Житомирський апеляційний суд
Справа №293/482/20 Головуючий у 1-й інст. Бруховський Є. Б.
Категорія 19 Доповідач Миніч Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2023 року Житомирський апеляційний суд в складі:

головуючого судді: Миніч Т.І.

суддів: Трояновської Г.С.,

Павицької Т.М.

секретаря судового засідання Кузьменко А.О.

з участю сторін

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Черняхівського районного суду Житомирської області від 01 липня 2021 року та додаткове рішення цього ж суду від 23 липня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Бруховського Є.Б.

у цивільній справі №293/482/20 за позовом ОСОБА_1 до Оліївської сільської Ради Житомирського району Житомирської області, ОСОБА_2 з участю третьої особи на стороні відповідача, що не заявляє самостійних вимог: приватного нотаріуса Житомирського районного нотаріального округу Доброльожи Віктора Віталійовича про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку та договорів оренди і дарування, -

в с т а н о в и в:

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом. Просила визнати недійсним державний акт серії ЯЕ №736904 на право власності на земельну ділянку, площею 0,2500 га. кадастровий номер :08:004:0089, яка призначена для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, розташована в АДРЕСА_1 , який видано 17 грудня 2009 року на ім`я ОСОБА_3 ; припинити право власності ОСОБА_3 на цю земельну ділянку і скасувати державну реєстрацію права власності на дану земельну ділянку в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно; визнати недійсним договір оренди землі від 30.08.2019 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , згідно якого ОСОБА_3 передала ОСОБА_1 у строкове платне користування земельну ділянку, площею 0,2500 га., кадастровий номер :08:004:0089, яка призначена для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд та розташована в АДРЕСА_1 ; припинити право оренди ОСОБА_1 на цю земельну ділянку і скасувати державну реєстрацію права оренди на дану земельну ділянку в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно; визнати недійсним договір дарування земельної ділянки площею 0,2500 га., кадастровий номер :08:004:0089, що призначена для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд та розташована в АДРЕСА_1 , укладений 04.11.2019 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Житомирського нотаріального округу Доброльожею Віктором Віталійовичем; припинити право власності ОСОБА_2 на цю земельну ділянку і скасувати державну реєстрацію права власності на дану земельну ділянку в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. В обґрунтування поданого позову позивачка зазначала, що рішенням виконкому Зороківської сільської ради від 16.02.2000 року «Про надання земельних ділянок» позивачу надано в постійне користування земельну ділянку площею 0,29 га. для розвитку особистого підсобного господарства. Згідно довідки Вільської сільської ради Черняхівського району від 27.02.2020 року №207 на підставі вказаного рішення позивач з 16.02.2000 року по теперішній час користується цією земельною ділянкою, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, а розташована вона за адресою АДРЕСА_1 . Водночас, у 2019 році позивачка дізналась, що належна їй на праві користування земельна ділянка перебуває у власності відповідача ОСОБА_3 , яка повідомила позивачу про те, що вказана земельна ділянка є її особистою власністю. А тому, якщо позивач має намір продовжувати користуватись землею, може укласти з нею договір оренди. Враховуючи, що позивачка використовувала цю земельну ділянку для вирощування сільськогосподарських культур та зберігання сіна, вона була вимушена 30.08.2019 року укласти договір оренди даної земельної ділянки, оскільки побоювалась, що ОСОБА_3 може відчужити цю земельну ділянку або передати в оренду іншим особам, позбавивши її можливості користуватись своєю землею. В цей же час позивачка фактично і дізналась про те, що належна їй на праві користування земельна ділянка перебуває у власності відповідача ОСОБА_3 . В подальшому позивачка дізналась, що відповідачка ОСОБА_3 04 листопада 2019 року подарувала спірну земельну ділянку відповідачу ОСОБА_2 , що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №189778258 від 21.11.2019 року. Тому вважає, що Зороківська сільська рада передала у власність відповідачу ОСОБА_3 земельну ділянку, попередньо не вилучивши її у позивача в установленому порядку. Також позивач звертає увагу суду на те, що рішенням Зороківської сільської ради від 23.01.2009 року, на підставі якого відповідачу ОСОБА_3 було видано вищевказаний державний акт на земельну ділянку, затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) з передачею у власність - щодо земельної ділянки, площею 0,2500 га, яка розташована в АДРЕСА_2 , а не по АДРЕСА_3 . Таким чином, Зороківська сільська рада видала відповідачу ОСОБА_3 державний акт на земельну ділянку, а рішення про її передачу у власність відповідачу ОСОБА_3 не приймала. Дана обставина є самостійною підставою для визнання вказаного оспорюваного державного акта недійсним. Враховуючи, що відповідач ОСОБА_3 після набуття у власність спірної земельної ділянки передала її спочатку в оренду, а згодом подарувала, з метою повного відновлення порушених прав позивачки, заявляє як похідні вимоги про визнання вищевказаних договорів оренди та дарування недійсними.

Рішенням Черняхівського районного суду Житомирської області від 01 липня 2021 року у задоволенні позову відмовлено. Скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Черняхівського районного суду Житомирської області від 12.03.2020 року у вигляді накладення арешту на земельну ділянку площею 0,2500га., кадастровий номер :08:004:0089, що призначена для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Додатковим рішенням цього ж суду від 23 липня 2021 року заяву ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 суму понесених судових витрат на професійну правничу допомогу в загальному розмірі 20 000 гривень.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить вказане рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі. Скасувати додаткове рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні заяви про постановлення додаткового рішення. На думку апелянта, рішення суду першої інстанції незаконні та необґрунтовані, ухвалені з порушенням норм матеріального та процесуального права, а висновки суду не відповідають обставинам справи. Зокрема вказує, що рішенням Зороківської сільської ради від 23.01.2009 року, на підставі якого відповідачу ОСОБА_3 було видано державний акт на земельну ділянку, затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі з передачею у власність щодо земельної ділянки площею 0,2500 га, яка розташована в АДРЕСА_2 , а не по АДРЕСА_3 . Тому вважає, що Зороківська сільська рада видала відповідачці ОСОБА_3 державний акт на земельну ділянку, а рішення про її передачу у власність ОСОБА_3 не приймала. Відповідно, Зороківська сільська рада передала у власність відповідачці ОСОБА_3 земельну ділянку, попередньо не вилучивши її у позивачки в установленому порядку. Крім того вказує, що у зв`язку з тим, що суд першої інстанції визнав надані позивачем докази неналежними та недопустимими, вона звернулась до Оліївської сільської ради із заявою про проведення обстеження та виміру спірної земельної ділянки. Відповідно, 29 липня 2021 року комісією Оліївської сільської ради було проведено обстеження земельної ділянки в АДРЕСА_1 і виявлено, що на день перевірки гр. ОСОБА_1 використовує земельну ділянку площею 0,29 га. Згідно долученого до акту плану меж земельної ділянки, вбачається, що ОСОБА_1 користується земельною ділянкою площею 0,2900 га, в тому числі і земельною ділянкою площею 0,2500 га., яка на сьогоднішній день належить гр. ОСОБА_4 . Крім того, актом від 31 липня 2021 року, складеним депутатом Житомирської районної ради VIII скликання ОСОБА_5 було встановлено, що з початку 2000 року по теперішній час у користуванні гр. ОСОБА_1 знаходиться земельна ділянка орієнтовною площею 0,29 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Також вказує, що належним та допустим доказом факту постійного користування спірною земельною ділянкою матір`ю позивача - ОСОБА_6 , з 1990 року по 2000 рік є виписки з погосподарських книг Зороківської сільської ради Черняхівського району Житомирської області, особовий рахунок № НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_6 за період з 1986 по 1990 рік, з 1992 по 1995 рік та з 1997 по 2000 рік та викопіювання із плану землекористування до рішення засідання виконкому Зороківської сільської ради №11 від 16.02.2000 року про надання гр. ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0,29 га у постійне користування для розвитку особистого селянського господарства із земель запасу за підписом Зороківського сільського голови ОСОБА_7 . Апелянт звертає увагу суду апеляційної інстанції на ту обставину, що судом першої інстанції не було вирішено клопотань позивачки, які були подані разом із позовною заявою: клопотання про витребування у приватного нотаріуса Житомирського районного нотаріального округу Доброльожи В.В. договору дарування земельної ділянки та клопотання про виклик свідків. Вважає, що невирішення поданих до суду першої інстанції клопотань призвело до неповноти судового розгляду та порушення норм процесуального права.

Щодо оскарження додаткового рішення апелянт вказує, що ОСОБА_2 не було надано до суду належних та допустимих доказів на підтвердження оплати та здійснення повного та остаточного розрахунку за договором про надання правової допомоги №0804/20-1 від 08.04.2020 року в загальній сумі 20000,00 гривень. Таблиця про проведення розрахунків, яка міститься в додатку до договору №0804/20-1 про надання правової допомоги не є належним доказом оплати витрат за надання правової допомоги, а представництво інтересів гр. ОСОБА_2 адвокатом Костик В.В. здійснювалося на підставі договору про надання правової допомоги б/н від 15.03.2021 року, що підтверджується ордером на надання правової допомоги від 30.06.2021 року. У наданих суду матеріалах відсутні будь-які документи (квитанції), які б свідчили про фактичне здійснення оплати ОСОБА_2 адвокату Костик В.В. гонорару. Відсутній перелік робіт, що виконані адвокатом.

Розглянувши справу в межах доводів, викладених в апеляційній скарзі, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до копії архівного витягу рішення №11 засідання виконкому Зороківської сільської ради від 16.02.2000 року вирішено згідно поданої заяви ОСОБА_1 надати їй земельну ділянку із земель резерву у постійне користування для розвитку особистого підсобного господарства у розмірі 0,29 га.

Відповідно до копії державного акта серії ЯЕ №736904 про право власності на земельну ділянку ОСОБА_3 17 грудня 2009 року видано державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,2500 га за адресою АДРЕСА_1 , за цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку господарських будівель і споруд, кадастровий номер: :08:004:0089. Вказане право на земельну ділянку відповідно до витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку зареєстровано за ОСОБА_3 .

Відповідно до копії договору оренди землі від 30.08.2019 року та копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права земельна ділянка, площею 0,2500 га, з кадастровим номером :08:004:0089 передана позивачу ОСОБА_1 відповідачем ОСОБА_3 у строкове платне користування (оренда).

Під час апеляційного розгляду справи позивач подала письмове клопотання про відмову від позову в частині вимог про визнання недійсним договору оренди землі, припинення права оренди і скасування державної реєстрації права оренди.

Вислухавши думку учасників процесу та самої позивачки, яка підтримала клопотання, апеляційний суд виходить з наступного.

Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, що відповідно до частини третьої статті 13 ЦПК України передбачає у тому числі можливість для учасника справи розпоряджатися своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до статті 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

До ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення.

Відповідно до пункту 4 частини першої та частини другої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо позивач відмовився від позову і відмова прийнята судом. Про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу.

Згідно із частиною другою статті 256 ЦПК України у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається. Наявність ухвали про закриття провадження у зв`язку з прийняттям відмови позивача від позову не позбавляє відповідача в цій справі права на звернення до суду за вирішенням цього спору.

Згідно ст.373 ЦПК України в суді апеляційної інстанції позивач має право відмовитися від позову відповідно до загальних правил про ці процесуальні дії незалежно від того, хто подав апеляційну скаргу. Якщо заява про відмову від позову відповідає вимогам ст.ст. 206, 207 цього Кодексу, суд постановляє ухвалу про прийняття відмови позивача від позову, якою одночасно визнає нечинним судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, та закриває провадження у справі.

За таких обставин, враховуючи заяву позивача про відмову від позову, апеляційний суд вважає за необхідне прийняти відмову від позову в частині вимог про визнання недійсним договору оренди землі, припинення права оренди і скасування державної реєстрації права оренди, визнати в цій частині нечинним рішення суду першої інстанції та закрити провадження у справі.

Разом з тим, в частині інших вимог, заявлених в цій справі, апеляційний суд виходить з наступного.

Відповідно до копії інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №189778258 від 21.11.2019 року спірну земельну ділянку площею 0,2500 га, з кадастровим номером :08:004:0089 відповідач ОСОБА_3 04.11.2019 року подарувала відповідачу ОСОБА_2 .

Вказані обставини сторонами не заперечуються.

В той же час позивач оспорює факт належності ОСОБА_3 земельної ділянки площею 0,2500 га. з кадастровим номером :08:004:0089, розташованої за адресою АДРЕСА_1 , за цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку господарських будівель і споруд, посилаючись при цьому, що вкзана земельна ділянка за рішенням №11 засідання виконкому Зороківської сільської ради від 16.02.2000 року надана їй із земель резерву у постійне користування для розвитку особистого підсобного господарства у розмірі 0,29 га та відповідно при передачі ОСОБА_3 у неї не вилучена у встановленому порядку.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів, які у своїй сукупності підтверджували б вказані позивачем обставини щодо перебування у її користуванні переданої у власність відповідачці ОСОБА_3 земельної ділянки площею 0,2500 га. При цьому суд зазначав, що додані позивачем до позову довідки Вільської сільської ради за №№ 96,207 від 27.01.2020 та 27.02.2020 року як на підтвердження перебування спірної земельної ділянки у її користуванні, суд як належний, допустимий та достовірний доказ до уваги не взяв, оскільки їх зміст не підтверджений іншими доказами. Зокрема, суд врахував пояснення представника Вільської сільської ради, з яких слідує, що Вільська сільська рада не має достовірних даних, що саме земельна ділянка площею 0,2500 га, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , у 2000 році передана у постійне безперервне користування ОСОБА_1 . А також те, що надані у користування позивачу та відповідачу ОСОБА_3 у власність земельні ділянки є різними об`єктами в тому числі і за своїм цільовим призначенням.

Проте, в повній мірі погодитися з висновками суду неможливо, оскільки вони зроблені передчасно, без належного з`ясування всіх обставин справи.

Так, відповідно до ст.ст.14,41 Конституції України право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Гарантоване у ст.14 Конституції України право власності на землю може набуватися і реалізуватися громадянами, юридичними особами і державою виключно відповідно до закону.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Відповідно до ч.1 ст.321, ч.1 ст.386 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.

У відповідності до ч.2 ст.78 ЗК України право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Згідно положень статті 40 ЗК України громадянам України за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть передаватися безоплатно у власність або надаватися в оренду земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і гаражного будівництва в межах норм, визначених цим Кодексом.

До положень ст.79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

У відповідності до положень ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.1 ст.15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У відповідності до ч.ч.2,3 ст.152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; г) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Частиною 1 статті 393 ЦК України визначено, що правовий акт органу державної влади або органу місцевого самоврядування, який не відповідає закону і порушує права власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

Відповідно до пункту 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», розглядаючи позови про захист прав власників земельних ділянок і землекористувачів (про усунення перешкод у ( користуванні ними тощо), суд має перевіряти законність рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки іншій особі без вилучення (викупу) її в позивача в установленому порядку і за наявності для цього підстав ухвалювати рішення про його недійсність.

За ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст.ст.78,81 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтується на припущеннях. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі, щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст.76 ЦПК).

Згідно з ч.1 ст.82 ЦПК обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

В даному випадку матеріали справи свідчать про те, що спірна земельна ділянка була виділена позивачці у користування у 2000 році та що цією ділянкою остання користується протягом тривалого часу.

Цих обставин не заперечувала під час апеляційного розгляду відповідач ОСОБА_2 та Оліївська сільська рада, яка залучена до участі у справі в якості правонаступника Вільської сільської ради та ОСОБА_3 .

За наведених обставин та і з врахуванням положень ч.1 ст.82 ЦПК є підстави вважати про те, що спірна ділянка була виділена ОСОБА_3 неправомірно. А тому суд помилково ввжав про недоведеність позову в цій частині.

Разом з тим, вказуючи про користування спірною земельною ділянкою з 2000 року, позивачка протягом двадцяти років будь-яких дій щодо реєстрації своїх прав відносно даної земельної ділянки не здійснювала. В той же час уклала оспорюваний договір оренди з власником такої земельної ділянки, чим фактично визнала право на спірну земельну ділянку за іншою особою.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що підставою видачі оспорюваного Державного Акта про право власності на земельну ділянку ОСОБА_3 слугувало рішення Зороківської сільської ради від 23 січня 2009 року (т.1 а.с.16).

Цим же рішенням було передано у власність і позивачці 0,2351 га. землі у АДРЕСА_4 для обслуговування житлового будинку (т.1 а.с.11-15).

Крім того, позивачка, обіймаючи посаду бухгалтера Зороківської сільської ради, була доповідачем декількох питань, що виносилися на розгляд на засіданні сесії сільської ради 23.01.2009 року (т.3 а.с.73-79). Тобто, вона була присутня на засіданні сільської ради під час ухвалення вказаного рішення.

Наведені обставини достеменно підтверджують обізнаність позивачки про виділення спірної земельної ділянки ОСОБА_3 ще у 2009 році.

Також із змісту поданої позивачкою ОСОБА_1 щорічної декларації про доходи за 2017 рік вбачається, що про користування спірною ділянкою остання не зазначила, хоча вказала 12 інших земельних ділянок. Наведене дає підстави вважати про обізнаність позивачки з належним порядком оформлення права на землю. Проте протягом тривалого часу вона умисно не вчиняла будь-яких дій щодо оформлення права на спірну ділянку та з цим позовом звернулася до суду лише у березні 2020 року. У зв`язку з цим відповідачкою ОСОБА_8 було заявлено про пропуск позивачкою строку позовної давності.

Згідно з частиною першою статті 8 ЦПК України суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлює, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Терміни позовної давності, що є звичайним явищем в національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконують кілька завдань, у тому числі забезпечують юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (судове рішення від 20 вересня 2011 року у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Російської Федерації», пункт 570, та судове рішення від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства», пункт 51).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц зазначила, що порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», вжитих у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості й обов`язку особи знати про стан її майнових прав. Тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення його цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести те, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права.

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Саме такої позиції дотримуються суди при розглядів спорів (зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі №369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц, від 7 листопада 2018 року у справі №575/476/16-ц тощо).

Відповідно до вимог статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення; сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (№o. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).

Такий висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року № 6-2469цс16.

В даному випадку матеріали справи свідчать про те, що під час розгляду справи як судом першої інстанції, так і апеляційним судом були створені всі необхідні умови для всебічного та повного дослідження обставин справи. Разом з тим, позивач не надала суду належних доказів про те, що строк звернення до суду нею пропущено з поважних причин.

За наведених обставин та у зв`язку із зробленою відповідачкою заявою про застосування позовної давності, апеляційний суд вважає, що в позові в частині вимог про про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку та договору дарування слід відмовити саме з цих підстав.

Тобто, оскаржуване рішення в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову в позові з інших підстав.

Що стосується доводів апеляційної скарги в частині додаткового рішення, суд враховує наступне.

Відповідно до ст.270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати; судом не вирішено питання про судові витрати; суд не допустив негайного виконання рішення. Заяву про ухвалення додаткового рішення може бути подано до закінчення строку на виконання рішення. Суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення.

Відповідно до п.п.1,2 ч.2 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача.

Частинами 1,3 ст.133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ст.137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

З матеріалів справи вбачається, що 01.07.2021 року, під час пояснень по справі, заперечень щодо позовних вимог позивача, адвокатом Костиком В.В. було заявлено, що відповідачем понесені витрати на правову допомогу у даній справі в орієнтовному розмірі 20 000 (двадцять тисяч) гривень, та про які буде просити відповідач стягнути в порядку ухвалення додаткового рішення у справі.

Відповідно до Свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серія ЖТ № 000792 від 25.10.2016 зазначено, що гр. ОСОБА_9 має право на заняття адвокатською діяльністю ( а.с.138).

Доказами понесення витрат на професійну правничу допомогу відповідачем ОСОБА_2 надано: договір №0804/20-1 про надання правової допомоги, укладеного 08.04.2020 між адвокатом Костиком Віктором Васильовичем та ОСОБА_2 .

Згідно п.4.1 зазначеного договору вбачається, що за виконання роботи, що передбачена умовами цього договору, клієнт сплачує суму, в розмірі, порядку та строки, що визначені у додатку 1 до цього договору. У додатку до договору визначено, що загальний розмір оплати за надання правової допомоги складає 20 000 (двадцять тисяч) гривень. Оплата проводиться протягом одного дня з моменту винесення рішення.

02.07.2021 року відповідачем проведено розрахунок в розмірі обумовленої суми оплати за надання правової допомоги в розмірі 20000 грн. про що має місце відмітка зворотної сторони додатку №1 «Проведені розрахунки» та акт приймання-передачі.

З огляду на викладене, враховуючи умови договору про надання правової допомоги за яким оплата послуг за надання правової допомоги визначена у вигляді фіксованої суми, без застережень щодо її зміни в залежності від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу, можливо дійти висновку, що витрати, понесені відповідачем на правову допомогу в розмірі 20000 гривень є реальними, підтвердженими матеріалами справи, а тому підлягали стягненню з позивача на користь відповідача.

Вказане узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 28.12.2020 року у справі №640/18402/19.

За наведених обставин апеляційний суд не вбачає підстав для скасування додаткового рішення.

Керуючись ст.ст.258,259,367,374,376,381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволити частково.

Прийняти відмову від позову ОСОБА_1 в частині вимог про визнання недійсним договору оренди землі, припинення права оренди і скасування державної реєстрації права оренди. Скасувати рішення Черняхівського районного суду Житомирської області від 01 липня 2021 року в цій частині вимог та закрити провадження у справі.

Рішення Черняхівського районного суду Житомирської області від 01 липня 2021 року в частині вимог про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку та договору дарування скасувати. Ухвалити в цій частині вимог нове рішення про відмову в позові з інших підстав.

Додаткове рішення Черняхівського районного суду від 23 липня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий: Судді: