Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 березня 2023 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області у складі:

головуючого судді Данко В.Й.,

за участю:

секретаря судового засідання Бокотей А.М.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Ужгороді в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням

в с т а н о в и в:

І. Стислий виклад позицій учасників справи

до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області звернулася ОСОБА_2 з означеним позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач була власником квартири АДРЕСА_1 , де, окрім неї, зареєстрований відповідач, який є її сином. Разом із тим, відповідач із 12.03.2012 за вказаною адресою не проживає, комунальних платежів не сплачує, участі в утриманні житла не бере, особистих речей у квартирі не має.

Крім того, представник позивача вказує про те, що відповідач має постійне місце проживання у Польщі.

Вважає, що факт реєстрації відповідача за вищезгаданою адресою порушує право позивача вільно розпоряджатися та користуватися нерухомим майном, позаяк наведена обставина ускладнює відчуження квартири.

До суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому він зазначив про визнання позову.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала, просила суд позов задовольнити повністю.

У судове засідання представник відповідача не з`явився, належним чином повідомлений про час, дату і місце його проведення, клопотання про відкладення не подав.

ІІ. Рух справи

Ухвалою від 11.11.2022 суддя прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі.

Ухвалою від 05.12.2022 суд відмовив у задоволенні заяви адвоката Холмогорової Лариси Василівни про залучення правонаступника позивача у справі.

Ухвалою від 05.12.2022 суд закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті.

Ухвалою від 05.12.2022 суд закрив провадження у справі на підставі пункту 2 частини 1 статті 255 ЦПК України з огляду на відсутність предмета спору.

Постановою Закарпатського апеляційного від 14.03.2023 ухвалу Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області про закриття провадження у справі скасовано, а справу передано до суду першої інстанції для продовження розгляду.

ІІІ. Фактичні обставини справи

Всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

Згідно зі свідоцтвом про право власності від 27.08.2003, виданим виконавчим комітетом Ужгородської міської ради згідно з рішенням №211 від 27.08.2003, квартира АДРЕСА_1 приватизовувалася у відповідності до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Відповідно до згаданого свідоцтва означена квартира на праві приватної власності належала ОСОБА_4 (батько), ОСОБА_2 (дочка) та ОСОБА_3 (внук).

Вказане підтверджується також витягом про реєстрацію права власності №1975217 від 12.11.2003, за яким квартира АДРЕСА_1 перебувала у спільній сумісній власності відповідача, позивача та її батька.

Згідно зі свідоцтвом про смерть № НОМЕР_1 від 29.03.2013 один із співвласників спірної квартири, а саме - ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину №2152 від 08.12.2014 після смерті останнього ОСОБА_4 позивач успадкувала 1/3 частини квартири АДРЕСА_2 .

Як зазначено у довідці про кількість зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб №3852/13-21, станом на 10.10.2022 у спірній квартирі зареєстровані позивач та відповідач.

З акту про відсутність (не проживання) особи (осіб) за місцем реєстрації №815 від 03.11.2022 і довідки №816 від 03.11.2022, виданої ТОВ «УПРАВЛІННЯ ЖИТЛОМ», слідує, що відповідач, за у квартирі АДРЕСА_1 не проживає з 12.03.2012.

Відповідач має постійне місце проживання у Республіці Польща, що підтверджується сертифікатом про постійне місце проживання, копія якого міститься в матеріалах справи (а.с.21).

Поряд із цим, суд з`ясував, що учасники справи відчужили спірну квартири на підставу договору купівлі-продажу №1788 від 17.11.2022, який уклали із ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Суд встановив, що договір купівлі продажу спірної квартири підписано позивачем, яка діяла, в тому числі, в інтересах відповідача на підставі нотаріально посвідченої довіреності №831 від 14.06.2021.

Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №315523794 від 18.11.2022 ОСОБА_5 значиться як єдина власниця спірної квартири. З наведеного витягу вбачається, що підставою для реєстрації права власності є договір купівлі-продажу №1788 від 17.11.2022.

Виходячи з наявності підстав для визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, позивач звернулася до суду з цим позовом.

ІV. Позиція суду

Вирішуючи спір по суті, суд виходив із такого.

Згідно з частиною 1 статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до частини 1 статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (частина 1 статті 319 ЦК України).

Частина 1 та 2 статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Аналіз цитованих приписів дає підстави для висновку, що право власності є абсолютним та включає право володіння, користування та розпоряджання майном. Таке право є непорушним. Ніхто не може бути позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, передбачених законом.

Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права.

Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина 1 статті 15 ЦК України).

Відповідно до частини 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частина 2 названої норми передбачає способи захисту цивільних прав та інтересів.

Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду, порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджене порушення було обґрунтованим.

Неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану суб`єктивних прав та обов`язків особи, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов`язку.

Отже, здійснюючи передбачене статтею 55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту, а суд, вирішуючи спір, зобов`язаний надати суб`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Якщо особа вважає, що її суб`єктивне право у певних правовідносинах не може бути реалізоване належним чином, або на неї протиправно поклали певний обов`язок, така особа має право звертатися за судовим захистом.

У разі відповідного звернення особи суд повинен розглянути питання про наявність порушеного суб`єктивного права заявника у конкретних правовідносинах і на підставі цього вирішити спір.

Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

У розумінні положень наведеної норми право власності може бути також порушене без безпосереднього вилучення майна у власника. Власник у цьому випадку має право вимагати захисту свого права і від особи, яка перешкоджає користуванню та розпорядженню ним своїм майном, тобто власник (титульний володілець) може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоча б ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Таке право забезпечується йому за допомогою негаторного позову.

До негаторних позовів віднесені позадоговірні вимоги власників, які володіють річчю, до третіх осіб про усунення перешкод у здійсненні правомочностей користування та розпоряджання майном.

За обставин справи, що розглядається, позивачем заявлено вимоги, що фактично становлять зміст негаторного позову.

Резюмуючи, доцільно звернути увагу на те, що закон чітко встановлює осіб, уповноважених на звернення з негаторним позовом, та осіб, які можуть за такими позовами відповідати особи, які перешкоджають позивачеві у здійсненні його законного права користування чи розпорядження річчю.

Крім того, однією з умов подання такого позову є триваючий характер правопорушення, про усунення якого просить позивач.

Вказане узгоджується із правовою позицією, викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.04.2019 у справі №924/1220/17.

Таким чином, до умов пред`явлення негаторного позову належать, зокрема, такі: 1)позивач є власником речі (титульним володільцем); 2)поведінка правопорушника є протиправною; 3) триваючий характер правопорушення.

У вимірі обставин справи суд вказує про те, що позивач на момент розгляду справи не являється власником спірної квартири з огляду на відчуження останньої на підставі договору купівлі-продажу №1788 від 17.11.2022, укладеного з ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Зазначене обумовлює висновок про неможливість триваючого порушення прав позивача будь-якими діями (бездіяльністю) відповідача, позаяк квартира АДРЕСА_1 їй більше не належить.

За обставин цієї справи суд звертає увагу також на те, що позовну заяву подано 03.11.2022, що підтверджується відміткою канцелярії про реєстрацію її отримання. У свою чергу, квартиру учасниками спору відчужено лише 17.11.2022, тобто позивач, будучи власницею 2/3 частин спірної нерухомості, звернулася до відповідача, який на момент подання позову був власником 1/3 частини квартири, з позовом про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Інакше кажучи, позивач звернулася до відповідача як іншого співвласника з позовом про усунення перешкод у користування майном, мотивуючи тим, що відповідач тривалий час не проживає за вищевказаною адресою.

У цьому контексті суд відхиляє посилання представника позивача на приписи статті 405 ЦК України, зважаючи на таке.

Відповідно до положень названої норми ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Цитована норма детермінує природу права користування житлом члена сім`ї власника житла, яке за своє суттю є сервітутним правом.

Вказаний висновок зумовлюється тим, що стаття 405 ЦК України міститься у Главі 32 ЦК України «Право користування чужим майном».

Таким чином, наведена норма для спірних правовідносин є нерелевантною, позаяк судом встановлено, що відповідач на день звернення позивача до суду був співвласником квартири АДРЕСА_1 .

Суд вказує про те, що при ухваленні рішення керується принципом «jura novit curia» («суд знає закони»), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus).

Отже, суд самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

У справі, що розглядається суд встановив відсутність підстав для задоволення позову.

Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд відмовляє у прийнятті визнання позову і продовжує судовий розгляд (постанова Верховного Суду від 25.05.2022 по справі №675/2136/19).

На переконання суду, ухвалення судом рішення на користь позивача з огляду на визнання позову відповідачем неможливе, оскільки призведе до неправильного правозастосування.

V. Висновки за результатами розгляду

Згідно з частиною 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною 1 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Підсумовуючи викладене у сукупності суд дійшов висновку про те, що позов слід залишити без задоволення.

VІ. Судові витрати

Відповідно до статті 141 ЦПК України з огляду на відмову в позові судові витрати у вигляді судового збору покладаються на позивача.

Керуючись статтями 12, 13, 18, 81, 259, 263-265 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Судові витрати у вигляді судового збору покладаються на позивача.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Закарпатського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя В.Й. Данко