ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2023 року

м. Хмельницький

Справа № 671/720/21

Провадження № 22-ц/4820/663/23

Хмельницький апеляційний суд у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Талалай О. І. (суддя-доповідач), Корніюк А. П., П`єнти І. В.,

секретар судового засідання Заворотна А. В.,

з участю: відповідачки ОСОБА_1 і представника відповідачів ОСОБА_2 ,

позивача ОСОБА_3 і його представника ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 і ОСОБА_5 , поданою представником ОСОБА_2 , на рішення Волочиського районного суду Хмельницької області від 19 серпня 2022 року (суддя Ніколова С. В., повне судове рішення складено 29 серпня 2022 року) у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 про визнання права користування житловим приміщенням та вселення.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, суд

у с т а н о в и в :

У травні 2021 року ОСОБА_3 , звертаючись до суду із вказаним позовом, зазначав, що він був власником 12/25 частки житлового будинку та земельної ділянки площею 0,048 га, що знаходиться по АДРЕСА_1 . 27.03.2013 за договором дарування відчужив свою частку будинку та земельної ділянки донькам ОСОБА_6 (тепер ОСОБА_5 ) і ОСОБА_7 . У зазначеному житловому будинку зареєстровано його місце проживання з 18.04.2013 по теперішній час. У будинку також проживає колишня дружина ОСОБА_8 (тепер ОСОБА_1 ). Після розірвання шлюбу у 2020 році він продовжував проживати у спірному будинку. Проте з січня 2021 року ОСОБА_1 почала провокувати скандали, налаштовувати дітей проти нього та створювати нестерпні умови для спільного проживання. З метою уникнення конфліктів часто не ночував вдома. 10.03.2021 не зміг потрапити у будинок, оскільки замки на вхідних дверях були замінені. З приводу перешкод у користуванні житловим приміщенням неодноразово звертався до правоохоронних органів та органів місцевого самоврядування. На теперішній час винаймає житло.

Тому ОСОБА_3 просив визнати за ним право користування житловим приміщенням та вселити його у будинок АДРЕСА_1 .

Рішенням Волочиського районного суду Хмельницької області від 19 серпня 2022 року позов задоволено частково. Вирішено вселити ОСОБА_3 у житловий будинок по АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції у частині задоволення позовних вимог, в апеляційній скарзі просять його скасувати у цій частині та ухвалити нове судове рішення про відмову в позові. Посилаються на невідповідність висновків суду обставинам справи та неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи. Суд не взяв до уваги те, що вони не зможуть повноцінно користуватися житловим будинком у разі вселення позивача, оскільки у будинку є три житлові кімнати, у яких проживає шість осіб, у тому числі малолітня та неповнолітня дитина. ОСОБА_3 втратив інтерес до квартири, оскільки з 02.01.2021 вважає сім`єю інших осіб, веде з ними спільне господарство. Крім того, позивач має у власності житловий будинок у селі Канівка. Задовольняючи частково позов, суд не врахував баланс інтересів обох сторін. У справі № 671/2158/19 у відзиві ОСОБА_3 вказував, що не проживає з дітьми з грудня 2019 року. Доказів на підтвердження звернення до органів місцевого самоврядування та поліції позивач не надав.

Рішення суду у частині відмови в позові не оскаржується, а тому не переглядається апеляційним судом.

У засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 та представник відповідачів ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримали. ОСОБА_3 та його представник апеляційну скаргу не визнали.

ОСОБА_5 не з`явилася, про розгляд справи повідомлена належним чином.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини 1 статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції правильно установив, що на підставі договору купівлі-продажу частки житлового будинку від 15.02.2013 ОСОБА_3 був власником 12/25 частки житлового будинку, що знаходиться по АДРЕСА_1 (а.с. 7-8).

27.03.2013 за договором дарування ОСОБА_3 відчужив малолітнім дітям ОСОБА_6 і ОСОБА_7 , в інтересах яких діяла ОСОБА_6 , в рівних частках кожній 12/25 частки житлового будинку, що знаходиться по АДРЕСА_1 , та земельну ділянку площею 0,048 га кадастровий номер :01:007:0529 для обслуговування житлового будинку (а.с. 9, 10).

У житловому будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_3 зареєстрований з 17.04.2013 (а.с. 6).

Наведені обставини підтверджуються матеріалами справи.

Шлюб між ОСОБА_3 і ОСОБА_8 розірвано рішенням Волочиського районного суду Хмельницької області від 28 січня 2020 року у справі № 671/1234/19. Зазначеним судовим рішення установлено, що сторони продовжують проживати разом (а.с. 13).

Рішенням Волочиського районного суду Хмельницької області від 27 серпня 2021 року у справі № 671/719/21, яке набрало законної сили 11 листопада 2021 року, відмовлено в позові ОСОБА_6 до ОСОБА_3 про визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням - будинком АДРЕСА_1 . Зазначеним судовим рішенням установлено, що ОСОБА_3 у 2013 році вселився у будинок як член сім`ї власника, між сторонами виник конфлікт щодо користування спірним будинком, у зв`язку з чим у 2021 році він звертався з заявами в поліцію з приводу заміни замків (а.с. 69-70, 77-79).

Згідно з частиною 4 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Рішення про задоволення позову про вселення суд мотивував тим, що позивач вселився і проживав у житловому будинку як член сім`ї власника, набув право користування ним, не був визнаний таким, що втратив це право, а тому має право на вселення, оскільки відповідачі чинять перешкоди у користуванні житлом.

Такий висновок суду відповідає обставинам справи і вимогам закону.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

В силу частини 4 статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Статтею 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство (частина 2 статті 64 ЖК України).

Відповідно до частини 1 статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Вищевказані норми регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї.

Виходячи з аналізу зазначених норм матеріального права, можна зробити висновок, що користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником у будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

ОСОБА_3 не втратив інтерес до проживання у спірному житловому будинку, проте позбавлений такої можливості з об`єктивних причин, а саме заміни замків на вхідних дверях, що підтверджується зверненням позивача 07.04.2021 до відділу № 2 Хмельницького РУ ГУНП (а.с. 16).

Відповідно до акту обстеження матеріально-побутових умов на предмет визначення фактичного проживання громадян № 440 від 27.04.2021 установлено, що ОСОБА_3 за місцем реєстрації не проживає з причин обмеження доступу до житла (а.с. 17).

У засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 не заперечувала того, що позивач немає ключа від замка вхідних дверей.

За встановлених обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для вселення позивача у житловий будинок.

З огляду на викладене апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги про недоведеність позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач вважає сім`єю інших людей не спростовують правильний висновок суду першої інстанції про наявність правових підстав для вселення останнього в житловий будинок, оскільки він не втратив право користування житловим приміщенням.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що при вирішенні спору суд не врахував баланс інтересів обох сторін не заслуговує на увагу.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частиною 4 статті 10 ЦПК України визначено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із усталеною практикою ЄСПЛ термін «житло» означає насамперед місце, де особа є «вдома».

Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя та до свого житла. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Згідно з практикою ЄСПЛ втручання держави у право на житло є

порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не здійснюється «згідно із законом», не переслідує легітимну мету - одну чи декілька з тих, що перелічені у пункті 2 вказаної статті, - чи не розглядається як «необхідне в демократичному суспільстві».

Формулювання «згідно із законом» не лише вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах та передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування (п. 43 у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України»).

Втручання у право на повагу до житла має бути також «необхідним у демократичному суспільстві». Тобто, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності» та бути домірним переслідуваній легітимній меті (п. 56 рішення у справі «Зехентнер проти Австрії»).

При вирішенні питання «необхідності у демократичному суспільстві» втрати членом сім`ї власника житла права на його користування, слід керуватися принципом пропорційності, як дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар.

Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й з урахуванням виду спірних правовідносин, іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (частина 1 статті 317 ЦК України).

Відповідно до частин 1-3 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

У силу статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або

юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Розглядаючи право користування житлом члена сім`ї власника у розумінні статті 1 Протоколу 1 Конвенції як право на майно, слід виходити з того, що воно не є абсолютним і законом встановлені умови його чинності. На підставі статті 29 ЦК України, частин 1 і 3 статті 156 ЖК України та статті 405 ЦК України такими умовами, зокрема є проживання у житлі користувачем, здійснення витрат на його утримання, зберігання речей (майна).

У рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» ЄСПЛ зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів».

Приписами частини 2 статті 405 ЦК України визначено підстави втрати права користування житлом члена сім`ї власника у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Гарантією дотримання справедливого балансу між майновими правами власника житла та правом користування житлом члена сім`ї є позбавлення члена сім`ї - користувача такого права лише за рішенням суду про визнання його таким, що втратив право на користування житлом.

З огляду на викладене забезпеченню справедливого балансу між правами власника у розумінні статті 1 Протоколу 1 та правом особи на повагу до житла за замістом статті 8 Конвенції відповідає позбавлення особи згідно із законом за рішенням суду права користування житлом, до якого вона втратила інтерес і це не буде непропорційним втручанням у право на житло, що змусить нести надмірний тягар.

Оскільки у справі установлено, що ОСОБА_3 не втратив інтерес до проживання у спірному житловому будинку, проте позбавлений такої можливості з об`єктивних причин, а рішенням суду власнику відмовлено у позові про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням, при розгляді справи дотримано справедливого балансу між майновими правами власника житла та правом користування житлом члена сім`ї.

Рішення суду першої інстанції ухвалено відповідно до норм матеріального права, з додержанням норм процесуального права і підстав для його скасування у межах доводів апеляційної скарги немає.

Керуючись статтями 374, 375, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 і ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Волочиського районного суду Хмельницької області від 19 серпня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 31 березня 2023 року.

Суддя-доповідач О. І. Талалай

Судді А. П. Корніюк

І. В. П`єнта