Справа №173/1323/22
Провадження №2/173/55/2023
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2023 р. Верхньодніпровський районний суд Дніпропетровської області

В складі: головуючого- судді Петрюк Т.М.

При секретареві - Рудовій Л.В.

За участю: позивача - ОСОБА_1

представника позивача - адвоката Єрохіна О.О.

Представника відповідача - адвоката Ліненка О.А.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні, за правилами загального позовного провадження, в залі суду, в місті Верхньодніпровську, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Верхньодніпровська міська рада про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом зняття з реєстрації та виселення без надання іншого житла.

ВСТАНОВИВ:

28.09.2022 року до суду звернулася позивач, ОСОБА_1 , з позовом про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом зняття з реєстрації та виселення без надання іншого житла до відповідача ОСОБА_2 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Верхньодніпровська міська рада .

05.10.2022 року отримана довідка про реєстрацію місця проживання відповідача - фізичної особи.

06.10.2021 року ухвалою судді Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області відкрите провадження у справі та справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження в підготовчому судовому засіданні на 07.11.2022 року.

21.10.2022 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву.

07.11.2022 року в підготовчому судовому засіданні оголошена перерва до 07.12.2022 року.

07.12.2022 року справа в підготовчому судовому засіданні не розглядалась в зв`язку з відсутністю електропостачання. Розгляд справи в підготовчому судовому засіданні відкладений до 25.01.2023 року

25.01.2023 року проведене підготовче судове засідання. Справа призначена до розгляду в судовому засіданні на 23.03.2023 року.

Учасникам розгляду справи роз`яснені права та обов`язки у відповідності до ст. 43, 44, 49 ЦПК України.

23.03.2023 року в судовому засідання оголошену вступну і резолютивну частину рішення.

Згідно заявлених позовних вимог за позовною заявою позивач просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим будинком, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 .

Виселити відповідача із житлового будинку, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

Стягнути з відповідача на її користь понесені судові витрати по сплаті с удового збору.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на наступне: 20 жовтня 1993 року вона уклала шлюб з відповідачем по справі, який був зареєстрований Дніпровською селищною радою Верхньодніпровського району Дніпропетровської області, актовий запис № 39.

В період шлюбу в них народився син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який на даний час проживає окремо зі своєю родиною.

У зв`язку з тим, що сімейне життя між ними погіршилось, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення шлюбних відносин, які між ними припинені в 2021 році.

24 лютого 2022 року за рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області шлюб між нею та відповідачем розірваний.

16 вересня 2022 року вона уклала шлюб із ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з яким проживає в даний час в помешканні, розташованому в АДРЕСА_2 , що належить її чоловікові.

Також в АДРЕСА_1 розташований будинок, який належить їй за договором дарування, посвідченим приватним нотаріусом 30.08.2002 року, та зареєстрований в реєстрі за № 2271.

У вищевказаному будинку зареєстрований та в даний час проживає її колишній чоловік, ОСОБА_2 , також зареєстрований її син, ОСОБА_3 .

Протягом 2021-2022 років у неї із ОСОБА_2 ,. виникли конфліктні ситуації, останній вів себе неадекватно, конфліктує, застосовує психічне і фізичне насильство, що негативно впливає на неї. Вона не може попасти до будинку, так як відповідач чинить їй перешкоди. Окремі конфлікти зафіксовані працівниками поліції.

24.08.2022 року вона надіслала повідомлення до відповідача щодо звільнення житлового приміщення протягом 14 днів з дня отримання даного повідомлення. Також попередила відповідача, що у разі відмови звільнити будинок вона змушена буде звернутись до суду за захистом своїх порушених прав.

До цього часу вищевказаних дій відповідачем виконано не було. Всупереч її волі відповідач на сьогоднішній день проживає та зареєстрований в будинку, що належить їй на праві власності, посилаючись на факт реєстрації у будинку, як на підставу для подальшого у ньому проживання. Таким чином факт реєстрації відповідача в будинку, що належить їй порушує її право власності на даний будинок, оскільки позбавляє можливості в повній мірі використовувати об`єкт права власності. Відповідач в усній формі відмовляється звільняти будинок та зніматись з реєстраційного обліку, що й стало підставою звернення до суду.

Позивачка і представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі. Просили їх задовольнити, давши пояснення, фактично установлені матеріалами справи. Також позивачка пояснила, що даний будинок був подарований особисто їй друзями її батьків, які виїхали на постійне проживання до іншої місцевості з тією умовою, що коли вони забажають, то можуть приїхати до даного будинку і деякий час жити в ньому. З бувшим чоловіком у неї виникають конфлікті ситуації, він змінив замки на будинку та не допускає її в будинок. Коли вона пішла від відповідача, то забрала лише свої особисті речі, всі інші речі, побутова техніка залишились в будинку, всім цим користується відповідач, а вона будь-якого майна не має та позбавлена можливості користуватись своїм будинком. Крім того відповідач не дбає про будинок, на подвір`ї будинку безлад. Відповідач часто влаштовує гуляння в будинку та розпиття спиртних напоїв. Комунальні послуги відповідач оплачує частково, хоч користується зазначеним будинком сам в цілому.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував посилаючись на те, що зазначений будинок, подружжя ОСОБА_1 придбали фактично за договором купівлі-продажу, сплативши за нього 3 000.00 доларів. Але оформили право власності на будинок шляхом його дарування позивачці, так як його довіритель вважав, що шлюбні відносини між ним та позивачкою будуть постійними, тому не заперечував проти укладення саме такого договору. Будь-яких перешкод позивачці його довіритель у користуванні будинку не чинить. Так, його довіритель змінив замки, але тому, що попередні зламались, а позивачка може в будь-який час взяти в нього ключі та зайти до будинку. Його довіритель був зареєстрованим та проживав у вказаному будинку як член сім`ї власника будинку. На даний час його довіритель продовжує проживати та користуватись даним будинком, так як іншого житла не має. Тому підстави для визнання його втративши право користування житловим будинком і виселення з будинку відсутні . На підставі чого в задоволенні позовних вимог просить відмовити.

Відповідно до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.

Відповідно до вимог ст. 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод.

Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів

Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст. 2 Закону України Про судоустрій і статус суддів є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України.

За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором

При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту.

Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред`явлений позов, тобто, законодавець пов`язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб`єктивних прав або законних інтересів позивача.

Суд, вислухавши учасників розгляду справи, з`ясувавши зміст позовних вимог, вивчивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до таких висновків.

Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що між сторонами виник спір із правовідносин, що регулюють право власності та право користування житлом.

Як встановлено в судовому засіданні позивач є власником житлового будинку розташованого за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 30 серпня 2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Верхньодніпровського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Листопад О.М., та зареєстрованого в реєстрі за № 2271, що підтверджується копією договору дарування.

20 жовтня 1993 року між сторонами був укладений шлюб, який був зареєстрований Дніпровською селищною радою Верхньодніпровського району Дніпропетровської області, актовий запис № 39.

24 лютого 2022 року за рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області шлюб між сторонами розірваний, що підтверджується копією рішення суду.

16 вересня 2022 року позивачка у клала шлюб із ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб.

За доводами позивачки в даний час вона з чоловіком проживають в помешканні, розташованому в АДРЕСА_2 , що належить її чоловікові.

Як на підставу подання позовної заяви позивач посилається на те, що будинок за адресою: АДРЕСА_1 є її особистою власністю, а відповідач чинить їй перешкоди у користуванні належним їй на праві власності майном, конфліктує. Чинить сварки, застосовує до неї фізичне та психологічне насилля.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Згідно частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (стаття 317 ЦК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Частиною першою статті 383 ЦК України визначено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Відповідно до п.2 ч. 1 ст. 57 СК України - Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування;

Таким чином судом встановлено, що на час подання позовної заяви позивач є власником спірного житлового приміщення, оскільки хоч дане майно і придбане в період шлюбу, але за договором дарування саме позивачці. Тому позивачка має право на свій розсуд володіти, користуватись та розпоряджатись даним майном.

Доводи відповідача і представника відповідача на те, що будинок був придбаний фактично за договором купівлі-продажу в період шлюбу та є спільною сумісною власністю подружжя будь-якими належними та допустимими доказами не підтвердженні. Відповідач не опорював укладений правочин, тому дані доводи суд вважає безпідставними.

Також судом встановлено, що відповідач є бувшим членом сім`ї власника будинку, який з дозволу позивачки був вселений та проживав в належному позивачці будинку. Тобто користується будинком на законних підставах протягом тривалого часу.

За змістом ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 , набув право користування спірним житлом згідно із законом, як члена сім`ї (чоловік ) ОСОБА_1 .

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Нормами статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї, як зазначено у частині другій статті 64 ЖК УРСР.

За положеннями частини 2 статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно висновків висновки, викладених Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17, провадження № 14-64цс20, як безпосередньо зазначається, що у статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту.

Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

У частині першій статті 156 ЖК УРСР не визначені правила про самостійний характер права члена сім`ї власника житлового будинку на користування житловим приміщенням, не визначена і природа такого права.

Передбачено право члена сім`ї власника житлового будинку користуватися житловим приміщенням нарівні з власником, що свідчить про похідний характер права користування члена сім`ї від прав власника.

Зазначена норма не передбачає і самостійного характеру права користування житловим приміщенням, не вказує на його речову чи іншу природу.

Водночас, посилання на наявність угоди про порядок користування житловим приміщенням може свідчити про зобов`язальну природу такого користування житловим приміщенням членом сім`ї власника.

Відповідно до статті 4 Закону України « Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено перелік речових прав, похідних від права власності: право користування (сервітут); інші речові права відповідно до закону.

Тобто під речовим правом розуміється такий правовий режим речі, який підпорядковує цю річ безпосередньому пануванню особи.

Особливістю вирішення даного спору є те, що при створенні сім`ї, встановленні сімейних відносин, власник і член сім`ї, тобто дружина і чоловік вважали, що їх відносини є постійними, не обмеженими у часі, а не про тимчасовий характер таких відносин.

Тому і їх права, у тому числі і житлові, розглядалися як постійні. За логікою законодавця у законодавстві, що регулює житлові правовідносини, припинення сімейних правовідносин, втрата статусу члена сім`ї, особою, сама по собі не тягне втрату права користування житловим приміщенням.

Отже, при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користуватися займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.

Положення статті 406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом сім`ї, з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі статті 402, частини першої статті 405 ЦК України.

Дійсна сукупність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими.

У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю.

Питання про визнання припиненим права користування житлом та зобов`язання відповідача звільнити житло у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням обставин щодо об`єкта нерухомого майна та установлених статтею 50 ЖК УРСР вимог, що ставляться до жилих приміщень, а також наявності чи відсутності іншого житла.

Вказане вище співпадає з висновками, викладеними Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17, провадження № 14-64цс20.

Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності; встановивши, що відповідач був вселений у спірне домоволодіння з дозволу позивача, ОСОБА_1 , (дружини), яка є власником цього будинку; враховуючи, що відповідач після розірвання шлюбу з позивачем продовжив проживати у спірному будинку ; приймаючи до уваги, що шлюбні відносини між сторонами припинені з лютого 2022 року, що підтверджується копією рішення суду; приймаючи до уваги, що з даним позовом про визнання відповідача втратившим право користування житловим приміщення позивач звернулася 29 вересня 2022 року, що підтверджується відбитком штампу вхідної кореспонденції суду на першому аркуші позовної заяви, та враховуючи, що відповідач продовжує проживати в зазначеному будинку - суд приходить до висновку про відсутність підстав, на час подання позивачем позову, для визнання припиненим відповідачем права користування будинком за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки на час пред`явлення позову з часу припинення шлюбних відносин між позивачем та відповідачкою у спірному приміщенні не минуло одного року.

На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 , задоволенню не підлягають.

Позовні вимоги в частині виселення відповідача із житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 також не підлягають задоволенню виходячи з наступного.

Право на повагу до житла, гарантоване статтею 8 Конвенції, охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Концепція «житла» має важливе значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Пунктом 2 статті 8 Конвенції визначено підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

З іншого боку, згідно зі статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

У своїй діяльності Європейський суд з прав людини керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло ст. 41, ст. 47 Конституції України .

Згідно зі статтею 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду(частини перша, друга цієї статті).

У статті 114 ЖК УРСР передбачено підстави виселення з наданням громадянам іншого жилого приміщення.

Частиною третьою статті 116 ЖК УРСР передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

З урахуванням наведених вище гарантій, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Як вже зазначалось вище відповідач був вселений до належного позивачеві на праві власності житлового будинку з її згоди, як її член сім`ї, тобто не самоправно. Протягом тривалого періоду часу відповідач користувався даним будинком, шляхом проживання в ньому.

Доказів того, що відповідач на праві власності чи за іншою підставою має інше житлове приміщення, яке може використовувати як житло, суду не надано. Таким чином виселення відповідача із спірного житлового приміщення порушить принцип пропорційності. Оскільки позивачка проживає в житловому приміщенні свого нового чоловіка з його дозволу на законних підставах, тобто, забезпечена іншим житлом, добровільно виселились із належного їй житлового приміщення та не користується ним протягом тривалого часу. Доказів того, що позивачка намагалась користуватись даним житловим приміщенням, вселитись в нього, здійснити роботи по підтриманню його в належному стані, а відповідач перешкоджав цьому позивачкою не надані. В свою чергу суду не надані докази того, що відповідач не має іншого житлового приміщення, яке може використовувати, як постійне житло. Тому при виселенні його із зазначеного житлового приміщення відповідач буде позбавлений конституційного права на житло, що не є пропорційним із способами яким позивач просить захистити своє право вланості.

Посилання позивачки на те, що відповідач чинить сварки, застосовує до неї фізичне та психологічне насилля, також не можуть бути прийняті судом як законна підстава виселення його із спірного житлового приміщення.

Так відповідно до ч. 1 ст. 116 ЖК УРСР - Якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Як встановлено в судовому засідання, позивачка дійсно зверталась за допомогою до правоохоронних органів з приводу сварок з відповідачем, але не з приводу користування житловим приміщення. З наданих суду матеріалів поліції ці сварки відбувались за місцем роботи позивачки з приводу заволодіння телефоном позивачки, з приводу застосування до позивачки фізичної сили, але не з приводу користування житловим приміщенням.

Крім того позивачка не проживає у спірному житловому приміщенні тому посилатись на те., що відповідач систематично порушуючи правила співжиття робить неможливим для позивачки проживання з ними в одному будинку є безпідставними.

Доводи про те, що відповідач не сплачує комунальні послуги в повному обсязі, не віддає їй належне їй майно, не відносяться до предмету даного спору, і передбачають інший спосіб захисту порушеного права.

На підставі вищевикладеного суд приходить до висновку, що позовні вимоги про виселення відповідача із житлового приміщення також не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру заявлених позовних вимог, так як судом ухвалюється рішення про відмову у задоволенні позовних вимог понесені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1984 грн. 80 коп., покладаються на позивача і не відшкодовуються за рахунок відповідача.

Керуючись ст. 12, 13, 89, 141, 259, 263, 264, 265, 268, 273, ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог за позовом ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючої за адресою: АДРЕСА_2 , до ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , про визнання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , таким, що втратив право користування житловим будинком, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 , знявши з реєстрації та виселення ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , із житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 - відмовити.

Понесені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1984 грн. 80 грн. 80 коп., покласти на ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстровану за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючу за адресою: АДРЕСА_5 .

Рішення може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів з моменту складання повного тексту рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У випадку подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складання має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного тексту рішення.

Повний текст рішення виготовлений 01.04.2023 року

Суддя Петрюк Т.М.

Направлене до ЄДРСР: 04.04.2023 року

Дата набрання законної сили: 02.05.2023 року