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2018 року у справі №752/7347/16-ц, та зробив обґрунтований висновок про залишення апеляційної скарги ОСОБА_1 без руху, роз`яснив порядок сплати та визначив розмір судового збору, оскільки Закон України «Про судовий збір» не передбачає звільнення від сплати судового збору за подання апеляційних скарг на ухвали суду за результатами розгляду скарги на дії державного виконавця.

Тлумачення статті 185, статті 357 ЦПК України свідчить, що якщо особа, яка подала апеляційну скаргу, не усунула недоліки скарги в строк, наданий судом, скарга вважається неподаною та повертається.

Апеляційний суд встановив, що в установлений судом строк заявник вимог вказаної ухвали про залишення апеляційної скарги без руху не виконав, натомість надіслав заяву, в якій не погодився з цією ухвалою апеляційного суду. Тому апеляційний суд зробив обґрунтований висновок про повернення апеляційної скарги.

Доводи касаційної скарги, що апеляційний суд не врахував висновок Верховного Суду у постанові від 29 вересня 2021 року у справі № 759/14039/19, не можуть бути прийняті судом касаційної інстанції, оскільки в наведеній справі ОСОБА_1 звернувся до органу державної виконавчої служби із позовом про визнання неправомірною бездіяльності відповідача щодо виконання судового рішення та відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями та бездіяльністю посадовими особами відділу державної виконавчої служби, тобто позов пред?явлено до органу державної влади, а вимоги стосуються відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади.

Заявник також посилається на неврахування висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 712/2452/17, проте згідно відомостей, що містяться в Єдиному державному реєстрі судових рішень, у справі № 712/2452/17 Велика Палата Верховного Суду 21 березня 2018 року постанову не ухвалювала. Між тим, у постанові від 20 лютого 2019 року у справі № 712/2452/17 Верховний Суд також вирішував питання звільнення особи від сплати судового збору на підставі пункту 13 частини другої статті 3 Закону України «Про судовий збір», якою передбачено, що судовий збір не справляється за подання позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду.

Аналіз змісту касаційної скарги та оскарженої ухвали свідчить, що правильне застосовування судом норм права є очевидним, а касаційна скарга - необґрунтованою.

Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Київського апеляційного суду від 19 липня 2023 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність Святошинського відділу Державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ).

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Краснощоков

І. О. Дундар

Є. В. Коротенко