Номер провадження: 22-ц/813/5351/23
Справа № 521/9811/22
Головуючий у першій інстанції Мирончук Н.В.
Доповідач Лозко Ю. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.06.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Лозко Ю.П.

суддів: Кострицького В.В., Назарової М.В.,

за участю секретаря судового засідання - Сінько А.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 13 грудня 2022 року

у справі про розірвання шлюбу,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2

відповідачка - ОСОБА_1

встановив:

09 липня 2022 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним вище позовом в якому просив розірвати шлюб укладений 19 грудня 2018 року між ним та відповідачкою ОСОБА_1 .

Позов мотивований тим, що 19 грудня 2018 року між сторонами укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом серії НОМЕР_1 , актовий запис № 2508 виданого Київським районним у місті Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області.

Від шлюбу подружжя дітей не має.

Сімейне життя сторін не склалося через відсутність взаєморозуміння між ними, розходження поглядів на сімейні відносини та несумісність характерів.

Позивач вказує, що шлюб між ним та відповідачем носить формальний характер та існує лише юридично, на час звернення до суду сторони спільне господарство не ведуть, проживають окремо, у зв`язку з чим подальше збереження шлюбу буде суперечити його інтересам.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 13 грудня 2022 рокупозов ОСОБА_2 задоволено.

Шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано.

В апеляційній скарзі відповідачка ОСОБА_1 посилаючись на незаконність оскаржуваного рішення, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу залишити без задоволення.

За доводами апеляційної скарги, суд дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_2 , оскільки вважає, що можливе збереження укладеного між нею та позивачем шлюбу, у разі надання судом строку для примирення сторін; ухвалюючи оскаржуване рішення судом порушено норми процесуального закону, що виразилось у тому, що як убачається з матеріалів справи ухвалою суду від 08 серпня 2022 року відкрито провадження у по цій справі розгляд якої судом вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін у судове засідання, та 13 жовтня 2022 року справу призначено у судове засідання на 13 жовтня 2022 року, під час проведення якого судом задоволено заяву скаржниці та вирішено відкласти розгляд справи з метою надання сторонам строку для примирення, водночас 06 грудня 2022 року скаржницею направлено до суду заяву про надання додаткового строку на примирення та зупинення розгляду справи на підставі п.п.2, 4 с. 1 ст. 251 ЦПК України, разом з цим, протокольною ухвалою від 13 грудня 2022 року судом у задоволенні заяви скаржниці відмовлено, та відповідно до SMS-повідомлень надісланих на номер телефону скаржницю,сповіщено про її виклик до суду на 14 березня 2023 року об 11 год 30 хв. При цьому 13 грудня 2022 року суд вирішив цю справу без участі сторін, оскільки справа розглядалася в порядку спрощеного позовного провадження, і ухвалив оскаржуване рішення, про що скаржниця дізналася 14 березня 2023 року прибувши до суду у призначений судом час, коли мав відбутися розгляд цієї справи.

В якості доводів скарги ОСОБА_1 також зазначає, що бажала висловити суду свою позицію з приводу підстав заявленого ОСОБА_2 позову, проте не мала такої змоги з зазначених вище обставин, при цьому вказує, що судом першої інстанції не взято до уваги той факт, що сторони фактично і не мали змоги примиритися у зв`язку із тим, що позивач є військовослужбовцем.

Фактичні обставини справи дають можливість дійти висновку, що причини позову про розірвання шлюбу є абстрактними, складності, які виникають у шлюбних відносинах, є тимчасовими, які можливо вирішити шляхом примирення сторін. Довготривале перебування позивача у зоні бойових дій негативно впливає на психологічний стан останнього, що призводило до конфліктів. Проте вважає, що психологічна реабілітація позивача після емоційного напруження у зв`язку із виконанням бойових завдань, надасть можливість прийти до спільного висновку щодо збереження шлюбних відносин.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач зазначає, що звернення до суду з позовом про розірвання шлюбу є його усвідомленим рішенням, яке жодним чином не пов`язано ні з його психологічним станом, ні з перебуванням у лавах Збройних Сил України. Вказує, що на даний час перебуває у фактичних шлюбних стосунках, від яких найближчим часом має народитися спільна дитина. Просить рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Учасники справи належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, до судового засідання не з`явились, що відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає скаргу такою, що підлягає задоволенню частково, з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду відповідає вказаним нормам, з огляду на таке.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд дослідивши фактичні взаємини між сторонами та дійсні причини розірвання шлюбу встановив, що збереження шлюбу буде суперечити інтересам позивача ОСОБА_2 , з огляду на небажання останнього продовжувати шлюбні відносини з відповідачкою, і дійшов висновку про задоволення позову ОСОБА_2 .

Апеляційний суд погоджується з вказаним висновком суду, з огляду на таке.

Судом встановлено, що сторони з 19 грудня 2018 року сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі, від якого дітей не мають.

На час вирішення судом справи сторони проживають окремо, зокрема, позивач є військовим і на цей час перебуває у лавах Збройних Сил України, що не заперечується відповідачкою.

Звертаючись до суду із позовом ОСОБА_2 зазначив, що між ним та відповідачкою виникла психологічна несумісність, яка призводить до частих конфліктів і сварок, яких стало важко уникати і які повністю зруйнували колишні взаємовідносини,як подружжя, що унеможливлює подальше спільне життя, і збереження шлюбу.

Відповідно до статті 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається (частина 1 статті 24 СК України).

Частинами 3, 4 статті 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Згідно з частиною 2 статті 104, частиною 3 статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у тому числі за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 СК України.

За змістом частини 3 статті 109 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка та дружини і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей.

Відповідно до частини 1 статті 110, статті 112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Отже шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя, збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.

Апеляційний суд відхиляє посилання скаржниці на те, що збереження укладеного між нею та позивачем шлюбу було б можливим у разі надання судом строку для примирення сторін, у визначенні якого за клопотанням відповідачки від 13 жовтня 2022 року судом було відмовлено, виходячи з такого.

Згідно зі статтею 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.

Статтею 2 ЦПК України визначено, що розумність строків розгляду справи судом є однією з основних засад цивільного судочинства.

Частиною сьомою статті 240 ЦПК України визначена можливість суду у справі про розірвання шлюбу суд зупинити розгляд справи і призначити подружжю строк для примирення, який не може перевищувати шести місяців.

Водночас, у пункті 4 частини першої статті 251 ЦПК України встановлено обов`язок суду зупинити провадження у справі у разі надання сторонам у справі про розірвання шлюбу строку для примирення.

Системний аналіз ст. 51 Конституції України, ст. 111, 112 СК України, ст.2, 240, п.4 ч.1 ст. 251 ЦПК України дає підстави для висновку, що заходи для примирення подружжя вживаються судом за таких умов: це не суперечить моральним засадам суспільства; існують об`єктивні обставини, які свідчать, що такі заходи можуть бути дієвими, тобто такими, що можуть призвести до примирення сторін; застосовані заходи для примирення подружжя, якщо вони мають наслідком зупинення провадження у справі, не повинні суперечити загальним засадам цивільного судочинства та не порушувати розумність строків розгляду справ.

Оцінивши встановлені у справі обставини, щодо взаємовідносин, що склались між сторонами, а також рух цієї справи у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає вірним та обґрунтованим висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення заяви відповідачки про надання додаткового строку на примирення та зупинення розгляду справи.

Так, апеляційний суд зауважує, що закріплена у статті 111 СК України норма права є диспозитивною, тому суд вживає заходів щодо примирення подружжя лише у тому випадку, якщо це не буде суперечити моральним засадам суспільства, а за обставинами справи існує реальна можливість примирення сторін.

Оскільки суд не може формально застосовувати інститут примирення подружжя, тому, вирішуючи клопотання відповідачки про надання строку на примирення, суд першої інстанції повинен був оцінити та оцінив: строк, який сплинув із моменту пред`явлення позову про розірвання шлюбу до заявлення відповідачкою такого клопотання (4 місяці), поведінку сторін протягом перебування справи у суді, наявність або відсутність обставин справи, які свідчать про можливість примирення сторін.

З матеріалів справи убачається, що ОСОБА_2 перебуває у зоні бойових дій, а тому зупинення провадження у справі з метою надання строку на примирення, не створить для сторін реальної можливість для примирення, у тому числі з урахуванням позиції позивача викладеною останнім у заяві від 12 жовтня 2022 року щодо підтримання позову та категоричної позиції щодо наявності підстав для розірвання шлюбу та неможливість збереження сім`ї.

Окрім того, з часу відкриття провадження у справі і до ухвалення судом оскаржуваного рішення позиція позивача не змінилася.

Наведені вище висновки узгоджуються із правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 08.03.2023 року № 127/16963/22.

Тож, зупинення провадження у справі у ситуації що склалась суперечитиме співмірності та дієвості такого заходу для примирення подружжя з урахуванням обставин цієї справи у співвідношенні з необхідністю дотримання розумних строків розгляду справ.

Апеляційний суд також приймає до уваги пояснення сторони позивача, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, в якому позивач, заперечуючи проти задоволення апеляційної скарги, зауважив, що будь-які шлюбні відносини між ним та відповідачкою припинені, окрім того, на цей час він перебуває у фактичних шлюбних стосунках із іншою жінкою, у яких має нарадитись спільна дитина.

Хоча апеляційний суд відхиляє надану позивачем копію медичної довідки у зв`язку із її невідповідністю, як доказу вимогам ст.77-80 ЦПК України, разом з тим, вважає, що викладені позивачем пояснення щодо суті спору беззаперечно свідчать про його небажання продовжувати шлюбні відносини.

Посилання ж ОСОБА_1 на зумовленість конфліктів, що виникають між сторонами перебуванням позивача у зоні бойових дій апеляційний суд відхиляє, як такі, що ґрунтуються на суб`єктивному тлумаченні взаємин між нею та позивачем та такі, що не спростовують відсутності добровільної згоди ОСОБА_2 на такий шлюб.

Щодо посилань скаржниці на обов`язок суду зупинити провадження у справі у зв`язку із перебуванням позивача у Збройних Силах України, апеляційний суд зауважує про таке.

Дійсно, відповідно до пункту 2 частини першої статті 253 ЦПК України провадження у справі зупиняється у випадку, встановленому пунктом 2 частини першої статті 251 цього Кодексу, - до припинення перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.

Судовий захист прав і свобод людини і громадянина необхідно розглядати як вид державного захисту прав і свобод людини і громадянина. І саме держава бере на себе такий обов`язок відповідно до частини другої статті 55 Конституції України. Право на судовий захист передбачає і конкретні гарантії ефективного поновлення в правах шляхом здійснення правосуддя. Відсутність такої можливості обмежує це право. А за змістом частини другої статті 64 Конституції України право на судовий захист не може бути обмежене навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану (рішення Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року N 8-рп/2002).

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Роль національних судів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (рішення ЄСПЛ у справі "Красношапка проти України").

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Своєю чергою реалізація завдання цивільного судочинства, визначеного статтею 2 ЦПК України, та ефективне поновлення порушеного (невизнаного, оспорюваного) права неможливе без дотримання судом встановлених законом строків розгляду та вирішення справи.

Частиною третьою статті 2 ЦПК України однією із основних засад (принципів) цивільного судочинства визначено розумність строків розгляду справи судом.

Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру (пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

У постанові Верховного Суду України 07 жовтня 2015 року у справі N 6-1367цс15 зазначено, що "зупинення провадження у справі - це тимчасове припинення судом вчинення процесуальних дій під час судового розгляду із визначених у законі об`єктивних підстав, які перешкоджають подальшому розгляду справи і щодо яких неможливо передбачити їх усунення. Межі зупинення провадження у справі не повинні призводити до зменшення розумного строку розгляду справи".

Обов`язок суду зупинити провадження у справі зумовлений об`єктивною неможливістю її розгляду, викликаний наявністю однієї із передбачених у законі обставин, які перешкоджають розглядові справи, коли зібрані докази не дозволяють встановити та оцінити певні обставини (факти), які є предметом судового розгляду. Для вирішення питання про зупинення провадження у справі суд у кожному випадку повинен з`ясовувати, чим обумовлюється неможливість розгляду справи.

Необґрунтоване зупинення провадження у справі може призвести до затягування строків її розгляду й перебування учасників справи у стані невизначеності, що покладає на національні суди обов`язок здійснити швидкий та ефективний розгляд справи упродовж розумного строку.

Аналіз зазначених норм процесуального права свідчить, що провадження у справі зупиняється з метою надання особі, яка перебуває у складі Збройних Сил України, можливість прийняти участь у судовому засіданні при розгляді справи, де він є стороною, надати суду докази у підтвердження своїх посилань та скористатися іншими процесуальними правами.

Разом з цим, у цій справі ініціатором позову є ОСОБА_2 і перебування останнього у Збройних Силах України не позбавило його можливості реалізувати свої права, що передбачені ст. 43, 49 ЦПК України, в особі своїх представників (у першій інстанції адвоката Демидюк О.Б., у апеляційній - адвоката Потапової Ж.Б.), відповідно до положень ст. 58 ЦПК України.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що відсутні підстави для зупинення провадження у справі.

Апеляційний суд також не погодується із посиланнями скаржниці на позбавлення її можливості висловити суду свою позицію з приводу підстав заявленого ОСОБА_2 позову, оскільки розгляд судом справи у порядку спрощеного позовного провадження не позбавив відповідачку можливості, відповідно до п.3 ч.1 ст. 43, 174 ЦПК України подавати суду письмові заяви по суті справи, у яких навести свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і зокрема, заперечень проти заяв, клопотань, доводів і міркувань позивача, чим ОСОБА_1 розпорядилась на власний розсуд (а.с.49-50, 51-54).

Шлюб - це сімейний добровільний та рівноправний союз жінки та чоловіка, їх спільність, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану та спрямований на створення сім`ї.

Добровільність шлюбу одна з основних його засад.

Загальна декларація прав людини у ч. 2 ст. 16 містить положення, за яким шлюб може укладатися тільки при вільній і повній згоді сторін, що одружуються, а за ст. 23 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, жоден шлюб не може бути укладений без вільної і цілковитої згоди тих, що одружуються.

За аналогією можливо зробити висновок, що й подальше існування сім`ї як добровільного союзу у разі відсутності добровільної згоди чоловіка чи жінки на такий союз/сім`ю/шлюб, не може мати місце, а також, приймаючи бажання й право одного з них розірвати шлюб не може бути незаконно порушене або одного з подружжя не можливо насильно, без його волі змусити перебувати у таких зареєстрованих як шлюб відносинах.

Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії реєстрації шлюбу. Добровільність шлюбу, тобто наявність вільної згоди, - це його довічна риса. Саме добровільністю шлюбу зумовлена можливість його розірвання.

За ст. 51 Конституції України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка.

Як убачається з пояснень позивача зазначеної вільної згоди між сторонами по справі не має.

Чинне законодавство України забороняє примушування до шлюбу. Примушування значить добиватися певної поведінки від особи за допомогою фізичного або психічного насильства.

На підставі наведеного, враховуючи встановлені обставини справи, конституційне право особи на шлюб за вільною згодою (ст. 51 Конституції України), право особи припинити шлюбні відносини та недопущення примушування до збереження шлюбних відносин (ч.1 ст.24, ч.3, ч.4 ст.56 СК України), оскільки сторони однією сім`єю не проживають, позивач послідовно не бажає поновлювати шлюбні відносини, подальше сумісне проживання сторін і збереження шлюбу є неможливим та суперечить інтересам позивача, апеляційний суд дійшов висновку про законність та обґрунтованість висновку суду першої інстанції можливість та доцільність розірвання шлюбу між сторонами.

Щодо посилань скаржниці стосовно її сповіщення судом про відкладення розгляду справи, а саме, на 14 березня 2023 року, апеляційний суд зауважує, що відповідачка була сповіщена належним чином про дату, час та місце судового розгляду справи на13 грудня 2022 року, а технічна ж помилка працівників суду щодо внесення наступної дати розгляду справи та, як наслідок, автоматичне формування судової повістки для учасників справи, на переконання апеляційного суду не є обставиною, що нівелює законності та обґрунтованості висновку суду першої інстанції про наявність підстав для розірвання шлюбу між сторонами та ухвалення у справі 13 грудня 2022 року оскаржуваного рішення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Таким чином, враховуючи встановлені обставини справи, положення діючого національного та міжнародного законодавства, роз`яснення Верховного Суду України, оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення, апеляційний суд дійшов висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги та на підставі ст. 375 ЦПК України залишає без змін оскаржуване рішення.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375 ЦПК України

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 13 грудня 2022 року залишити без змін.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту.

Дата складення повної постанови - 09 червня 2023 року.

Головуючий Ю.П. Лозко

Судді: В.В. Кострицький

М.В. Назарова