Справа №346/1121/23
Провадження №2/346/770/23
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2023 р.м. Коломия

Коломийський міськрайонний суд Івано-Франківської області у складі:

головуючого судді: Валігурської Л.В.

за участю секретаря: Вербіщук О.Д.

представника позивача: Кеню Д.В.

відповідача: ОСОБА_1

представника відповідача: ОСОБА_2

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Коломия позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «НЕРУХОМІСТЬ-ЗАКОН та ПОРЯДОК» до ОСОБА_1 про виселення, -

в с т а н о в и в:

І. Виклад позиції позивача та відповідача.

07.03.2023 представник позивача звернувся до суду з позовом, в якому просить усунути перешкоди у праві користування належної ТОВ «НЕРУХОМІСТЬ-ЗАКОН та ПОРЯДОК» (далі - по тексту позивач) квартирою АДРЕСА_1 (далі по тексту - спірна квартира), шляхом виселення відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

В обґрунтування заявлених вимог зазначено, що 23.03.2021 позивач набув право власності на нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 . До укладання договору купівлі-продажу нерухомого майна, квартира була оглянута, недоліків, які б перешкоджали її використанню не виявлено. Також при укладанні договору купівлі-продажу нотаріусом було перевірено та зафіксовано відсутність прав третіх осіб на квартиру, наявність обтяжень, заборон, наявність оренди, найму, а також зареєстрованих осіб. Після набуття позивачем права власності на спірну квартиру представник позивача здійснив виїзд на зазначений об?єкт, під час якого стало відомо, що там проживають невідомі особи. Пред?явити документи на посвідчення своїх осіб вони відмовились, як і не надали документи на підтвердження права на проживання у спірній квартирі, добровільно квартиру не звільняють. Оскільки вказані особи чинили перешкоди у праві користування житловим приміщенням, позивач звернувся до органів національної поліції, за результатами перевірки яких було встановлено, що у спірній квартирі проживають ОСОБА_1 та ОСОБА_3 . Звертають увагу на ту обставину, що у спірній квартирі зареєстрованих осіб немає, тому за викладених обставин можна стверджувати, що відповідачі самовільно зайняли спірну квартиру і своїми діями чинять перешкоди у праві користування нею позивачу.

На обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на ст. ст. 316, 317, 319, 321, 383, 386, 391, 395, 398, 401, 402, 405 ЦК України, ст. 150 ЖК України.

Відповідач ОСОБА_1 подав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що з 2008 року на законних підставах проживає у спірній квартирі. Відповідну згоду він як член сім?ї отримав від попереднього власника ОСОБА_4 , про що є відповідна заява останньої. Спірна квартира належала ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 02.04.2008 і перебувала в іпотеці. Відповідач з квітня 2008 року сплачував іпотеку по даній квартирі, також ним було зроблено там ремонт та придбано відповідну техніку та меблі для нормального проживання, що можуть підтвердити свідки. Оскільки він вселився у спірну квартиру за наявності правових підстав, його виселення призведе до порушення його прав, тому у задоволенні позовних вимог просив відмовити.

Представником позивача було подано відповідь на відзив, в якій зазначено, що відповідно до умов договору іпотеки, який було укладено з ОСОБА_5 , іпотекодавець не має права вчиняти дії щодо передачі предмету іпотеки у користування, іпотекодавець зобов`язаний без попередньої письмової згоди іпотекодержателя не здійснювати дій щодо передачі предмета іпотеки в оренду, в безоплатне користування третім особам. Наведене свідчить про те, що ОСОБА_5 не мала права передавати квартиру у користування третім особам. Відповідач не являється членом сім`ї ОСОБА_5 , а тому втратив право користування спірною квартирою, оскільки минулий власник втратив право власності, а новий власник не надав згоди на користування та проживання в квартирі. Та обставина, що відповідач робив ремонт у квартирі, купував меблі не спростовують висновків щодо втрати права користування квартирою, крім того зазначені обставини не доведені обсягом допустимих та належних доказів. Твердження відповідача щодо оплати коштів в рахунок договору іпотеки, укладеного з ОСОБА_5 не підтверджено жодними документами, оскільки відповідач поручителем по вказаному договору не виступав і жодних договірних зобов`язань з банком не мав. Крім його, враховуючи обізнаність відповідача щодо наявності боргових зобов`язань по спірній квартирі, останній мав би передбачати вірогідні ризики майбутнього виселення з квартири.

ІІ. Процесуальні дії суду у справі.

Ухвалою суду від 28.03.2023 відкрито провадження та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Суд ухвалою від 18.05.2023 у задоволенні клопотання представника позивача про залучення в якості третьої особи ОСОБА_4 та про перехід до розгляду справи в порядку загального позовного провадження відмовив.

Суд ухвалою від 14.06.2023 провадження у справі в частині позовних вимог до ОСОБА_3 закрив за заявою представника позивача.

Представник позивача під час судового розгляду, заявлені позовні вимоги підтримав повністю, просив суд їх задовольнити з підстав зазначених у позові та відповіді на відзив, просив врахувати, що відповідач не даний час не має правових підписав для проживання у належній позивачу квартирі, оскільки відповідної згоди між ними не досягнуто. Обставини, на які посилається відповідач не є безумовними для відмови у задоволенні позову і жодним чином не свідчать про наявне у нього право на проживання у спірній квартирі.

Відповідач ОСОБА_1 під час судового розгляду просив суд відмовити у задоволенні заявлених позовних вимог ТОВ «НЕРУХОМІСТЬ-ЗАКОН та ПОРЯДОК», зазначивши, що у 2008 році ним та його колишньою дружиною ОСОБА_6 було придбано спірну квартиру, але договір купівлі-продажу оформлено на ОСОБА_4 , замість якої ними здійснювалось погашення кредиту, а дружина виступала поручителем до договору. Він за власні кошти облаштовував спірну квартиру, зокрема робив ремонт та купував меблі. Зазначив, що ОСОБА_4 є знайомою його дружини і жодних родинних відносин ані дружина, ані він з нею не мали. У свою чергу дружина потрапила в аварію і заборгованість за кредитом не погашала, банк збанкротував, а тому ніхто вимоги про погашення кредиту не висловлював, що мало своїм наслідком припинення погашення боргу.

Зазначив, що прожив у квартирі 16 років, а про те, що постало питання про звернення стягнення на предмет іпотеки йому відомо нічого не було. Просив врахувати, що за зареєстрованим місцем проживання він можливості жити не має, оскільки будинок належить його сестрі і вона також йому повідомила про те, що за рішенням суду він втратив право користування і тим житлом.

Представник відповідача ОСОБА_2 просила суд відмовити у задоволенні заявлених позовних вимог, оскільки відповідач не забезпечений жодним іншим житлом, а вселився у спірне житло за наявності відповідних правових підстав. Саме він ніс витрати на утримання квартири. Просила врахувати, що ОСОБА_4 спочатку засвідчила свою згоду на проживання у спірній квартирі відповідача, а вже після того надала свою згоду на її відчуження. Вважала головною передумовою для відмови у задоволенні позову ту обставину, що відповідач не забезпечений жодним іншим житлом і фактично може опинитись на вулиці.

Свідок ОСОБА_4 дала суду показання про те, що її знайома ОСОБА_6 у 2008 році попросила її на своє ім`я оформити кредит на придбання квартири, яка у свою чергу була придбана на її ім`я. ОСОБА_6 виступала поручителем по укладеному договору. У подальшому ОСОБА_6 певний час сплачувала кошти за кредитом, але через якійсь час перестала, тому Банк пред`явив претензію саме до неї щодо погашення кредиту. Вказані обставини змусили її звільнитись і виїхати за кордон, щоб працювати там. Зазначила, що відповідача бачила один раз, а згоду на користування і вселення давала саме ОСОБА_6 , з якою і мала всі домовленості. Також зазначила, що всі домовленості щодо квартири були узгоджені на один рік, проте за певних обставин домовленості перестали виконуватись, тому вона і надала згоду на відчуження спірної квартири, щоб уникнути матеріальної відповідальності, обумовленою правом власності на спірну квартиру.

ІІІ. Фактичні обставини справи, встановлені судом та зміст правовідносин.

Відповідно до Витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 23.03.2021 №249523903 квартира АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 23.03.2021 належить ТОВ «Нерухомість-Закон та Порядок».

З договору купівлі-продажу від 23.03.2021 вбачається, що ТОВ «Преміум Лігал Колекшн» продав позивачу спірну квартиру, яка належить ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 02.04.2008. Право на продаж вказаного нерухомого майна належить іпотекодержателю на підставі іпотечного договору та договору про відступлення прав вимоги, посвідченого 30.04.2020, укладеного між ВАТ «КБ «Надра» та ТОВ «Преміум Лігал Колекшн».

Згідно заяви ОСОБА_4 від 24.11.2021, остання повідомлена про те, що ТОВ «Преміум Лігал Колекшн» виступає щодо неї кредитором та є іпотеко держателем щодо спірної квартири. Їй відомо, що 23.03.2021 ТОВ «Преміум Лігал Колекшн» уклало договір продажу спірної квартири з позивачем. Щодо законності даної процедури заперечень не має.

Згідно іпотечного договору від 03.04.2008, укладеного між ОСОБА_4 та ВАТ АБ «Надра» іпотекодавець без попередньої письмової згоди іпотекодержателя не здійснювати дій, пов`язаних із зміною права власності на предмет іпотеки, а також дій по передачі предмета іпотеки в безоплатне користування чи оперативне управління третім особам.

Довіреністю від 23.04.2008 ОСОБА_4 уповноважила ОСОБА_6 на користування та розпорядження спірною квартирою.

Відповідач ОСОБА_1 надав суду заяву від імені ОСОБА_4 , засвідчену приватним нотаріусом, датовану 11.04.2023, в якій остання повідомила про те, що ОСОБА_1 вселився у спірну квартиру на законних підставах з 2008 року за її згоди, як член сім`ї.

Відповідно до відповіді Управління «Центр надання адміністративних послуг» Коломийської міської ради від 20.09.2022 №1930/02.12-11 з 04.04.2016 за адресою АДРЕСА_3 , відсутня інформація про зареєстрованих осіб.

За повідомленням Коломийського РВП ГУНП в Івано-Франківській області від 23.12.2021 №21515/108/56-2021 в ході проведення перевірки встановлено, що у спірній квартирі проживають ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

З вимоги про добровільне звільнення житлового приміщення на ім?я ОСОБА_1 та ОСОБА_3 від 19.09.2022 вбачається, що позивач вимагав протягом одного місяця з моменту отримання даної вимоги звільнити спірну квартиру та передати позивачу ключі від квартири, технічну документацію, відомості щодо відсутності заборгованості по комунальним послугам. Вказана вимога за змістом поштових повідомлень відповідачами отримана не була.

ІV. Оцінка Суду.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. У ст. 47 Конституції України зазначено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 3 СК України передбачено, що сім?ю складають особи, які спільно проживають, пов?язані спільним побутом, мають взаємні права та обов?язки. Сім?я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Частиною 2 ст. 64 ЖК України до членів сім?ї наймача віднесено дружину наймача, їх дітей і батьків. Членами сім?ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім?ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов?язки, як наймач та члени його сім?ї.

Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно зі ст. 156 ЖК України члени сім?ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім?ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім?ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені ст. 162 цього Кодексу.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім?ї власника житла користуватися жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім?ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи як члена своєї сім?ї. Зазначені норми не передбачають самостійного характеру права члена сім?ї власника житлового будинку користування житловим приміщенням.

За ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Частиною 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку жилий будинок чи жиле приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Нормою, яка визначає порядок виселення із займаного жилого приміщення, є ст. 109 ЖК України, у ч. 1 якої передбачено підстави виселення. Частина 3 ст. 109 ЖК України регулює порядок виселення громадян.

За змістом ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ч. 3 ст. 109 ЖК України звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Найбільш значущою для власника є правомочність на власні дії, яка реалізується, передусім, через пряме та безпосереднє панування над річчю. Власник здійснює надані йому правомочності своєю владою не тільки незалежно від інших осіб, а й у такому правовому полі, коли не може бути будь-якої влади над цією ж річчю з боку інших суб`єктів. Дії власника обумовлені його інтересом; виключне панування особи над річчю унеможливлює втручання інших осіб, на яких покладено пасивний обов`язок утримання, від вчинення подібних дій; абсолютність влади полягає в наданні власнику закріпленої правом можливості визначати, яким чином поводитися зі своєю річчю, коли та як реалізовувати свої правомочності стосовно неї.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме порушене право та з яких підстав.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21.08.2019 у справі №569/4373/16-ц зазначила, що при вирішенні справи про виселення особи чи визнання її такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним, відповідає нагальній необхідності та є співрозмірним із переслідуваною законною метою. Розглядаючи питання про припинення права користування житлом колишнього члена сім?ї власника житла, суди мають брати до уваги як формальні підстави, передбачені ст. 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13.10.2020 у справі №447/455/17 дійшла висновку про те, що питання про визнання припиненим права користування житлом та зобов`язання особи звільнити житло у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням дотримання балансу між захистом права власності та захистом права колишнього члена сім`ї власника на користування будинком. Також необхідно встановити обставини щодо об`єкта нерухомого майна, а також наявності чи відсутності іншого житла.

Придбане за рахунок кредиту житлове приміщення не є власністю позичальника, і він підлягає виселенню, про що висловив свою позицію Верховний Суд у постановах від 07.11.2018 у справі №753/21561/15 (провадження №61-16164св18), від 21.08.2019 у справі №369/6123/16-ц (провадження №61-17679св18).

Право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якої вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї (постанова Верховного Суду України від 05.11.2014 у справі №6-158цс14, постанова Верховного Суду від 15.08.2018 у справі №595/1271/16-ц (провадження №61-18966св18).

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частинами 2, 3 ст. 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Досліджені судом докази свідчать про те, що відповідач у 2008 році за опосередкованої згоди ОСОБА_4 набув право на проживання у спірній кватирі, яка у свою чергу відповідну згоду надавала лише ОСОБА_6 . Спірна квартира на праві власності ані відповідачу, ані ОСОБА_6 не належала, не належала вона фактично і ОСОБА_4 , оскільки була придбана за кредитні кошти і щодо неї було укладено договір іпотеки. З урахуванням викладеного та з огляду на ту обставину, що право власності на спірну квартиру набув позивач, який своєї згоди на вселення та подальше проживання відповідача не надав, а відповідне право після відчуження квартири ОСОБА_4 було втрачено, не наділений відповідним право і відповідач, який за обґрунтованої вимоги позивача підлягає виселенню, оскільки окрім викладеного як підстави для виселення - членом сім`ї колишнього власника спірної квартири не являвся і не являється.

Не заслуговують на увагу посилання відповідача на ту обставину, що ним здійснювались заходи по утриманню квартири, оскільки останні в розрізі вищезазначених вимог діючого законодавства жодним чином не змінюють правовий статус ОСОБА_1 і не наділяють його обсягом прав та повноважень щодо спірної квартири.

Той факт, що ОСОБА_4 за змістом довіреності надала ОСОБА_6 право на користування та розпорядження спірною квартирою жодним чином не стосується відповідних повноважень або прав, на які претендує відповідач.

Неспроможним є твердження відповідача щодо необізнаності з приводу статусу спірної квартири та відсутності претензій з боку іпотекодержателя, оскільки ОСОБА_1 є повнолітньою дієздатною особою, а відповідно мав можливість і міг контролювати та цікавитись наявністю або відсутністю підстав для проживання у займаному ним житлі.

Суд погоджується з твердженням позивача, що перехід права власності на спірну квартиру до них мало своїм наслідком і втрату права користування спірною квартирою відповідачем, а тому останній за відсутності добровільної згоди на виселення, підлягає примусовому виселенню на підставі рішення суду.

V. Заходи забезпечення позову (заяви).

Заходи забезпечення позовної заяви судом не вживались, відповідні клопотання від учасників справи не поступали.

VI. Розподіл судових витрат між сторонами.

Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Частиною 1 та 2 статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі (ч. 1 ст. 4 Закону України про судовий збір»). Ставки судового збору встановлюються за подання позовної заяви немайнового характеру, яка подана юридичною особою у розмірі 1 прожиткового мінімуму для працездатних осіб (ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір»).

Оскільки ж позивачем при зверненні до суду з позовом було обґрунтовано сплачено 2684 гривень судового збору, що відповідає розміру прожиткового мінімуму станом на 01.01.2023, відповідна сума підлягає стягненню з відповідача в рахунок відшкодування витрат за сплачений судовий збір.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 12, 76-81, 133, 141, 263-265, 268, 273, 354-355 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «НЕРУХОМІСТЬ-ЗАКОН та ПОРЯДОК» до ОСОБА_1 про виселення - задовольнити повністю.

Усунути перешкоди Товариства з обмеженою відповідальністю «НЕРУХОМІСТЬ-ЗАКОН та ПОРЯДОК» у користуванні квартирою АДРЕСА_1 , шляхом виселення ОСОБА_1 .

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «НЕРУХОМІСТЬ-ЗАКОН та ПОРЯДОК» 2684 (дві тисячі шістсот вісімдесят чотири) гривні 00 копійок в рахунок оплати судового збору.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 (тридцяти) днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом 30 (тридцяти) днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 2 ст. 358 цього Кодексу.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції. До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційну скаргу може бути подано до Івано-Франківського апеляційного суду через Коломийський міськрайонний суд Івано-Франківської області.

Повний текст рішення виготовлено «19» червня 2023 року.

Відомості про учасників справи згідно п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України:

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «НЕРУХОМІСТЬ-ЗАКОН та ПОРЯДОК», , зареєстроване місцезнаходження: вул. Тургенєвська, 34, м. Київ).

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_4 .

Суддя: Л.В. Валігурська