Номер провадження: 22-ц/813/2516/23
Головуючий у першій інстанції Салтан Л. В.
Доповідач Громік Р. Д.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.03.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Громіка Р.Д.,

суддів Сегеди С.М., Дришлюка А.І.,

за участю секретаря Сидоренко А.О.,

розглянувши у спрощеному порядку за відсутністю учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішенням Київського районного суду міста Одеси від 10 грудня 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації місця проживання,

ВСТАНОВИВ:

1. ОПИСОВА ЧАСТИНА.

Короткий зміст позовної заяви.

У червні 2020 року ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, та зняття з реєстрації місця проживання, посилаючись на те, що в 1991 році на ОСОБА_1 було відкрито особовий рахунок на займану нею та її сім`єю у складі чотирьох осіб: вона, чоловік ОСОБА_3 , дочка ОСОБА_5 , син ОСОБА_4 , квартиру АДРЕСА_1 . 13 жовтня 2001 року ОСОБА_5 уклала шлюб з ОСОБА_6 , в якому в них ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася дочка ОСОБА_2 , яка з 2002 року зареєстрована в зазначеній квартирі. У 2003 році ОСОБА_2 зі своїми батьками переїхала на постійне проживання до квартири АДРЕСА_2 , однак залишилася зареєстрованою у квартирі АДРЕСА_1 . За програмою молодіжного житла сім`я ОСОБА_7 отримала квартиру по АДРЕСА_3 , яку вони в подальшому продали, а ОСОБА_8 набула у власність квартиру АДРЕСА_4 , в якій вона проживає з ОСОБА_6 та ОСОБА_2 . У 2016 році ОСОБА_1 зверталася до суду з позовом до ОСОБА_8 , яка діяла від свого імені та в інтересах ОСОБА_2 , третя особа Орган опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування житлом. Рішенням Київського районного суду міста Одеси від 03 березня 2017 року у справі № 520/4664/16-ц було задоволено її позов, визнано ОСОБА_8 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такими, що втратили право користування житлом квартирою АДРЕСА_1 . Рішення місцевого суду було мотивоване тим, що ОСОБА_8 та ОСОБА_2 вибули зі спірної квартири на постійне місце проживання до іншого жилого приміщення у тому ж населеному пункті, у зв`язку з чим договір найму з ними вважається розірваним з дня вибуття. Постановою Апеляційного суду Одеської області від 26 квітня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_8 було задоволено частково, рішення Київського районного суду міста Одеси від 03 березня 2017 року скасовано в частині визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житлом і ухвалено в цій частині нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. В решті рішення районного суду залишено без змін. Постанова апеляційного суду була мотивована тим, що: статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» передбачено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей при вчиненні правочинів щодо нерухомого майна; з 2002 року ОСОБА_2 зареєстрована у спірній квартирі, а визнання її такою, що втратила право користування жилим приміщенням обмежить її право на житло, як неповнолітньої дитини; будучи неповнолітньою особою, яка з дня свого народження зареєстрована у спірній квартирі, ОСОБА_2 не могла в повній мірі здійснювати захист своїх порушених прав, що не враховано районним судом при вирішенні справи. Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 січня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а постанову Апеляційного суду Одеської області від 26 квітня 2018 року без змін. Оскільки ОСОБА_2 з 2003 року не проживає у квартирі АДРЕСА_1 , за комунальні послуги не сплачує, на час подання цієї позовної заяви досягла повноліття, то вона втратила право користування спірною квартирою і повинна бути знята з реєстрації місця проживання в ній на підставі статей 71, 72 Житлового кодексу Української РСР (далі ЖК Української РСР). Враховуючи викладене, ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 просили визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування спірним жилим приміщенням.

Процесуальний рух справи.

у суді першої інстанції:

Рішенням Київського районного суду міста Одеси від 10 грудня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що позивачі не довели факт непроживання відповідача у квартирі АДРЕСА_1 . ОСОБА_2 намагалася проживати в спірному жилому приміщенні, оплачувала комунальні послуги, іншого житла не має.

у суді апеляційної інстанції:

ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_3 , а ІНФОРМАЦІЯ_4 помер ОСОБА_4 .

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 02 вересня 2021 року рішення Київського районного суду м. Одеси від 10 грудня 2020 року скасовано в частині вимог ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, та зняття з реєстрації місця проживання і закрито провадження у справі в частині вказаних позовних вимог.

Постановою Одеського апеляційного суду від 02 вересня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Київського районного суду м. Одеси від 10 грудня 2020 року скасовано і ухвалено нове судове рішення. Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, та зняття з реєстрації місця проживання задоволено частково. Визнано ОСОБА_2 такою, що втратила право користування жилим приміщенням квартирою АДРЕСА_1 . В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що факт непроживання відповідача у квартирі АДРЕСА_1 з 2003 року підтверджується наданим разом з апеляційною скаргою актом від 30 грудня 2020 року, складеним мешканцями будинку ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , посвідченим начальником дільниці № 1 Комунального підприємства «Житлово-комунальний сервіс «Вузівський» Груц Р. Ш. В апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначила, що цей доказ не був поданий до суду першої інстанції з поважних причин, а саме через погане самопочуття та запровадження карантинних заходів вона не мала можливості отримати довідку про склад сім`ї, яка необхідна для складання відповідного акта. Доводи заявника щодо поважності причин неподання вказаного доказу до суду першої інстанції є обґрунтованими, так як постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 з 12 березня 2020 року на всій території України запроваджено карантин та введено певні обмеження для громадян. ОСОБА_2 вибула із спірної квартири разом зі своїми батьками, залишаючись зареєстрованою в ній, та не спростувала доводів позивача про її проживання в цій квартирі протягом тривалого часу. При цьому надані ОСОБА_2 докази (світлини, квитанції тощо) не підтверджують факт її проживання у спірній квартирі. Апеляційний суд також звернув увагу на те, що постановою Апеляційного суду Одеської області від 26 квітня 2018 року у справі № 520/4664/16-ц права ОСОБА_2 були захищені тільки з підстав її неповнолітнього віку. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зняття з реєстрації місця проживання, апеляційний суд послався на положення частини першої статті 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», якою передбачено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

у суді касаційної інстанції:

Постановою Верховного Суду від 22 грудня 2021 року касаційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Сендика О.О. задоволено частково. Постанову Одеського апеляційного суду від 02 вересня 2021 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовну заяву повністю, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що актом про не проживання від 30.12.2020 року підтверджується факт того, що ОСОБА_11 з 2003 року по день складання акту не проживає у спірній квартирі (т. 1, а. с. 168 -175).

Сповіщення сторін та заяви у справі.

Про судове засідання, призначене на 15 березня 2023 року, сторони були належним чином сповіщені про дату, час та місце слухання справи.

Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Згідно із ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Відповідно до ч. 7 ст. 268 ЦПК України рішення суду (повне або скорочене) підписується всім складом суду у день його складення і додається до справи.

Повне судове рішення виготовлено 27 березня 2023 року.

2. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість ухвали суду в межах заявлених вимог заяви, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині мотивування.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права.

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно до ч. 1 п. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Так, відмовляючи у задоволенні позову, судом першої інстанції правильно встановлено, що ОСОБА_2 сплачувала кошти за комунальні послуги. Також, з наданих відповідачем фотографій вбачається, що вона намагалась проживати у спірному майні. Суд першої інстанції також правильно зазначив, що сторони не є власниками зазначеного майна.

Однак судова колегія вважає, що судом першої інстанції неправильно вказано в мотивувальній частині статті 317, 319, 321, 391, 405 ЦК України, які визначають поняття, зміст, здійснення, непорушність, захист права власності та право членів сім`ї власника житла на користування цим житлом, тоді як сторони не є власниками чи співвласниками спірної квартири.

Апеляційним судом встановлено, що на підставі рішення виконкому Київської районної ради народних депутатів від 15 березня 1991 року № 110 розпорядженням Житлово-експлуатаційного об`єднання Київського району від 21 березня 1991 року № 176 на ОСОБА_1 було відкрито особовий рахунок на займану нею та її сім`єю у складі чотирьох осіб: вона, чоловік ОСОБА_3 , дочка ОСОБА_5 , син ОСОБА_4 , квартиру АДРЕСА_1 з правом укладання договору найму.

13 жовтня 2001 року ОСОБА_5 (Варивода) уклала шлюб з ОСОБА_6 , в якому в них ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася дочка ОСОБА_2 .

За довідкою з будинкової книги про склад сім`ї та реєстрацію від 28 березня 2016 року № 692 у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані: відповідальна особа ОСОБА_1 , 1961 року народження; внучка ОСОБА_2 , 2002 року народження; дочка ОСОБА_8 , 1979 року народження; чоловік ОСОБА_3 , 1961 року народження; син ОСОБА_4 , 1986 року народження.

Згідно з довідкою з місця проживання про склад сім`ї та реєстрацію від 15 серпня 2019 року № 1333 у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані: відповідальна особа ОСОБА_1 , 1961 року народження; внучка ОСОБА_2 , 2002 року народження; внучка ОСОБА_12 , 2018 року народження; чоловік ОСОБА_3 , 1961 року народження; син ОСОБА_4 , 1986 року народження.

18 квітня 2016 року мешканці будинку АДРЕСА_5 ОСОБА_13 (квартира АДРЕСА_6 ) та ОСОБА_14 (квартира АДРЕСА_7 ) склали акт, посвідчений начальником дільниці № 3 Комунального підприємства «Житлово-комунальний сервіс «Вузівський» Сафоновим А. Б., про те, що ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та її неповнолітня дочка ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у квартирі АДРЕСА_1 не проживають з 2003 року, їх речей у квартирі немає, адреса їх постійного проживання: АДРЕСА_8 .

20 квітня 2016 року мешканці будинку АДРЕСА_5 ОСОБА_15 (квартира АДРЕСА_9 ) та ОСОБА_16 (квартира АДРЕСА_10 ) склали акт, посвідчений начальником дільниці № 3 Комунального підприємства «Житлово-комунальний сервіс «Вузівський» Сафоновим А. Б., про те, що ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та її неповнолітня дочка ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у квартирі АДРЕСА_1 не проживають з 2003 року, їх речей у квартирі немає, адреса їх постійного проживання: АДРЕСА_8 .

Крім того, переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд послався на наданий разом з апеляційною скаргою акт від 30 грудня 2020 року складений мешканцями будинку АДРЕСА_5 ОСОБА_9 (квартира АДРЕСА_11 ) та ОСОБА_10 , посвідчений начальником дільниці № 1 Комунального підприємства «Житлово-комунальний сервіс «Вузівський» Груц Р. Ш., яким встановлено, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у квартирі АДРЕСА_1 не проживає з 2003 року, її речей у квартирі немає, адреса її постійного проживання: АДРЕСА_8 .

Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

У частині четвертій статті 9 ЖК Української РСР визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до частини першої статті 71 ЖК Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

У частині третій статті 71 ЖК Української РСР наведено випадки, в яких жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців.

Вичерпного переліку поважності причин непроживання в жилому приміщенні законодавство не встановлює, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує в кожному конкретному випадку з урахуванням встановлених обставин справи.

Згідно зі статтею 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

В постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц, від 11 жовтня 2021 року у справі № 203/1665/19-ц, від 24 листопада 2021 року у справі № 554/567/19, постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 листопада 2021 року у справах № 755/1139/18 та № 356/815/19 зроблено висновок щодо застосування статей 71, 72 ЖК Української РСР та вказано, що збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб. Аналіз статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Верховний Суд виходить з того, що початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатися намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

У пунктах 10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» судам роз`яснено, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

Відповідно до частини першої статті 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» в редакції, чинній на час розгляду справи судом першої інстанції, зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства; підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням.

Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

При визнанні судом осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, юридичним наслідком є зняття таких осіб з реєстраційного обліку за адресою зазначеного житла.

Таким чином, під час ухвалення рішення про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, не існує необхідності ще й вирішувати вимогу про зняття з реєстрації.

Такі правові висновки викладено в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2019 року у справі № 465/2559/14-ц, від 22 травня 2019 року у справі № 2/0808/1282/2012.

У 2016 році ОСОБА_1 зверталася до суду з позовом до ОСОБА_8 , яка діяла від свого імені та в інтересах ОСОБА_2 , третя особа Орган опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування житлом, і рішенням Київського районного суду міста Одеси від 03 березня 2017 року у справі № 520/4664/16-ц було задоволено її позов, визнано ОСОБА_8 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такими, що втратили право користування житлом квартирою АДРЕСА_1 . Зазначене рішення суду було мотивоване тим, що ОСОБА_8 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , вибули з квартири АДРЕСА_1 на постійне місце проживання до іншого жилого приміщення у тому ж населеному пункті, у зв`язку з чим договір найму жилого приміщення з ними вважається розірваним з дня вибуття.

Постановою Апеляційного суду Одеської області від 26 квітня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_8 було задоволено частково, рішення Київського районного суду міста Одеси від 03 березня 2017 року скасовано в частині визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житлом і ухвалено в цій частині нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 . В решті рішення районного суду залишено без змін. Вказана постанова апеляційного суду була мотивована тим, що статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» передбачено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей при вчиненні правочинів щодо нерухомого майна. З 2002 року ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована у спірній квартирі, а визнання її такою, що втратила право користування жилим приміщенням обмежить її право на житло, як неповнолітньої дитини. Будучи неповнолітньою особою, яка з дня свого народження зареєстрована у спірній квартирі, ОСОБА_2 не могла в повній мірі здійснювати захист своїх порушених прав, що не враховано районним судом при вирішенні справи.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 січня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а постанову Апеляційного суду Одеської області від 26 квітня 2018 року без змін.

Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Статтею 16 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача.

Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів.

Таким чином, суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову.

Враховуючи вищевикладене, у задоволенні позову дійсно необхідно відмовити.

Щодо апеляційної скарги.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Скаржник не довела обставини, на які посилалась як на підставу своєї апеляційної скарги, жодного належного та допустимого доказу на спростування висновків суду першої інстанції не надала.

Щодо доводів апеляційної скарги, то колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.

Частинами першоютретьою статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

В постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 листопада 2020 року у справі № 752/1839/19 та від 11 листопада 2020 року у справі № 760/16979/15-ц зазначено, що за змістом статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє законність рішення суду першої інстанції в межах тих обставин та подій, які мали місце під час розгляду справи судом першої інстанції.

В постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 336/1461/19, від 07 липня 2021 року у справі № 509/4286/16-ц, від 14 липня 2021 року у справі № 405/2098/18 зроблено правовий висновок про те, що така обставина, як відсутність існування доказів на момент прийняття рішення суду першої інстанції, взагалі виключає можливість прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів у порядку статті 367 ЦПК України незалежно від причин неподання позивачем таких доказів. Навпаки, саме допущення такої можливості судом апеляційної інстанції матиме наслідком порушення вищенаведених норм процесуального права, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність.

Наданий разом з апеляційною скаргою акт від 30 грудня 2020 року, складений мешканцями будинку АДРЕСА_5 ОСОБА_9 (квартира АДРЕСА_11 ) та ОСОБА_10 , посвідчений начальником дільниці № 1 Комунального підприємства «Житлово-комунальний сервіс «Вузівський» Груц Р.Ш., не існував на час ухвалення рішення судом першої інстанції, то апеляційний суд не може брати його до уваги як доказ непроживання відповідача у спірній квартирі.

Наведені в апеляційній скарзі інші доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Крім того судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Справа розглянута по суті правильно, однак судове рішення підлягає зміні в частині мотивування.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду міста Одеси від 10 грудня 2020 року змінити, виклавши їх мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 27 березня 2023 року.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді: С.М. Сегеда

А.І. Дришлюк