КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
єдиний унікальний номер справи №363/3244/17
номер апеляційного провадження: 22-ц/824/322/2023
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 лютого 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Білич І.М.

суддів Коцюрби О.П.,Слюсар Т.А.

при секретарі Рагушиній І.В.

за участі: прокурора Стовбчатого А.Ю.

представника відповідачів - адвоката Соломіна В.О.

представника третьої особи ОСОБА_1 - адвоката Заріцький С.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу першого заступника прокурора Київської області на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 28 січня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Вишгородського районного суду Київської області Чіркова Г.Є.,

у цивільній справі №363/3244/17 за позовом заступника керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Київського обласного та по місту Києву управління лісового та мисливського господарства, Державного підприємства «Вищедубечанське лісове господарство» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , Вишгородська міська рада про витребування земельної ділянки з незаконного володіння,-

в с т а н о в и л а:

У серпні 2017 року заступник керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Київського обласного та по місту Києву управління лісового та мисливського господарства і Державного підприємства «Вищедубечанське лісове господарство» звернувся до суду з позовом, у якому просив витребувати в постійне користування ДП «Вищедубечанське лісове господарство» із незаконного володіння ОСОБА_2 та ОСОБА_3 земельну ділянку, площею 0,1042 га з кадастровим номером :38:095:0172, що розташована на території Садового товариства «Дніпро-8» Садівницького масиву «Дніпро» в місті Вишгороді Київської області, вартістю 90 770 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 28 жовтня 2013 року у справі № 363/981/13-ц визнано незаконним рішення тридцять першої сесії 5-го скликання Вишгородської міської ради Київської області від 29 грудня 2009 року № 31/16 в частині надання у власність ОСОБА_4 земельної ділянки площею 0,12 га для ведення садівництва, яка розташована в СТ «Дніпро-8»; визнано недійсним державний акт на право власності серії ЯЛ № 329869 на земельну ділянку, площею 0,1042 га для ведення садівництва, кадастровий номер :38:095:0172, виданий на ім`я ОСОБА_4 . У зв`язку з цим земельна ділянка підлягала поверненню ДП «Вищедубечанське лісове господарство», проте на підставі договору купівлі-продажу від 18 серпня 2016 року ОСОБА_4 відчужила земельну ділянку на користь ОСОБА_1 , який, у свою чергу, на підставі договору купівлі-продажу від 08 жовтня 2016 року відчужив її на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - по 1/2 частині кожній. Посилаючись на те що земельна ділянка була продана особою, яка не мала права на її відчуження, просив витребувати її із чужого незаконного володіння.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 28 січня 2019 року у задоволенні позову заступника керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Київського обласного та по місту Києву управління лісового та мисливського господарства, Державного підприємства «Вищедубечанське лісове господарство», відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, перший заступник прокурора Київської області подав апеляційну скаргу, за результатами розгляду якої, посилаючись на порушення норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просив рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилаючись на те, що: відповідачі є добросовісними набувачами; договори купівлі-продажу, згідно із якими у відповідачів виникло право власності, недійсними не визнавались; витребування майна не матиме ознаки непропорційного втручання держави у право власності відповідачів. Земельна ділянка ОСОБА_4 не належала та вона не мала права нею розпоряджатися згідно із правовими наслідками, що виникли у зв`язку із рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 28 жовтня 2013 року у справі №363/981/13-ц, а відтак послідуючі договори не могли створювати юридичних наслідків. Визначений прокурором спосіб захисту права не вимагає визнання таких договорів недійсними. На думку скаржника, висновок суду про те, що витребування майна матиме ознаки непропорційного втручання держави у право власності відповідачів є незаконним. Вважав, що посилаючись на положення Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод як на підставу для відмови у задоволенні позову, суд першої інстанції фактично покладає відповідальність за незаконні дії як Вишгородської міської ради Київської області, так і ОСОБА_4 на їх законного володільця - ДП «Вищедубечанське лісове господарство», чим нехтує правом ДП «Вищедубечанське лісове господарство» на мирне володіння спірним майном. Ззгідно статті 661 ЦК України саме ОСОБА_4 , будучи обізнаною про судове рішення від 28 жовтня 2013 року, має нести перед відповідачем матеріальну відповідальність. Висновки суду щодо здійснення відповідачами витрат у зв`язку із будівельними роботами вважає такими, що не мають відношення до справи.

08 травня 2019 року від відповідачів на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу з якого вбачається, що останні не погоджуються з доводами апеляційної скарги та просять залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення суду, без змін. Зазначають, що необхідність представництва прокуратурою у цій справі належним чином не обґрунтовано. Позивачами не доведено, що ДП «Вищедубечанське лісове господарство» має право власності на спірну земельну ділянку, а відтак і право на її витребування, оскільки після рішення суду не було проведено її державної реєстрації та жодних дій з її повернення впродовж розумних строків із належною заінтересованістю. Вказують, що вони добросовісно та відкрито набули у власність земельну ділянку, а з огляду на практику Європейського суду з прав людини - громадяни не можуть нести відповідальності за тими помилками, що були допущені державою. Заявляючи, щодо пропуску строку позовної давності

Постановою Київського апеляційного суду від 20 червня 2019 року рішення Вишгородського районного суду Київської області від 28 січня 2019 року скасовано та ухвалено нове, яким позов задоволено.

Витребувано в постійне користування ДП «Вищедубечанське лісове господарство» з незаконного володіння ОСОБА_2 та ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,1042 га, кадастровий номер :38:095:0172, що розташована на території СТ «Дніпро-8».

Постановою Верховного Суду від 01 липня 2020 року постанову Київського апеляційного суду від 20 червня 2019 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постановою Київського апеляційного суду від 08 вересня 2020 року рішення Вишгородського районного суду Київської області від 28 січня 2019 року скасовано та ухвалено нове, яким позов задоволено.

Витребувано в постійне користування ДП «Вищедубечанське лісове господарство» з незаконного володіння ОСОБА_2 та ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,1042 га, кадастровий номер :38:095:0172, що розташована на території СТ «Дніпро-8».

Постановою Верховного Суду від 15 червня 2022 року постанову Київського апеляційного суду від 08 вересня 2020 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 29 червня 2022 року справу прийнято та призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи.

У судовому засіданні прокурор Стовбчатий А.Ю. підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити з підстав, зазначених у ній.

Представник відповідачів та представник третьої особи ОСОБА_1 заперечували проти задоволення апеляційної скарги посилаючись на її безпідставність та необґрунтованість.

Інші учасники справи до суду апеляційної інстанції не з`явилися, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялись судом належним чином. Будь-яких клопотань або заяв щодо відкладення розгляду справи до суду не надходило.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважала за можливе розглянути справу у відсутність осіб, що не з`явилися в силу вимог передбачених положеннями ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що подана апеляційна скарга підлягає частковомузадоволенню, виходячи з наступного.

Так, судом при розгляді справи встановлено, що 08 жовтня 2010 року ОСОБА_4 отримала державний акт серії ЯЛ № 329869 на право власності на земельну ділянку площею 0,1042 га з кадастровим номером :38:095:0172, розташовану за адресою: Київська область, Вишгородська міська рада с/т «Дніпро-8». Підстава: рішення Вишгородської міської ради 31 сесії 5 скликання № 31/16 від 29 грудня 2019 року. Цільове призначення: для ведення салівництва (т. І а.с. 10).

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 28 жовтня 2013 року у справі №363/981/13-ц визнано незаконним рішення тридцять першої сесії 5 скликання Вишгородської міської ради Київської області від 29 грудня 2009 року №31/16 в частині надання у власність ОСОБА_4 земельної ділянки площею 0,12 га для ведення садівництва, що розташована в СТ «Дніпро-8»; визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,1042 га для ведення садівництва, серії ЯЛ №329869, кадастровий номер :38:095:0172, виданий на ім`я ОСОБА_4 (т. І а.с. 08-09).

18 серпня 2016 року між ОСОБА_4 (продавець), в інтересах якої діяв ОСОБА_5 , та ОСОБА_1 (покупець) укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Бандурою С.О. та зареєстрований в реєстрі за №866, предметом якого є земельна ділянка площею 0,1042 га, з кадастровим номером :38:095:0172, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Згідно п. 1.4 вказаного договору, право власності продавця на земельну ділянку підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ №329869 від 08 жовтня 2010 року, виданого на підставі рішення Вишгородської міської ради 31 сесії 5 скликання № 31/16 від 29 грудня 2009 року (т.І а.с.12).

08 жовтня 2016 року між ОСОБА_1 (продавець) та ОСОБА_3 і ОСОБА_2 (покупці) укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Бандурою С.О. та зареєстрований в реєстрі за №1062, предметом якого є земельна ділянка площею 0,1042 га, з кадастровим номером :38:095:0172, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (т. І а.с. 75).

Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів щодо об`єкта нерухомого майна, 08 жовтня 2016 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 зареєстрували за собою право власності на вищевказану земельну ділянку (т. І а.с. 11).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що: при посвідченні договорів купівлі-продажу земельної ділянки від 18 серпня 2016 року №866 та від 08 жовтня 2016 року №1062, та при реєстрації права власності на земельну ділянку, приватний нотаріус не виявив підстав для відмови у посвідченні договорів, а також підстав для відмови у реєстрації права власності на спірну земельну ділянку; питання про визнання вказаних правочинів недійсними в позові не порушується та не оспорюється; набуття права власності на спірну земельну ділянку стало можливим через нездійснення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно згідно з рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 28 жовтня 2013 року, яким визнано незаконним рішення тридцять першої сесії 5-го скликання Вишгородської міської ради Київської області від 29 грудня 2009 року №31/16 в частині надання у власність ОСОБА_4 спірної земельної ділянки, а також визнано недійсним державний акт серії ЯЛ №329869 на право власності на неї; відповідачі понесли значні матеріальні витрати на придбання спірної земельної ділянки, а також на проведення будівельних робіт на ній, і за змістом позову не передбачається будь-яких варіантів отримання компенсації.

Проте повністю погодитися з такими висновками суду не можна виходячи з наступного.

Так, заперечуючи проти задоволення позовних вимог, відповідачі посилалися на пропуск строку позовної давності, про що ними було зроблено відповідну заяву до суду першої інстанції. В обґрунтування вказаної заяви зазначали, що рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 28 жовтня 2013 року у справі № 363/981/13-ц позов міжрайонного прокурора з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері в Київській області в інтересах держави в особі Київського обласного управління лісового та мисливського господарства, ДП «Вищедубечанське лісове господарство» до Вишгородської міської ради Київської області, ОСОБА_4 про визнання недійсним рішення міської ради та державного акту на права власності на земельну ділянку, задоволено. Визнано незаконним рішення тридцять першої сесії 5 скликання Вишгородської міської ради Київської області від 29 грудня 2009 року № 31/16 в частині надання у власність ОСОБА_4 земельної ділянки площею 0,12 га для ведення садівництва, що розташована в садовому товаристві «Дніпро-8». Визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,1042 га для ведення садівництва, серії ЯЛ №329869, кадастровий номер :38:095:0172, виданий на ім`я ОСОБА_4 . При цьому, від позовних вимог про повернення державі в особі Вишгородської міської ради із незаконного володіння ОСОБА_4 земельної ділянки площею 0,1042 га з кадастровим номером :38:095:0172, прокурор відмовився. Тобто, звертаючись до суду з позовом у квітні 2013 року, прокурор мав можливість заявити позовну вимогу про витребування спірної земельної ділянки, що зроблено не було. З вказаного вбачається, що позивачам по даній справі та прокурору було відомо про їх порушене право щонайменше з 03 квітня 2013 року, таким чином, строк позовної давності за вимогою про витребування спірної земельної ділянки сплинув ще до звернення прокурора до суду з даним позовом, тобто до 22 серпня 2017 року.

З метою підтвердження вказаних обставин, представником відповідачів - адвокатом Соломіним В.О. в суді апеляційної інстанції було заявлено клопотання про витребування матеріалів справи № 363/981/13-ц.

Протокольною ухвалою Київського апеляційного суду від 25 жовтня 2022 року клопотання Соломіна В.О. в інтересах ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , задоволено. Витребувано у Вишгородського районного суду Київської області матеріали вищевказаної справи.

12 грудня 2022 року на адресу Київського апеляційного суду надійшли матеріали справи № 363/981/13-ц за позовом міжрайонного прокурора з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері в Київській області в інтересах держави в особі Київського обласного управління лісового та мисливського господарства, ДП «Вищедубечанське лісове господарство» до Вишгородської міської ради Київської області, ОСОБА_4 про визнання недійсним рішення міської ради та державного акту на права власності на земельну ділянку.

Так, з матеріалів зазначеної справи вбачається, що у квітні 2013 року міжрайонний прокурор з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері в Київській області в інтересах держави в особі Київського обласного управління лісового та мисливського господарства, ДП «Вищедубечанське лісове господарство» звернувся до Вишгородського районного суду міста Києва з позовом до Вишгородської міської ради Київської області, ОСОБА_4 за результатами розгляду якого просив: визнати незаконним та скасувати пункт 56 рішення Вишгородської міської ради № 31/16 від 29 грудня 2009 року в частині передачі земельної площею 0,1042 га з кадастровим номером :38:095:0172 ОСОБА_4 ; визнати недійсним державний акт на право приватної власності на вищевказану земельну ділянку серії ЯЛ № 329869; повернути державі в особі Вишгородської міської ради із незаконного володіння ОСОБА_4 земельну ділянку площею 0,1042 га з кадастровим номером :38:095:0172.

У жовтні 2013 року міжрайонний прокурор діючи в інтересах держави в особі Київського обласного управління лісового та мисливського господарства, ДП «Вищедубечанське лісове господарство» звернувся до Вишгородського районного суду міста Києва із заявою про уточнення позовних вимог, у якій, просив виключити з прохальної частини позовної заяви вимогу щодо повернення державі в особі Вишгородської міської ради із незаконного володіння ОСОБА_4 земельну ділянку площею 0,1042 га з кадастровим номером :38:095:0172. Вказана заява була прийнята судом.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 28 жовтня 2013 року (справа № 363/981/13-ц) позов міжрайонного прокурора з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері в Київській області в інтересах держави в особі Київського обласного управління лісового та мисливського господарства, ДП «Вищедубечанське лісове господарство», задоволено. Визнано незаконним рішення тридцять першої сесії 5 скликання Вишгородської міської ради Київської області від 29 грудня 2009 року № 31/16 в частині надання у власність ОСОБА_4 земельної ділянки площею 0,12 га для ведення садівництва, що розташована в садовому товаристві «Дніпро-8». Визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,1042 га для ведення садівництва, серії ЯЛ №329869, кадастровий номер :38:095:0172 , виданий на ім`я ОСОБА_4 .

У відповідності до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Згідно частини 1 статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Частиною 4 статті 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

За змістом статей 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу). При цьому як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, перебіг позовної давності починається з одного й того самого моменту: коли особа, право якої порушено, довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16 (провадження № 12-128 цс 19) зазначила, що порушення права та підтвердження такого порушення судовим рішенням не є тотожними поняттями. Закон не пов`язує перебіг позовної давності з ухваленням судового рішення про порушення права особи. Тому перебіг позовної давності починається від дня, коли позивач довідався або міг довідатися про порушення його права, а не від дня, коли таке порушення було підтверджене судовим рішенням.

З вказаного вбачається, що станом на квітень 2013 рік, позивачам було відомо про порушення їх майнових прав ОСОБА_4 , проте з метою їх відновлення, останні звернулися з даним позовом до суду лише у серпні 2017 року, тобто з пропуском строку позовної давності.

Разом з тим, повертаючи справу на новий апеляційний перегляд, Верховний Суд зазначив про те, що для правильного вирішення справи підлягає з`ясуванню до компетенції якого органу державної влади, місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта належать повноваження щодо розпорядження спірною земельною ділянкою, і відповідно, який орган має бути належним позивачем у спірних правовідносинах. Звернув увагу на те, що позов у цій справі прокурор подав в інтересах держави, зокрема, в особі ДП «Вищедубечанське лісове господарство», яке не є органом державної влади і не є суб`єктом владних повноважень.

Відповідно до частини 1 статті 417 ЦПК України вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

Відтак, згідно з частиною 1 статті 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Пунктом 3 частини першої статті 131-1 Конституції України передбачено, що прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Відповідно до частин 3,4 статті 56 ЦПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 185 цього Кодексу.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про прокуратуру» прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту прав і свобод людини, загальних інтересів суспільства та держави.

Пунктом 2 частини першої статті 2 Закону України «Про прокуратуру» визначено, що на прокуратуру покладається функція представництва інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених цим Законом та главою 12 розділу III ЦПК України.

Частиною 3 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» встановлено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини.

Не допускається здійснення прокурором представництва в суді інтересів держави в особі державних компаній, а також у правовідносинах, пов`язаних із виборчим процесом, проведенням референдумів, діяльністю Верховної Ради України, Президента України, створенням та діяльністю засобів масової інформації, а також політичних партій, релігійних організацій, організацій, що здійснюють професійне самоврядування, та інших громадських об`єднань. Представництво в суді інтересів держави в особі Кабінету Міністрів України та Національного банку України може здійснюватися прокурором Офісу Генерального прокурора або обласної прокуратури виключно за письмовою вказівкою чи наказом Генерального прокурора або його першого заступника чи заступника відповідно до компетенції.

Згідно положень частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 06 липня 2021 року у справі №911/2169/20 дійшла висновку про те, що заборона на здійснення прокурором представництва в суді інтересів держави в особі державних компаній, передбачена абзацом третім частини третьої статті 23 Закону, має застосовуватись з урахуванням абзацу першого частини третьої цієї статті, який визначає, що суб`єкт, в особі якого прокурор може звертатись із позовом в інтересах держави, має бути суб`єктом владних повноважень незалежно від наявності статусу юридичної особи.

Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на частину другу статті 19 Конституції України, відповідно до якої органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. У контексті зазначеного відсутність у Законі інших визначених заборон на здійснення представництва прокурором, окрім спеціальної заборони на представництво державних компаній, не слід розуміти як таку, що розширює встановлені в абзаці першому частини третьої статті 23 Закону межі для здійснення представництва прокурором законних інтересів держави.

Цим висновком Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку щодо застосування частини третьої статті 23 Закону в подібних правовідносинах, викладеного в постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 15.04.2020 року у справі №363/4656/16-ц, який зводиться до необхідності визначення організаційно-правової форми суб`єкта, в особі якого звертається прокурор, з метою підтвердження підстав для представництва інтересів держави в суді в особі державного підприємства.

У постановах Верховного Суду від 25.11.2020 року у справі №204/6292/18 та від 17.06.2020 року у справі №204/7119/18 викладено правовий висновок, згідно з яким саме наявність державно-владних повноважень відокремлює органи державної влади від інших державних установ, які також утворюються державою для здійснення завдань і функцій держави, але, на відміну від органів державної влади, не наділяються владними повноваженнями. Органи державної влади є складовою частиною державного апарату - системи органів та осіб, які наділяються певними правами та обов`язками щодо реалізації державної влади. Водночас державні організації (установи, заклади), на відміну від державного органу, не мають державно-владних повноважень, не виступають від імені держави та є частиною механізму, а не апарату держави. Державна організація - це створений державою колектив працівників чи службовців, що характеризується організаційною єдністю, а також наявністю нормативно визначених повноважень в одній зі сфер суспільних відносин. При цьому така організація має власний кошторис.

У даній справі, як зазначав прокурор звертаючись до суду, позовні вимоги прокурора спрямовані на захист прав або інтересів, зокрема, ДП «Вищедубечанське лісове господарство», яке є самостійною юридичною особою з відповідною процесуальною дієздатністю. Таким чином, звернувшись із даним позовом в інтересах ДП «Вищедубечанське лісове господарство», прокурор порушив заборони, які закріплені в частині третій статті 23 Закону України «Про прокуратуру», оскільки позов у цій справі пред`явлений прокурором в інтересах ДП «Вищедубечанське лісове господарство», яке не є органом державної влади, органом місцевого самоврядування чи іншим суб`єктом владних повноважень, до компетенції якого належать відповідні повноваження. Навпаки, визначений прокурором позивач - ДП «Вищедубечанське лісове господарство» за відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань є державним підприємством, самостійною юридичною особою з відповідною процесуальною дієздатністю, що дозволяє цьому суб`єкту самостійно здійснювати захист своїх прав та інтересів у суді.

З вказаного вбачається, що позовні вимоги прокурора спрямовані на захист прав або інтересів не держави, а державного підприємства, тому не підлягають розгляду по суті, оскільки позовну заяву за такими вимогами фактично подано не від імені та в інтересах держави, а від імені та в інтересах державного підприємства, а прокурор не має повноважень на ведення справ у частині таких вимог, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог заявлених заступником керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області в інтересах ДП «Вищедубечанське лісове господарство».

Щодо позовних вимог заступника керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Київського обласного та по місту Києву управління лісового та мисливського господарства, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частин першої, другої статті 20 ЗК України (тут і далі у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об`єктів природоохоронного та історико-культурного призначення.

Порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель

є підставою для: а) визнання недійсними рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам; б) визнання недійсними угод щодо земельних ділянок; в) відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною; г) притягнення до відповідальності відповідно до закону громадян та юридичних осіб, винних у порушенні порядку встановлення та зміни цільового призначення земель (стаття 21 ЗК України).

При цьому, згідно зі статтею 3 ЗК України земельні відносини, які виникають при використанні лісів, регулюються також нормативно-правовими актами про ліси, якщо вони не суперечать ЗК України.

Відповідно до частини 2 статті 8 ЛК України (тут і далі у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) право державної власності на ліси набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій відповідно до закону.

Частиною 2 статті 5 ЛК України передбачено, що віднесення земельних ділянок до складу земель лісогосподарського призначення здійснюється відповідно до земельного законодавства.

Отже, застосування норм земельного і лісового законодавства при визначенні правового режиму земель лісогосподарського призначення повинно базуватись на пріоритетності норм земельного законодавства перед нормами лісового законодавства, а не навпаки. Оскільки земельна ділянка й права на неї на землях лісогосподарського призначення є об`єктом земельних правовідносин, то суб`єктний склад і зміст таких правовідносин повинні визначатися згідно з нормами земельного законодавства в поєднанні з нормами лісового законодавства в частині використання та охорони лісового фонду.

Статтею 122 ЗК України визначено повноваження органів виконавчої влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування.

Частиною 3 статті 17 ЛК України передбачено, що ліси надаються в постійне користування на підставі рішення органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, прийнятого в межах їх повноважень за погодженням з органами виконавчої влади з питань лісового господарства та з питань охорони навколишнього природного середовища Автономної Республіки Крим, територіальними органами центральних органів виконавчої влади з питань лісового господарства та з питань охорони навколишнього природного середовища.

Відповідно до пунктів 4, 5, 8 частини першої статті 31 ЛК України Рада міністрів Автономної Республіки Крим, обласні, Київська та Севастопольська міські державні адміністрації у сфері лісових відносин у межах своїх повноважень на їх території, зокрема:

а) передають у власність, надають у постійне користування для ведення лісового господарства земельні лісові ділянки, що перебувають у державній власності, на відповідній території;

б) приймають рішення про виділення в установленому порядку для довгострокового тимчасового користування лісами лісових ділянок, що перебувають у державній власності, на відповідній території, а також у межах міст обласного та республіканського (Автономної Республіки Крим) значення;

в) забезпечують здійснення заходів щодо охорони і захисту лісів, ліквідації наслідків стихійних явищ, лісових пожеж, залучають у встановленому порядку до цих робіт населення, транспортні та інші технічні засоби та обладнання, забороняють відвідування лісів населенням і в`їзд до них транспортних засобів у період високої пожежної небезпеки в порядку, передбаченому законодавством.

Пунктом 4 частини 1 статті 32 ЛК України визначено, що районні державні адміністрації у сфері лісових відносин на їх території приймають рішення про виділення в установленому порядку для довгострокового тимчасового користування лісами лісових ділянок, що перебувають у державній власності, у межах сіл, селищ, міст районного значення.

Отже, питання щодо розпорядження земельними ділянками, в тому числі, земельними лісовими ділянками, державної власності, забезпечення заходів щодо охорони і захисту лісів законодавством покладено на органи виконавчої влади (Кабінет Міністрів України, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, обласні, Київська та Севастопольська міські державні адміністрації) за погодженням з органами виконавчої влади з питань лісового господарства та з питань охорони навколишнього природного середовища.

Позивачем у цій справі прокурор визначив, зокрема, Київське обласне та по м. Києву управління лісового та мисливського господарства, яке відповідно до Положення про Київське обласне та по м. Києву управління лісового та мисливського господарства, затвердженого наказом від 12 листопада 2012 № 401 (далі - Положення), підпорядковується Державному агентству лісових ресурсів України (далі - Держлісагентство України) та є його територіальним органом.

Держлісагентство України - центральний орган виконавчої влади України з питань лісового, мисливського господарства, полювання та мисливського собаківництва. Утворене шляхом реорганізації Державного комітету лісового господарства України. Діяльність Держлісагентства спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра захисту навколишнього середовища і природних ресурсів.

Функціями Держлісагентства України відповідно до Положення про Держлісагенство, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 жовтня 2014 року № 521з подальшими змінами, зокрема, є: здійснення державного управління в галузі ведення лісового і мисливського господарства, а також державного контролю за дотриманням вимог нормативно-правових актів щодо ведення лісового господарства (крім державного контролю з карантину рослин та у сфері захисту рослин); здійснення державного управління територіями та об`єктами природно-заповідного фонду в лісах підприємств, установ і організацій, що належать до сфери його управління; організація ведення лісовпорядкування та впорядкування мисливських угідь; ведення державного лісового кадастру та обліку лісів; здійснення моніторингу лісів; прийняття рішення про віднесення лісів до відповідної категорії.

Згідно п. 1 Положення про Київське обласне та по м. Києву управління лісового та мисливського господарства, затвердженого наказом від 12 листопада 2012 № 401 (далі - Положення), Київське обласне та по м. Києву управління лісового та мисливського господарства підпорядковується Держлісагентству України та є його територіальним органом.

Відповідно до пунктів 15, 16 Положення, управління лісового та мисливського господарства утворюються у порядку, передбаченому статтею 21 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади». Управління є юридичною особою, має самостійний баланс, рахунки в органах Державної казначейської служби України та установах банків, печатку із зображенням Державного Герба України та своїм найменуванням.

Управління лісового та мисливського господарства, відповідно до покладених на нього завдань, надає адміністративні послуги, забезпечує організацію лісовпорядних та мисливськовпорядних робіт, розроблення та реалізацію проєктів організації і розвитку лісового та мисливського господарства, будівництва об`єктів виробничо-соціального призначення, в тому числі лісових доріг; затверджує матеріали лісовпорядкування, надає висновок та погоджує зміну цільового призначення земельних лісових ділянок для їх використання в цілях, не пов`язаних з веденням лісового господарства, надає дозвіл на переведення земельних лісових ділянок до нелісових земель у цілях, пов`язаних з веденням лісового господарства, погоджує визначення місць розміщення підприємств, споруд та інших об`єктів, що шкідливо впливають на стан і відтворення лісів тощо.

Отже, ураховуючи, що завданням Київського обласного та по м. Києву управління лісового та мисливського господарства є реалізація повноважень Держлісагентства України на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці у сфері лісового та мисливського господарства, слід дійти висновку, що Київське обласне та по м. Києву управління лісового та мисливського господарства є суб`єктом владних повноважень.

У постанові від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц (пункт 37) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави в разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах. Суд під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.

У постанові від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18 Велика Палата Верховного Суду підтримала цей висновок та зазначила, що під час такої перевірки поняття «компетентний орган» у цій постанові вживається у значенні органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження.

Пунктами 1 та 5 частини першої статті 27 ЛК України, пунктом «а» частини першої статті 13, статті 122, частини дев`ятої статті 149 ЗК України, передбачено,

що до повноважень Уряду у сфері лісових відносин належить забезпечення реалізації державної політики у сфері лісових відносин, а також передача

у власність та надання у постійне користування для нелісогосподарських потреб земельних лісових ділянок, що перебувають у державній власності.

У постанові від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, що зміна цільового призначення земельних лісових ділянок з метою їх використання в цілях, не пов`язаних з веденням лісового господарства, проводиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земельних ділянок у власність або надання у постійне користування відповідно до ЗК України. Зміна цільового призначення земельних лісових ділянок здійснюється за погодженням з органами виконавчої влади з питань лісового господарства та з питань охорони навколишнього природного середовища Автономної Республіки Крим, територіальними органами центральних органів виконавчої влади з питань лісового господарства та охорони навколишнього природного середовища.

Отже, до компетенції Київського обласного та по м. Києву управління лісового та мисливського господарства належить лише погодження зміни цільового призначення земельних ділянок.

Відповідно до частини першої статті 57 ЛК України зміна цільового призначення земельних лісових ділянок з метою їх використання в цілях, не пов`язаних

з веденням лісового господарства, провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земельних ділянок у власність або надання у постійне користування відповідно до ЗК України.

Згідно з частиною сьомою статті 20 ЗК України зміна цільового призначення земельних ділянок природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення, історико-культурного, лісогосподарського призначення, що перебувають у державній чи комунальній власності, здійснюється за погодженням з Урядом.

Відповідно до частини п`ятої статті 122 ЗК України обласні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами третьою, четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах міст обласного значення та за межами населених пунктів, а також земельні ділянки, що не входять до складу певного району, або у випадках, коли районна державна адміністрація не утворена, для всіх потреб.

Відповідно до частини восьмої статті 122 ЗК України Кабінет Міністрів України передає земельні ділянки із земель державної власності у власність або у користування у випадках, визначених статтею 149 цього Кодексу, та земельні ділянки дна територіального моря, а також у користування земельні ділянки зони відчуження та зони безумовного (обов`язкового) відселення території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи. Зокрема, відповідно до частини дев`ятої статті 149 ЗК України Кабінет Міністрів України вилучає земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, - ріллю, багаторічні насадження для несільськогосподарських потреб, ліси для нелісогосподарських потреб тощо.

Порядок вилучення земельних ділянок визначено статтею 149 ЗК України, частинами першою та другою якої встановлено, що земельні ділянки, надані у постійне користування із земель державної та комунальної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за рішенням органів державної влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування на підставі та в порядку, передбачених цим Кодексом. Вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Уряду, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень.

З наведеного слідує, що Київське обласне та по м. Києву управління лісового та мисливського господарства є суб`єктом владних повноважень, інтереси якого може представляти прокурор, проте останнє не наділене повноваженнями щодо розпорядження спірною земельною ділянкою, а відповідно, не є органом, який може бути належним позивачем у даній справі.

Статтею 48 ЦПК України встановлено, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Належними сторонами в цивільній справі є особи, відносно яких є дані про те, що вони можуть бути суб`єктами спірних матеріальних правовідносин. Належний позивач - особа, якій належить право вимоги; належний відповідач - особа, котра повинна відповідати за позовом. Обґрунтування належності у осіб процесуальної правосуб`єктності позивача і відповідача покладається на позивача та осіб, які порушують процес на захист прав та інтересів позивача.

Відсутність у Київського обласного та по м. Києву управління лісового та мисливського господарства повноважень щодо розпорядження спірною земельною ділянкою, свідчить про відсутність у нього права на звернення до суду з даним позовом, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог заявлених заступником керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Київського обласного та по місту Києву управління лісового та мисливського господарства.

Пунктом 2 частини 1 статті 374 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи те, що під час ухвалення оскаржуваного рішення (28 січня 2019 року) суд першої інстанції не врахував заяву відповідачів в частині того, що звернення заступника керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області з позовом у 2017 році здійснено поза межами строку позовної давності, а також враховуючи сталу практику Верховного Суду з урахуванням положень ст. 417 ЦПК України, витребування та дослідження судом апеляційної інстанції нових доказів, колегія суддів доходить висновку щодо наявності підстав для скасування рішення Вишгородського районного суду Київської області від 28 січня 2019 року з ухваленням нового, про відмову у задоволенні позову в редакції даної постанови.

Керуючись ст.ст. 367,368,372, 374, 376, 381-384,387 ЦПК України, колегія суддів,

постановила:

Апеляційну скаргу першого заступника прокурора Київської областізадовольнити частково.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 28 січня 2019 року скасувати та постановити нове, за яким;

заступнику керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області який діє в інтересах держави в особі Київського обласного та по місту Києву управління лісового та мисливського господарства, Державного підприємства «Вищедубечанське лісове господарство» відмовити в задоволенні заявлених вимог.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 24 березня 2023 року.

Суддя - доповідач:

Судді