Постанова

Іменем України

21 березня 2023 року

м. Київ

провадження №22-ц/824/6117/2023

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Мазурик О. Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Желепи О. В., Кравець В. А.,

за участю секретаря Ратушного А. В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Деснянського районного суду м. Києва

від 11 листопада 2022 року

в складі судді Гринчак О. І.

у цивільній справі №754/9339/21 Деснянського районного суду м. Києва

за позовом Акціонерного товариства "Кредит Європа Банк"

до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Борківський Андрій Вікторович, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Фролова Олена Олександрівна,

про визнання недійсними договорів дарування та відновлення становища, яке існувало до порушення,

У С Т А Н О В И В:

В червні 2021 року позивач - Акціонерне товариство "Кредит Європа Банк" (далі - АТ "Кредит Європа Банк", Банк) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання недійсними: договору дарування 1/4 частини квартири АДРЕСА_1 , укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , та договору дарування 1/2 частини цієї ж квартири, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , а також просив відновити становище, яке існувало до порушення, шляхом повернення ОСОБА_1 1/4 частини квартири в праві спільної часткової власності.

Позивач обґрунтовував заявлені вимоги тим, що між Закритим акціонерним товариством «Кредит Європа Банк», правонаступником якого є АТ «Кредит Європа Банк» та ОСОБА_1 25 квітня 2008 року укладено Договір про надання споживчого кредиту №00011-МL-19 (далі - Договір кредиту).

Умови Договору кредиту позичальником належним чином не виконувалися, внаслідок чого Банк в березні 2015 року звернувся до суду з позовом до останнього про стягнення заборгованості за кредитним договором. Заочним рішенням Деснянського районного суду в м. Києва від 03.03.2016 стягнуто з ОСОБА_1 на користь Банку заборгованість за кредитним договором в розмірі 51 727,96 доларів США. Дане заочне рішення на підставі виконавчого листа від 24.03.2016 було звернуто до примусового виконання. В подальшому заочне рішення від 03.03.2016 ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 25.05.2016 скасовано та призначено справу до розгляду. 02.07.2018 Деснянським районним судом м. Києва ухвалено повторне заочне рішення, яке постановою Київського апеляційного суду від 13.03.2019 скасовано та ухвалено нове судове рішення про стягнення з позичальника ОСОБА_1 на користь АТ "Кредит Європа Банк" заборгованості в розмірі 45 316,35 доларів США та 624,89 грн. Дана постанова Київського апеляційного суду від 13.03.2019 звернута до примусового виконання (ВП НОМЕР_1 у приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Ляпіна Д. В.).

З наданих приватним виконавцем відомостей при здійсненні виконавчого провадження стало відомо, що у ОСОБА_1 відсутнє нерухоме майно, на яке можна звернути стягнення в рахунок виконання рішення суду про стягнення заборгованості, оскільки 03.03.2016, тобто після ухвалення судом першого заочного рішення про стягнення з ОСОБА_1 кредитної заборгованості, між останнім та ОСОБА_2 (син боржника), укладено договір дарування належної ОСОБА_1 1/4 частини квартири АДРЕСА_1 . В подальшому, а саме 23.09.2020 ОСОБА_2 за договором дарування відчужив своїй сестрі ОСОБА_3 (донька ОСОБА_1 ) 1/2 частину спірної квартири.

Позивач посилаючись на те, що укладені договори дарування є фіктивними та такими, що порушують його законні права, оскільки дії сторін під час його укладення направлені не на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором дарування, а на фіктивний перехід права власності на частину квартири, з метою приховання цього майна від наступного звернення стягнення у рахунок виконання рішення суду про стягнення з позичальника заборгованості за кредитним договором, що є підставою для визнання цих договорів недійсними на підставі ст. 234 ЦК України.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 11 листопада 2022 року позов задоволено у повному обсязі. Вирішено питання про судові витрати та стягнуто з кожного із відповідачів на користь позивача по 2 270,00 грн судового збору.

Не погоджуючись з вказаними рішенням суду, відповідач ОСОБА_1 , звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилався на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, незаконність та необґрунтованість рішення суду, ухваленого без повного та всебічного з`ясування обставин, що мають значення для справи.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що суд дійшов помилкового висновку про визнання недійсним договору дарування 1/4 частини квартири, оскільки не встановив підстав, передбачених ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, для недійсності цього договору.

Суд не врахував, що сам по собі факт укладення договору дарування без доведення того, що договір вчинений без наміру створення правових наслідків, без доведення того, що дії сторін були направлені на фіктивний перехід права власності, не дає підстав вважати цей договір фіктивним.

Судом також не взято до уваги, що кредитний договір за яким рішенням суду стягнуто заборгованість забезпечений іпотекою і для погашення боргу кредитор має право звернути стягнення на заставлене майно.

Зазначав, що у суду не було правових підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання недійсним договору дарування 1/2 частини квартири, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , оскільки між ОСОБА_2 та Банком відсутні будь-які договірні відносини, а тому відсутні підстави вважати, що цей договір укладений з метою приховання майна, за рахунок якого може бути виконано рішення суду про стягнення заборгованості.

Звернув увагу, що подарована ОСОБА_2 1/2 частка включає в себе, як належну останньому 1/4 частину квартири з моменту набуття її у власність всіма співвласниками, так і включає 1/4 частину квартири отриману за оспорюваним договором дарування 1/4 частини квартири.

Додав, що на момент укладення договорів дарування, нерухоме майно не перебувало під будь-якою забороною на його відчуження, як і не було накладено приватним чи державним виконавцем жодних обтяжень на це майно в межах виконавчого провадження.

Також, як на підставу скасування рішення суду ОСОБА_1 посилався на те, що судом безпідставно залишено без задоволення клопотання представника відповідачів про витребування матеріалів кредитної справи.

За наведених обставин просив скасувати рішення Деснянського районного суду м. Києва від 11 листопада 2022 року, ухваливши нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Разом з апеляційною скаргою ОСОБА_1 подав клопотання про витребування доказів, в якому просив витребувати у позивача копію кредитної справи за Договором про надання споживчого кредиту від 25.04.2008, укладеного між АТ "Кредит Європа Банк" та ОСОБА_1 ; Анкету-заяву, заповнену ОСОБА_1 , яка передувала отриманню кредиту та копію протоколу кредитного комітету Банку, що передував погодженню видачі кредиту.

Заперечуючи проти апеляційної скарги, позивач подав відзив. У відзиві позивач зазначив, що рішення суду ухвалено з повним з`ясуванням обставин справи, з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а також з урахуванням останніх правових позицій Верховного Суду щодо застосування в аналогійних справах норми матеріального права, яка регулює спірні правовідносини. А тому відсутні правові підстави для скасування рішення суду першої інстанції.

Також позивач подав заперечення на клопотання скаржника про витребування доказів, в якому зазначив, що таке клопотання фактично стосується встановлення обставин видачі кредиту за Договором про надання споживчого кредиту від 25.04.2008, тоді як предметом спору у даній справі є визнання недійсними договорів дарування, а не спір з приводу захисту прав споживача фінансових послуг.

Судом апеляційної інстанції розглянуто клопотання скаржника про витребування доказів з урахуванням думки учасників справи та відмовлено в його задоволенні з тих підстав, що таке клопотання було вирішено судом першої інстанції з дотриманням норм процесуального права.

Представники скаржника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , який є одночасно представником відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав з підстав, викладених в ній, та просив задовольнити.

Позивач, належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання свого представника не направив.

Треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Борківський А. В. та приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Фролова О. О., належним чином повідомлялися про день час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися та своїх представників не направили.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності представника позивача та третіх осіб.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що заявлялися у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 25.04.2008 між Закритим акціонерним товариством «Кредит Європа Банк», правонаступником якого є АТ «Кредит Європа Банк» та ОСОБА_1 укладено Договір про надання споживчого кредиту №00011-МL-19.

У зв`язку з неналежним виконанням позичальником умов кредитного договору, в березні 2015 року АТ «Кредит Європа Банк» звернувся до ОСОБА_1 з позовом про стягнення заборгованості. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 02.04.2015 у справі №754/4030/15-ц відкрито провадження.

У грудні 2015 року позивач подав до суду заяву про забезпечення позову щодо накладення арешту на нерухоме майно ОСОБА_1 . Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 04.12.2015 у справі № 54/4030/15-ц відмовлено у задоволенні заяви позивача про забезпечення позову.

Заочним рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 03.03.2016 у справі №754/4030/15-ц стягнуто з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором у розмірі 51 727,96 доларів США та 3654 грн судового збору.

24 березня 2016 року Деснянським районним судом міста Києва виданий виконавчий лист №2-79/16 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Кредит Європа Банк» 51 727,96 доларів США в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором та 3654 грн судових витрат.

04 квітня 2016 року постановою про відкриття виконавчого провадження державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Деснянського районного управління юстиції у м. Києві Маковей Е. А. відкрито виконавче провадження ВП № 50692486 про стягнення з ОСОБА_1 за виконавчим листом №2-79/16, виданим 24.03.2016 Деснянським районним судом міста Києва, 51 727,96 доларів США в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором та 3654,00 грн судових витрат.

14 квітня 2016 року державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Деснянського районного управління юстиції у м. Києві Маковей Е. А. винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження у ВП НОМЕР_2, якою накладено арешт на все майно, що належить ОСОБА_1 .

Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 25.05.2016 у справі №754/4030/15-ц задоволено заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення суду; скасовано заочне рішення Деснянського районного суду міста Києва від 03.03.2016 та призначено справу до судового розгляду.

30 травня 2016 року державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Деснянського районного управління юстиції у м. Києві Маковей Е. А. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження НОМЕР_2, у зв`язку із надходженням ухвали Деснянського районного суду міста Києва від 25.05.2016 у справі №754/4030/15-ц про скасування заочного рішення Деснянського районного суду міста Києва від 03.03.2016.

Повторним заочним рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 02.07.2018 задоволено позов та стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ "Кредит Європа Банк" 56 935,43 доларів США в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором та 3 654,00 грн судового збору.

Постановою Київського апеляційного суду від 13.03.2019 заочне рішення Деснянського районного суду міста Києва від 02 липня 2018 року скасовано та ухвалено нове рішення. Позов АТ «Кредит Європа Банк» до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 заборгованість за договором про надання споживчого кредиту №00011-МL-19 від 25 квітня 2008 року, яка становить 45 316,35 доларів США та 624,89 грн, з яких: 43 766,13 доларів США - заборгованість за кредитом, 1 550,22 доларів США - заборгованість за процентами станом на 04 грудня 2014 року та 624,89 грн - заборгованість з неустойки станом на 04 грудня 2014 року.

Ухвалою Верховного Суду від 27.01.2020 у справі №754/4030/15-ц касаційну скаргу ОСОБА_1 повернуто.

На виконання постанови Київського апеляційного суду від 13.03.2019 Деснянським районним судом міста Києва видано виконавчий лист 04.04.2019 №754/4030/15-ц. Вказаний виконавчий лист пред`явлено до виконання до приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Ляпіна Д. В. (ВП НОМЕР_1).

06 березня 2020 року АТ "Кредит Європа Банк" отримав відповідь від приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Ляпіна Д. В. від 05.03.2020, в якій окрім іншого зазначено про те, що під час перевірки майнового стану боржника ОСОБА_1 було встановлено, що згідно повідомлення КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 17.05.2019 №062/14-7361 за боржником проведено реєстрацію права власності на частину квартири АДРЕСА_1 . Але згодом встановлено, що вказане майно було відчужено за договором дарування, серія та номер: 3218 від 26.05.2016 на користь ОСОБА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 00.

16 жовтня 2020 року приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Ляпін Д. В. виніс постанову про повернення виконавчого документа стягувачу у ВП НОМЕР_1, якою виконавчий лист №754/4030/15-ц, виданий Деснянським районним судом міста Києва 04.04.2019, про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «Кредит Європа Банк» заборгованості у розмірі 45 316,35 доларів США та 624,89 грн повернуто стягувачеві на підставі п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки в результаті здійснення виконавчих дій іншого майна боржника, на яке можливе звернути стягнення не виявлено.

Судом також встановлено, що за договором купівлі-продажу квартири від 27.06.2001 покупці ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 набули право власності у рівних частинах кожний на квартиру АДРЕСА_1 .

26 травня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (батько та син) укладено договір дарування 1/4 частини квартири, згідно з яким ОСОБА_1 передав безоплатно, а ОСОБА_2 набув у власність частину квартири АДРЕСА_1 . Даний договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Фроловою О. О. та зареєстрований за №3218.

Тобто, після 26.05.2016 ОСОБА_2 став власником 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 .

23 вересня 2020 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (брат та сестра - діти ОСОБА_1 ) укладено договір дарування 1/2 частки квартири, згідно з яким ОСОБА_2 передав безоплатно у власність, а ОСОБА_3 прийняла у дарунок частину квартири за АДРЕСА_1 . Зазначений договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Борківським А. В. та зареєстрований за №309.

Звертаючись до суду з позовом, позивач посилався на те, що оспорювані договори дарування спрямовані на перехід права власності на нерухоме майно, з метою приховання такого майна від виконання в майбутньому рішення суду про стягнення грошових коштів з боржника ОСОБА_1 . Також позивач посилався на те, що та обставина, що правочини між усіма відповідачами, які є родичами (батьком, сином, донькою), за якими боржник, а потім й члени його родини відчужили частки у спільної часткової власності нерухомого майна, реально виконані, не виключає тієї обставини, що вони направлені на уникнення звернення стягнення на майно боржника.

Суд першої інстанції, встановивши вищенаведені обставини, застосувавши норми матеріального права, які регулюють дані правовідносини, зокрема положення ст. 203, 215, 717 ЦК України, а також врахувавши, що оспорюваний договір, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які є близькими родичами (батько та син), вже після ухвалення судом 03.03.2016 заочного рішення та відкриття виконавчого провадження НОМЕР_2, що свідчить про недобросовісність та зловживання правами щодо майнових інтересів Банку, дійшов правильного висновку про фіктивність Договору дарування від 26.05.2016 та у зв`язку з цим обґрунтовано задовольнив позовні вимоги в цій частині.

При цьому, до такого висновку суд першої інстанції дійшов з урахуванням правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду від 24.07.2019 у справі №405/1820/17, в якій зазначено, що "цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку). Боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь своєї матері після пред`явлення до нього позову банку про стягнення заборгованості, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Вирішуючи питання про наявність підстав для визнання недійсним правочину внаслідок укладення договору, зміст якого суперечить ЦК України, Верховний Суд врахував, що: 1) відповідач відчужив майно після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості; 2) майно відчужене на підставі безвідплатного договору; 3) майно відчужене на користь близького родича; 4) після відчуження спірного майна у відповідача відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором. Будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину.

При цьому, та обставина, що правочин із третьою особою, за яким боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства".

Крім того, суд першої інстанції обґрунтовано вказав на те, що скасування ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 25.05.2016 у справі №754/4030/15-ц заочного рішення від 03.03.2016 не змінює того факту, що нерухоме майно ОСОБА_1 відчужено з метою приховання такого майна та недопущення звернення стягнення на це майно, оскільки після скасування заочного рішення справу призначеного до судового розгляду та в подальшому було ухвалено повторне заочне рішення про стягнення заборгованості. Тобто на день укладення ОСОБА_1 оспорюваного договору дарування судове провадження щодо стягнення з останнього заборгованості тривало і розгляд справи не був закінчений.

З огляду на викладені обставини та висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 24.07.2019 у справі №405/1820/17 з тотожними правовідносинами, колегія суддів вважає неспроможними доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції в рішенні не встановлено підстав, передбачених ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України.

За встановлених вище обставин, колегія суддів також вважає неспроможними доводи скаржника про те, що на момент укладення договору від 26.05.2016, нерухоме майно яке було предметом такого договору не перебувало під будь-якою забороною на його відчуження.

Колегія суддів відхиляє доводи скаржника про те, що між ним та Банком укладено договір іпотеки, предметом якого є нежитлові приміщення, загальною площею 21,10 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_2 , і позивач вправі виконати рішення суду про стягнення заборгованості за рахунок іпотечного майна, оскільки іпотечне майно ОСОБА_1 не належить.

У відзиві на апеляційну скаргу АТ "Кредит Європа Банк" посилався на те, що він звертався до суду з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки. Проте рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 30.11.2020 у справі №760/27780/17 відмовлено АТ "Кредит Європа Банк" в задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, у зв'язку з неналежністю такого майна іпотекодавцю.

Матеріали справи не містять копії рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 30.11.2020 у справі №760/27780/17.

Відповідно до частини 3 статті 6 Закону України "Про доступ до судових рішень" суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру.

Згідно з ч. 1 т. 4 Закону України "Про доступ до судових рішень", судові рішення, внесені до ЄДРСР, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України.

Згідно інформації, яка міститься в ЄДРСР, дійсно рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 30.11.2020 у справі №760/27780/17 відмовлено АТ "Кредит Європа Банк" у задоволенні позову до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

В даному рішенні від 30.11.2020 у справі №760/27780/17 судом встановлено, що рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 10.01.2009 визнано недійсним договір купівлі-продажу нежилих приміщень, загальною площею 21,10 кв.м., розташованих за адресою: АДРЕСА_2 , на підставі якого ОСОБА_1 набув у власність ці нежитлові приміщення. Станом на момент розгляду справи ОСОБА_1 не є власником зазначених приміщень, що унеможливлює звернення стягнення на зазначені приміщення.

Таким чином, доводи апеляційної скарги, що позивач за рахунок іпотечного майна має можливість виконати рішення суду про стягнення заборгованості є безпідставними та відповідно не можуть бути підставою для скасування рішення суду.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про наявність правових підстав для скасування судового рішення в частині вирішення позовних вимог заявлених позивачем до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Так, за приписами ч. 1 ст. 352 ЦПК України, учасники справи, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивачем оскаржено два правочини, а саме перший правочин, укладений між ОСОБА_1 (відповідач 1) та ОСОБА_2 (відповідач 2), і другий правочин, укладений між ОСОБА_2 (відповідач 2) та ОСОБА_3 (відповідач 3).

Як вбачається з матеріалів справи, скаржник ОСОБА_1 не був стороною другого правочину.

Задовольняючи позовні вимоги, суд виходив із доведеності позовних вимог, щодо порушення прав позивача за кожним окремим правочином.

З аналізу ч. 1 ст. 17 та ч. 1 ст. 352 ЦПК України вбачається, що право на апеляційне оскарження рішення в частині визнання недійсним другого правочину мають ОСОБА_2 (відповідач 2) та ОСОБА_3 (відповідач 3).

Сторони другого правочину, а саме ОСОБА_2 (відповідач 2) та ОСОБА_3 (відповідач 3) не оскаржували рішення суду в частині задоволення позовних вимог заявлених позивачем до них.

Беручи до уваги, що сторони другого спірного правочину не оскаржили рішення суду в частині задоволених до них позовних вимог, відсутні правові підстави для скасування рішення суду в цій частині за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , який не був стороною цього оспорюваного правочину.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що розглядаючи спір, суд першої інстанції в межах доводів позову повно та всебічно дослідив обставини спору, дав належну оцінку зібраним по справі доказам, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює і у відповідності з вимогами закону прийшов до правильного висновку про те, що позов не підлягає задоволенню, про що ухвалив відповідне рішення. Рішення суду ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 375, 379, 383, 384, 389 ЦПК України

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 11 листопада 2022 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Повний текст постанови складено 30 березня 2023 року.

Головуючий О. Ф. Мазурик

Судді О. В. Желепа

В. А. Кравець