Постанова

Іменем України

27 березня 2023 року

м. Київ

справа № 359/10308/201

провадження № 61-1029св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Червинської М. Є. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю., Коротуна В. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області в складі судді Борець Є. О. від 27 жовтня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду в складі колегії суддів: Сліпченка О. І., Сушко Л. П., Олійника В. І. від 20 грудня 2022 року,

ВСТАНОВИВ:

1.Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 11 жовтня 2017 року ОСОБА_5 уклав з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 договір позики, за яким він передав відповідачам грошові кошти в розмірі 115 000 дол. США, а останні зобов`язались повернути йому грошові кошти в цьому ж розмірі не пізніше 11 квітня 2018 року. У випадку неналежного виконання грошових зобов`язань за договором позики відповідачі зобов`язались сплатити пеню в розмірі 2,0% від простроченої поверненням суми за кожен день такого прострочення. У той же день ОСОБА_5 уклав з ОСОБА_2 іпотечний договір, за яким з метою забезпечення належного виконання грошових зобов`язань за договором позики ОСОБА_2 передала в іпотеку житловий будинок та земельну ділянку.

11 жовтня 2017 року ОСОБА_5 уклав з ОСОБА_1 договір відступлення права вимоги, за яким він відступив позивачу право вимоги до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 за договором позики, а також право вимоги до ОСОБА_2 за іпотечним договором.

05 квітня 2018 року ОСОБА_1 уклала з відповідачами додаткову угоду № 1 до договору позики від 11 жовтня 2017 року, за якою позивач передав ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 грошові кошти в розмірі 82 000 дол. США, а відповідачі зобов`язались повернути ОСОБА_1 грошові кошти в загальному розмірі 197 000 (115 000+82 000) дол. США до 11 квітня 2019 року.

У зв`язку з тим, що ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 неналежним чином виконували грошові зобов`язання за договором позики, у них виник борг по поверненню позики в розмірі 167 096 дол. США, борг по сплаті процентів за користування позикою в розмірі 74 215 дол. США, трьох процентів річних від простроченої суми в розмірі 10 017 дол. США та пені в розмірі 2 412 689 дол. США.

ОСОБА_1 просила стягнути солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 борг за договором позики в розмірі 2 594 390 дол. США.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 27 жовтня 2021 року позов задоволено частково. Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 борг за договором позики в загальному розмірі 416 036 дол. США, що складається з боргу по поверненню позики в розмірі 165 852 дол. США, боргу по сплаті процентів за користування позикою в розмірі 74 315 дол. США, трьох процентів річних від простроченої суми в розмірі 10 017 дол. США та пені в розмірі 165 852 дол. США. У задоволенні решти вимог відмовлено. Вирішено питання про судові витрати.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі вчасно не виконали боргові зобов`язання, а тому з них підлягає стягненню основна сума заборгованості, а також пеня передбачена договором, борг по сплаті процентів за користування позикою відповідно до статті 1048 ЦК України та три проценти річних від простроченої суми відповідно до статті 625 ЦК України.

Короткий зміст постанови апеляційного суду

Постановою Київського апеляційного суду від 20 грудня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково. Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 27 жовтня 2021 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про часткове задоволення позову. Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 борг за договором позики в загальному розмірі 334 192 дол. США, що складається з боргу по поверненню позики в розмірі 167 096 дол. США та пені в розмірі 167 096 дол. США.

Апеляційний суд, ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, дійшов висновку про те, що у зв`язку із неналежним виконанням відповідачами обов`язку по поверненню позики, з останніх підлягає стягненню сума основного боргу та пеня, яку суд зменшив на підставі частини третьої статті 551 ЦК України, ураховуючи, що розмір пені більший за суму основного зобов`язання більше ніж у 10 разів.

Узагальнені доводи вимог касаційних скарг

У січні 2023 року представник ОСОБА_2 - адвокат Соболівський А. М. через засоби поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 27 жовтня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 20 грудня 2022 року, у якій просить скасувати зазначені судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Підставою касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме суд застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеному у постановах Верховного Суду від 13 липня 2020 року в справі № 757/26343/18-ц, від 24 травня 2022 року в справі № 201/5731/19, від 12 квітня 2022 року в справі № 761/36162/16-ц, від 26 грудня 2019 року в справі № 911/2630/18 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року в справі № 902/417/18 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Крім того, зазначає, що відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у правовідносинах, а саме щодо застосування статей 217, 512, 534 ЦК України (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).

У лютому 2023 року ОСОБА_3 звернулася через засоби поштового зв`язку до Верховного суду із касаційною скаргою на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 27 жовтня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду, у якій просить скасувати зазначені судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Підставою касаційного оскарження заявник зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме суд застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 14 лютого 2018 року в справі № 910/16461/16 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року в справі № 161/6253/15-ц (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Також заявник посилається на порушення судами норм процесуального права, та суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів (пункт 4 частини другої статті 389, пункт 4 частини третьої статті 411 ЦПК України).

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 03 лютого 2023 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі за касаційною скаргою ОСОБА_2 та витребувано цивільну справу № 359/10308/20 з Бориспільського міськрайонного суду Київської області.

Ухвалою Верховного Суду від 23 лютого 2023 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі за касаційною скаргою ОСОБА_3 .

Зазначена справа надійшла до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Суд установив, що 11 жовтня 2017 року ОСОБА_5 уклав з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 договір позики, за яким він передав відповідачам грошові кошти в розмірі 115 000 дол. США, а вони зобов`язались повернути йому грошові кошти в цьому ж розмірі не пізніше 11 квітня 2018 року. У випадку неналежного виконання грошових зобов`язань за договором позики відповідачі зобов`язались сплатити пеню у розмірі 2,0% від простроченої поверненням суми за кожен день такого прострочення.

11 жовтня 2017 року ОСОБА_5 уклав з ОСОБА_2 іпотечний договір, за яким з метою забезпечення належного виконання грошових зобов`язань за договором позики ОСОБА_2 передала в іпотеку житловий будинок по АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,38 га з кадастровим номером :01:018:0094 з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибну ділянку), розташовану на території смт Славське Сколівського району Львівської області.

11 жовтня 2017 року ОСОБА_5 уклав з ОСОБА_1 договір відступлення права вимоги за іпотечним договором. За цим договором ОСОБА_5 відступив позивачу не тільки право вимоги до ОСОБА_2 за іпотечним договором, а також право вимоги до відповідачів за договором позики.

05 квітня 2018 року ОСОБА_1 уклала з відповідачами додаткову угоду № 1 до договору позики від 11 жовтня 2017 року, за якою позивач передав ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 грошові кошти в розмірі 82 000 дол. США, а відповідачі зобов`язались повернути ОСОБА_1 грошові кошти в загальному розмірі 197 000 (115 000 + 82 000) дол. США до 11 квітня 2019 року.

2.Мотивувальна частина

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційні скарги не підлягають задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України).

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (стаття 1049 ЦК України).

Вирішуючи справу, апеляційний суд встановив, що відповідачі зобов`язання за договором позики не виконали у повному обсязі, кошти позивачу не повернули.

Оскільки позичальники умов договору позики щодо своєчасного повернення суми боргу не виконали, суд апеляційної інстанцій дійшов обґрунтованого висновку про стягнення позики в судовому порядку в розмірі 167 096 дол. США, з урахуванням вже сплачених відповідачами платежів на повернення позики в розмірі 56 639 дол. США.

Відповідно до частини третьої статті 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Встановивши, що розмір грошового зобов`язання становить 167 096 дол. США, а розмір нарахованої позивачем неустойки - 2 664 117 дол. США., що значно й істотно більше від розміру зобов`язання, суд правильно зменшив розмір пені до розміру грошового зобов`язання - 167 096 дол. США.

Колегія суддів вважає, що зменшення пені є розумним та справедливим й належно аргументованим.

Доводи касаційної скарги про те, що боржник не був повідомлений про зміну кредитора не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Стаття 512 ЦК України визначає перелік основних підстав для заміни кредитора у зобов`язанні.

Зокрема, за наведеною правовою нормою, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Договір відступлення права вимоги (цесії) є правочином про передачу вимог первісного кредитора новому кредиторові, при цьому заміна кредитора саме у зобов`язанні допускається протягом усього часу існування зобов`язання, якщо це не суперечить договору та не заборонено законом.

Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частина перша статті 516 ЦК України включає положення, згідно з якими заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, правильними є висновки апеляційного суду про те, що відповідно до положень статей 512-514, 516 ЦК України ОСОБА_1 на підставі договору уступки вимоги (цесії) від 11 жовтня 2017 року набула право вимоги, як новий кредитор, до відповідачів за іпотечним договором, а також право вимоги за договором позики (пункт 2 договору).

Висновки апеляційного суду не суперечать правовим позиціям Верховного Суду, викладених у постановах, що зазначені заявниками у касаційних скаргах.

Наведені у касаційних скаргах доводи були предметом дослідження апеляційним судом із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, які ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, і з якими погоджується суд касаційної інстанції.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційні скарги залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Частиною третьою статті 436 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанцій у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Ураховуючи, що ухвалою Верховного Суду від 23 лютого 2023 року зупинено виконання постанови Київського апеляційного суду від 20 грудня 2022 року до закінчення касаційного провадження, касаційне провадження у справі закінчено, тому виконання вказаного судового рішення підлягає поновленню.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційні скарги залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного суду від 20 грудня 2022 року залишити без змін.

Поновити виконання постанови Київського апеляційного суду від 20 грудня 2022 року.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: М. Є. Червинська

А. Ю. Зайцев

В. М. Коротун