ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 639/5325/21 Головуючий суддя І інстанції Марченко В. В.
Провадження № 22-ц/818/301/23 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: визнання права власності
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2023 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Яцини В.Б.

суддів колегії Бурлака І.В., Мальованого Ю.М.,

за участю секретаря судового засідання Сізонової О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 18 жовтня 2022 року, по цивільній справі №639/5325/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Мороз Галина Іванівна про визнання договору дарування удаваним, встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та про визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Мороз Г.І. в якому просить:

- визнати 50/100 часток у праві власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , право власності на які зареєстровані за ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 14.07.2009 року (реєстраційний номер: 27784229) спільною сумісною власністю ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) та ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ).

- встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) та ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) в період з 17 лютого 2016 року до 30 вересня 2019 року.

- визнати договір дарування від 07 червня 2016 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Мороз Галиною Іванівною, зареєстрований в реєстрі за № 2517 удаваним та договором купівлі-продажу 37/100 часток у праві власності на житловий будинок АДРЕСА_1 .

- визнати 37/100 часток у праві власності на житловий будинок АДРЕСА_1 . право власності на які зареєстровані за ОСОБА_2 (номер запису про право власності 14917249) спільною сумісною власністю ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) та ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ).

Позов мотивовано тим, що 23.11.2007 року між ним та ОСОБА_4 було зареєстровано шлюб у Жовтневому відділі реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції, актовий запис № 768. У шлюбі народилася донька ОСОБА_5 .

Разом з дружиною та донькою проживали за адресою: АДРЕСА_1 у житловому будинку з надвірними будівлями. Дане нерухоме майно належало позивачу на підставі Договору дарування частини житлового будинку від 11.08.2006 року, відповідно до якого позивач прийняв у дар 36/250 частин житлового будинку АДРЕСА_1 .

Під час шлюбу подружжям було здійснено розбудову, збільшено загальну площу домоволодіння отриманої в дар частини житлового будинку. Частки співвласників домоволодіння перерозподілилися, частка позивача стала становить 50/100 частин замість 36/2500 частин житлового будинку з надвірними будівлями.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 17.02.2016 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було розірвано. Однак не зважаючи на офіційне розірвання шлюбу, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 надалі проживали за вищевказаною адресою, вели спільний побут, разом виховували доньку, займалися домашнім господарством, продовжували фактичні шлюбні відносини до 30 вересня 2019 року.

07.06.2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договір дарування за яким ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_2 37/100 часток у праві власності на житловий будинок АДРЕСА_1 . Того ж дня було оформлено дві розписки в простій письмовій формі від імені ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які свідчать про оплатність передачі нерухомості від ОСОБА_3 до ОСОБА_2 .

Позивач вважає Договір дарування удаваним, оскільки сторони приховали договір купівлі-продажу. Позивач зазначає, що домоволодіння у ОСОБА_3 було придбано спільно ним та ОСОБА_2 за 17 000, 00 доларі США за спільні кошти. ОСОБА_2 на той час офіційно ніде не працювала, позивач працював та був зареєстрованим як фізична особа-підприємець та є власником інтернет-магазину з продажу дрібної побутової техніки та здійснює свою діяльність з січня 2013 року.

ОСОБА_2 частково допомагала позивачу у його діяльності, зокрема займалася пакуванням посилок, за рахунок цієї підприємницької діяльності була накопичена сума у розмірі 17 000,00 доларів США, яку і було сплачено ОСОБА_3 за її частину домоволодіння.

Придбану частину домоволодіння було повністю знесено, усі будівельні матеріали придбавалися позивачем за рахунок коштів від підприємницької діяльності, а всі внутрішні роботи та роботи з оздоблення фасаду будинку були виконані в період з грудня 2016 року до серпня 2019 року позивачем особисто.

З 30 вересня 2019 року відповідач ОСОБА_2 разом з донькою почали проживати у новозбудованому будинку. Нещодавно позивачу стало відомо, що його колишня дружина ОСОБА_2 під час їхнього фактичного перебування у шлюбі ввела в експлуатацію заново збудовану частку домоволодіння шляхом отримання від 20.05.2019 року Декларації про готовність до експлуатації об`єкта та зареєструвала тільки за собою право власності на вищевказаний об`єкт в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно не вказавши позивача як співвласника майна.

25.10.2021 року представником відповідача ОСОБА_2 адвокатом Волковим І.М. подано відзив на позовну заяву, в якій просить застосувати строк позовної давності до позовних вимог про визнання договору дарування від 07.06.2016 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Мороз Галиною Іванівною, зареєстрований в реєстрі за № 2517 удаваним та договором купівлі-продажу 37/100 часток у праві власності на житловий будинок АДРЕСА_1 .

Та частину позовних вимог про визнання 37/100 часток у праві власності на житловий будинок АДРЕСА_2 право власності на які зареєстровані за ОСОБА_2 спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відмовити у задоволені позову в цій частині на підставі ч. 4 ст. 267 ЦПК України. Відмовити позивачу у встановлені факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в період з 17.02.2016 року по 30.09.2019 року.

Відзив мотивовано тим, що позивач ОСОБА_1 та відповідачка ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 23.11.2007 року до моменту ухвалення судом рішення про розірвання шлюбу 17.02.2016 року. Ще в кінці 2015 року фактичні шлюбні стосунки між позивачем та відповідачем були припинені, так як вони ще з того моменту вели самостійне життя. Як вказано у судовому рішенні про розірвання шлюбу № 639/585/16-ц "Відповідач проти розірвання шлюбу не заперечував, оскільки позивач наполягала на розірванні шлюбу, однак заперечував проти причини розпаду сім`ї, зазначених у позовній заяві та в поясненнях безпосередньо у судовому засіданні. Пояснив, що сім`я розпалася з тієї причини, що у позивача є інший чоловік, з яким вона бажає жити однією сім`єю. Заперечував проти зазначення позивачем у позові про домовленість, що дочка залишається проживати з матір`ю, а він буде брати участь у її вихованні."

Також безперечним підтвердженням не існування шлюбних стосунків є доказ - Договір про сплату аліментів на утримання дитини укладений між позивачем та відповідачем датований 23.09.2019 року. В п. 14 договору зазначено, сторони мешкають окремо, не мають спільного бюджету, шлюбних відносин один з одним не підтримують. Сам позивач підтвердив це та скріпив цей договір своїм підписом.

Вказує, що 07.06.2016 року відповідачка ОСОБА_2 отримала в дар частину домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 та після проведення ремонтних робіт змогла з`їхати з житлової площі яку вона вимушена була ділити з позивачем.

Щодо визнання договору дарування удаваним та про визначення нерухомого майна спільним сумісним майном фізичних осіб представник відповідача зазначає, що до позовів про визнання угод недійсним застосовується загальний строк позовної давності - три роки, а позовна вимога була заявлена позивачем уже після спливу 3-річого строку на оскарження. Також, зазначає, що в даному правочині жодного прихованого мотиву не було оскільки відповідач ОСОБА_3 яка була власницею частини домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 , знаючи у якому важкому становищі перебувала ОСОБА_2 після розлучення з позивачем, та вимушена мешкати з ним на одній житловій площі вирішила подарувати ОСОБА_2 свою частину будинку, так як нею не користувалася та мала приязні співчутливі стосунки з ОСОБА_2 . У свою чергу ОСОБА_2 прийнявши такий дар, будучи людиною вихованою та вдячною, в подальшому пообіцяла віддячити дарителю.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 18 жовтня 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано 50/100 часток у праві власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , право власності на які зареєстровані за ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 14.07.2009 року (реєстраційний номер: 27784229) спільною сумісною власністю ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) та ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ).

В решті позову відмовлено.

Повернуто ОСОБА_1 з державного бюджету судовий збір в сумі 2 370 грн 95 коп., сплачений згідно квитанції № 0.0..1 від 02.08.2021 року та квитанції № 0.0..1 від 13.08.2021.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 витрати зі сплати судового збору в сумі 2 370 грн 95 коп.

Решту витрат зі сплати судового збору віднесено на рахунок позивача.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог та в цій частини позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що судом дуже стисло зазначено показання свідків і ці показання часто не співпадають з тими фразами, які звучали в судовому засіданні.

Вказує, що не він ні відповідач після розлучення не мали іншого житла для проживання, тому проживали разом однією сім`єю вже без реєстрації шлюбу, у сторін був спільний бюджет, що підтверджується зошитом, де фіксувалися витрати сім`ї, який було оглянуло у суді першої інстанції , проте не відображено в тексті рішення суду та який просить суд апеляційної інстанції долучити до матеріалів справи.

Зазначає, що важлива обставина на яку суд не звернув уваги це наявність у сторін спільної дитини ОСОБА_6 , яка проживала з батьками в одному домоволодінні.

У спірний період сторони разом відпочивали на морі, відвідували місця загального відпочинку, зоопарки та інше, що підтверджували свідки, допитані в суді першої інстанції.

Матеріали справи не містять жодного іншого доказу, який окремо чи в сукупності з іншими доказами давав би хоча б найменші сумніви, що позивач та відповідач у вказаний період не проживали разом, не вели спільного господарства, окремо виховували спільну дитину, проживали не як подружжя.

Посилання суду першої інстанції на постанову Верховного Суду від 14 лютого 2018 №129/2115_15-ц на думку позивача є некоректним.

Вказує на неправильне застосування судом норм матеріального права, а саме ст.74 Сімейного кодексу України та статті 235 ЦК України, оскільки суд не застосував норми закону, які підлягали застосуванню у даних правовідносинах.

Щодо строку позовної давності зазначає, що реєстрація права власності за ОСОБА_2 , відбулась 05.06.2019 року, тому саме з цього моменту позивач міг дізнатися про порушення свого права, з позовом він звернувся у серпні 2021 року, тобто в межах строку позовної давності.

Зауважує, що судом при ухваленні рішенні було порушено вимоги ст.206 ЦПК України.

Вважає, що суд першої інстанції безпідставно задовольнив позовну вимогу позивача про визнання 50/100 часток у праві власності на житловий будинок АДРЕСА_1 .

Вказує, що на момент перебування у шлюбі ідеальні частки співвласників перерозподілилися за листом КП «ХМБТІ» №2307920 від 12.06.2009 року, це не означає, що це майно автоматично стає спільним сумісним майном подружжя.

Матеріали справи не містять жодних доказів, які б свідчили, що подружжя ОСОБА_7 спільними зусиллями, спільними затратами здійснили збільшення вартості майна.

Отже приймаючи заяву відповідача про визнання права власності 50/100 часток у праві власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , суд залишив поза увагою той факт, що це майно є особистою приватною власністю ОСОБА_1 і доказів визнання цієї нерухомості спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 матеріали справи не містять.

Зазначає, що відповідачем подано відзив на позову з пропуском встановленого строку, проте суд прийняв відзив, та посилається на нього у рішенні.

Вважає, що судом було порушено вимоги ст.178 ЦПК України, які у сукупності з іншими доводами є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 29 березня 2023 року була задоволена заява ОСОБА_1 про відмову від частини позовних вимог.

Прийнято відмову ОСОБА_1 від позову в частині:

- визнання 50/100 часток у праві власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , право власності на які зареєстровані за ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 14.07.2009 року (реєстраційний номер: 27784229) спільною сумісною власністю ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) та ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 );

- визнання 37/100 часток у праві власності на житловий будинок АДРЕСА_1 . право власності на які зареєстровані за ОСОБА_2 (номер запису про право власності 14917249) спільною сумісною власністю ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) та ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ).

Визнано рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 18 жовтня 2022 року в цій частині нечинним.

Провадження по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 у вищевказаній частині - закрито.

В частини інших позовних вимог колегія суддів розглянула скаргу по суті.

Колегія суддів, заслухала доповідь судді-доповідача, учасників справи, перевірила законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги і вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

У статті 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Вказаним вимогам ухвала суду першої інстанції відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову щодо вимог про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання договору дарування удаваним суд першої інстанції дійшов до висновку, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження позову.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду.

Щодо встановлення факту проживання однією сім`єю.

Відповідно до частин 1, 2 ст.21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

З огляду на ст.25 СК України жінка та чоловік можуть одночасно перебувати лише в одному шлюбі. Жінка та чоловік мають право на повторний шлюб лише після припинення попереднього шлюбу.

Згідно із ч.1 ст. 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до п.п.1, 5 ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Згідно з ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За приписами ч.ч.1-3 ст.65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Відповідно до ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування

Статтями 68, 69 СК України встановлено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. А отже, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Статтею 74 СК України визначено, що якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

При застосуванні ст.74 СК України судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю (п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»).

У пунктах 23, 24 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України судам роз`яснено, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.60, 69 СК України, ч.3 ст.368 ЦК України), відповідно до ч.2,3 ст.325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Судом першої інстанції встановлено, відповідно до копії свідоцтва про шлюб серія НОМЕР_3 від 23.1.2007 року виданого Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції, актовий запис № 768 вбачається, що 23.11.2007 року ОСОБА_1 та ОСОБА_4 зареєстрували шлюб, прізвище після реєстрації шлюбу " ОСОБА_7 ".

Відповідно до копії рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 17.02.2016 року по справі № 639/585/16-ц задоволено позовну заяву ОСОБА_2 , розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстрований 23.11.2007 року у Жовтневому відділі реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції, актовий запис № 768.

Також у суді першої інстанції були допитані свідки.

Допитана у судовому засіданні 20.07.2022 року у якості свідка сусідка ОСОБА_8 пояснила, що позивач та відповідачка проживали давно з 2006 року. В шлюбі з 2007 року. В 2016 році розлучилися та почали будувати будинок. Всі проживали до 2019 року разом. Будинок будував позивач. В 2019 році відповідачка переїхала до нового будинку. Сусідку ОСОБА_3 не знала. ОСОБА_9 постійно займалася вихованням дитини, робили спільні покупки. ОСОБА_10 була в гостях у позивача та відповідача. Відпочивала з дітьми. ОСОБА_9 придбала меблі та штори. Кошти не бачила як передавалися за будинок. ОСОБА_11 казала що передавала кошти.

Допитана у судовому засіданні 20.07.2022 року у якості свідка сусідка ОСОБА_12 пояснила, що не підозрювала що розлучені позивач та відповідачка. Будували самі, заплатили гроші за купівлю частини ОСОБА_11 . Будував позивач. Не знала що розлучені. Ходили в гості разом. Знала сусідку ОСОБА_3 , вона хотіла продати. Позивач та відповідачка жили в будинку де і раніше. В будинок відповідачки не заходила. Жили по сусідству до 2008 року. Гроші не бачила як передавала. Не відомо як проживали.

Допитана у судовому засіданні 09.08.2022 року у якості свідка подруга ОСОБА_13 пояснила, що знайомі з 2016 року. До будинку перший раз прийшла у 2017 році. Відпочивала окремо від позивача. Коли в перший раз побачила позивач не пам`ятає. В гостях була декілька разів. Після розлучення позивач та відповідачка окремо проживали в одному будинку. Відповідачка працювала.

Допитаний у судовому засіданні 09.08.2022 року у якості свідка сусід ОСОБА_14 пояснив, що позивач та відповідачка проживали з 2007 року. Бачив як робочі та позивач робили будівельні роботи. До будинку не заходив.

Допитана у судовому засіданні 09.08.2022 року у якості свідка сусідка ОСОБА_15 пояснила, що в 2016 році сусідка ОСОБА_3 подарувала будинок відповідачці. Будинок будувала ОСОБА_11 . Жили окремо. Займався ремонтом будинку. В гостях була кожні 2 тижні. ОСОБА_11 не працювала. Їздили на прогулянку разом. В одній кімнаті проживали чи ні не відомо. Відповідачка наймала працівників для ремонту будинку.

Відповідно до частини першої статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, з метою вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, упродовж якого було придбано спірне майно.

Обов`язковою умовою для визнання осіб членами однієї сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, наявність інших обставин, які підтверджують реальність сімейних відносин (рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року №5-рп/99).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №554/8023/15-ц (провадження №14-130цс19) зроблено висновок, що «вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України)».

Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню.

Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно-правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання.

Вказані обставини судом не встановлено і матеріалами справи не підтверджено, а покази свідків не можуть бути єдиною та достатньою підставою для встановлення вказаного факту.

З наявних у матеріалах справи доказів вбачається, що позивач не проживав з ОСОБА_2 однією сім`єю в період з 17 лютого 2016 року до 30 вересня 2019 року, оскільки факт, який просить встановити позивач, здебільшого підтверджено лише показами свідків та фотографіями.

Отже, належних, достатніх та достовірних доказів, які б свідчили про спільне проживання ОСОБА_16 та ОСОБА_2 як чоловіка та жінки, тобто наявність сім`ї, позивачем не надано.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не взяв до уваги той факт, що у сторін є дитина, колегія суддів відхиляє, оскільки наявність у сторін дитини не може свідчити про наявність у сторін по справі спільного бюджету, ведення спільного господарства, спільних витрат та придбання майна в інтересах сім`ї, вказане свідчить лише про те, що сторони мали відносини як чоловік та жінка, проте не свідчить про утворення родини та спільність побуту.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що оскільки позивач не надав належних, достатніх та допустимих доказів на підтвердження спільного проживання з ОСОБА_2 , ведення ними спільного бюджету, господарства та побуту, спільної праці, тому суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог про встановлення факту проживання однією сім`єю.

Щодо вимог про визнання договору дарування удаваним.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.

Недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або припиняти порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.

У статті 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

З урахуванням принципів цивільного права, зокрема, добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності. Вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили (частини перша, друга статті 235 ЦК України).

Тлумачення статті 235 ЦК України свідчить, що сторони з учиненням удаваного правочину навмисно виражають не ту внутрішню волю, що насправді має місце. Відтак, сторони вчиняють два правочини: один удаваний, що покликаний «маскувати» волю осіб; другий - прихований, від якого вони очікують правових наслідків.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-1026цс16 зроблено висновок, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним. Відповідно до вимог статті 60 ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.

Саме такі за змістом правові висновки були висловлені у постановах Верховного Суду від 14 серпня 2019 року в справі № 369/11750/15-ц, від 29 січня 2020 року в справі № 711/2892/19-ц, від 13 лютого 2020 року в справі № 761/12145/17 та від 23 січня 2019 року в справі № 522/14890/16-ц.

Звертаючись з позовом ОСОБА_1 , обґрунтовуючи удаваність оспорюваного договорів дарування посилається на те, що насправді сторони приховали укладення договору купівлі-продажу.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Тобто, суттєвою відмінністю між договором дарування та договором купівлі-продажу є їх безоплатність та оплатність відповідно.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України).

Змагальність сторін є одним із основних принципів цивільного судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права.

За загальним правилом тягар доказування удаваності правочину покладається на позивача.

Таким чином, пред`являючи позов про визнання договорів дарування удаваними з тих підстав, що насправді було укладено договір купівлі-продажу, позивач має довести, що сторони договору мали на меті досягнення наслідків та встановлення між ними прав і обов`язків, характерних саме для договору купівлі-продажу, зокрема, факт отримання продавцем коштів за відчужуване майно.

Згідно копії Договору дарування від 07.06.2016 року зареєстрованого в реєстрі за № 2517 та посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Мороз Г.І., ОСОБА_3 безоплатно передала у власність ОСОБА_2 37/100 часток у право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 .

Відповідно до копії розписки від 07.06.2016 року, ОСОБА_2 сплатила за придбання об`єкту нерухомості 37/100 частин будинку, який находиться за адресою АДРЕСА_3 що належить ОСОБА_3 в сумі 17000 доларів США.

Відповідно до розписки від 07.06.2016 року, ОСОБА_3 прийняла 17000 доларів США від ОСОБА_2 в рахунок оплати за домоволодіння по АДРЕСА_3 .

Згідно копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрації права власності № 169366072 від 05.06.2019 року вбачається, що 07.06.2016 року ОСОБА_2 зареєструвала за собою право власності на 37/100 частин житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами який знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .

Позивачем не підтверджено факту наявності у нього особистих грошових коштів для придбання спірного майна, а також придбання саме ним спірного майна є лише припущеннями, оскільки докази на підтвердження цього в матеріалах відсутні та дані обставини не були встановлені судом першої інстанції.

Підставою позову ОСОБА_1 було те, що під час проживання у шлюбі без реєстрації шлюбу у розпорядженні подружжя було накопичення коштів.

Однак, на підтвердження таких обставин, останній не надав жодного доказу, як про джерела накопичення та існування 17000 доларів США, - як збереження саме подружжя під час шлюбу, так і доказів їх використання позивачем на придбання спірного майна.

Також судом не встановлено факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, та стороною договору дарування позивач не був.

Приписами ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Частинами 1, 2 ст. 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Приписами ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Допустимих письмових доказів на спростування факту укладення договору дарування, як і на підтвердження укладення сторони правочину саме договору купівлі-продажу, суду не надано. Також у ході судового розгляду не встановлено, що за укладеним відповідачем договором були передані будь-які грошові кошти.

Посилання на розписки оплати/отримання грошей в рахунок покупки 37/100 частин будинку розташованого за адресою: АДРЕСА_3 , суд оцінює критично, оскільки адреса зазначена в цих розписках не збігається з адресою нерухомого майна яке було передано в дар.

Окрім того з вказаних розписок не можливо встановити час їх складання, тобто були такі дії вчинені до чи після вчинення договору дарування.

Також суд критично ставиться до показань свідків з приводу вчинення договору дарування, оскільки жоден свідок не перебував у нотаріуса під час вчинення договору дарування, а всі обставини цього договору їм відомі лише зі слів сторін по справі.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що строк на звернення із заявою про прийняття спадщини пропущений з поважних причин.

Рішення суду є законним та обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги належним чином не доведені та висновків суду першої інстанції не спростовують.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм процесуального права, апеляційна скарга відповідно до ст. 375 ЦПК України підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду залишенню без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 369, 374, 375, 381 384, 389 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 18 жовтня 2022 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог:

- про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) та ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) в період з 17 лютого 2016 року до 30 вересня 2019 року;

- про визнання договору дарування від 07 червня 2016 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Мороз Галиною Іванівною, зареєстрований в реєстрі за № 2517 удаваним та договором купівлі-продажу 37/100 часток у праві власності на житловий будинок АДРЕСА_1 - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення виготовлено 30 березня 2023 року.

Головуючий В.Б. Яцина.

Судді - І.В. Бурлака.

Ю.М. Мальований.