ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/711/23Головуючий по 1 інстанції
Справа №691/331/22 Категорія: 305010900 Подорога Л.В.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2023 рокум. Черкаси

Черкаський апеляційний суд у складі колегії суддів:

Гончар Н.І., Новікова О.М., Сіренка Ю.В.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ;

відповідач - приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Арсенал Страхування»;

третя особа - Приватне акціонерне товариство «Українська Страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп»

особа, яка подала апеляційну скаргу - представник відповідача - адвокат Мамедова Інга Русланівна;

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал Страхування» - адвоката Мамедової Інги Русланівни на рішення Городищенського районного суду Черкаської області від 10 березня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал Страхування», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Приватне акціонерне товариство «Українська Страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» про відшкодування шкоди, заподіяної смертю фізичної особи,

в с т а н о в и в:

у травні 2022 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду із вказаним позовом, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що водій ОСОБА_3 15.01.2019 керуючи автомобілем «Volkswagen LT 35», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись по автодорозі «Київ - Знам`янка» від с. Орловець у напрямку м. Городище Черкаської області, на 176 км + 500 метрів виїхав на зустрічну смугу, де вчинив зіткнення з автомобілем марки «ВАЗ-2101», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_1 , який рухався у зустрічному напрямку.

Внаслідок ДТП, пасажир автомобіля марки «ВАЗ - 2101», реєстраційний номер НОМЕР_2 ОСОБА_4 , від отриманих травм померла у Городищенському РТМО.

За фактом ДТП розпочато досудове розслідування кримінального провадження № 000013 від 15.01.2019. Вказане кримінальне провадження перебуває на розгляді в суді.

У результаті вказаної ДТП та наслідків від неї, чоловікові та сину потерпілої - було завдано шкоду та у них виникло право на її відшкодування.

Станом на час вчинення ДТП, цивільно-правова відповідальність, пов`язана з експлуатацією забезпеченого транспортного засобу марки «Volkswagen LT 35» була застрахована у ПрАТ «Страхова компанія «Арсенал Страхування» відповідно до договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Представник позивачів повідомив відповідача про настання страхового випадку та звернувся у встановленому законом порядку із заявами про виплату страхового відшкодування, однак відповідач так і не здійснив у встановлені строки страхового відшкодування, тому позивачі звернулися до суду.

З урахуванням ЗУ «Про Державний бюджет» позивачі вважають, що вони мають право на страхове відшкодування та загальний розмір страхового відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю фізичної особи, становить 50076 грн. і частка, яка припадає на кожного з позивачів складає 25038 грн., яку вони просили стягнути з відповідача. Також просили стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу в сумі по 9000 грн. кожному.

Рішенням Городищенського районного суду Черкаської області від 10 березня 2023 року позов задоволено частково та стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал Страхування» на користь ОСОБА_1 страхове відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю фізичної особи, у розмірі 25038 грн та судові витрати в сумі 6857 грн. 14 коп.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал Страхування» на користь ОСОБА_2 страхове відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю фізичної особи, у розмірі 25038 грн. та судові витрати в сумі 6857 грн. 14 коп.

В іншій частині позову відмовлено.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал Страхування» на користь держави судовий збір у сумі 992 грн. 40 коп.

Рішення суду обґрунтоване тим, що ПрАТ «Страхова Компанія «Арсенал Страхування» як страховик є зобов`язальним суб`єктом перед потерпілим, якому він повинен виплатити страхове відшкодування замість особи, яка завдавала шкоду, у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку.

Суд також прийшов до висновку, що розмір судових витрат на правничу допомогу, який підлягає стягненню із відповідача на користь позивачів, становить 13714,28 грн. та, відповідно, частка кожного з позивачів складає 6857,14 грн.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, представник відповідача - адвокат Мамедова Інга Русланівна подала апеляційну скаргу і просить скасувати рішення Городищенського районного суду Черкаської області від 10 березня 2023 року та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

В апеляційній скарзі вказує, що відсутнє порушене, невизнане або оспорювань страховиком право позивача, оскільки рішення, що набрало законної сили, у кримінальній справі 691/741/19 відсутнє, строк для прийняття рішення страховиком на момент звернення позивача до суду із позовом до страховика не настав, виходячи із положень абз. 4 п. 36.2 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Зазначає, що саме під час розгляду кримінальної справи суд при ухваленні вироку або орган досудового розслідування, або прокурор при закритті кримінального провадження з підстав, передбачених законом, повинні встановити та відобразити у відповідному вироку чи постанові наявність або відсутність причинно-наслідкового зв`язку між подією ДТП, що мала місце 08.06.2020 та смертю ОСОБА_4 , наявність або відсутність обставин непереборної сили, що спричинили ДТП тощо, що у відповідності до положень ст. 91 КПК України, відноситься до предмету доказування у кримінальному провадженні.

Стверджує, що наявність кримінального провадження є лише підставою для припинення перебігу строків, визначених п. 36.2 ст. 36 Закону для прийняття страховиком одного із двох рішень, визначених цією ж нормою: про здійснення страхового відшкодування чи про відмову у здійсненні страхового відшкодування. Аналіз вказаної норми дає підстави вважати, що припинення перебігу строків відбувається автоматично та не залежить від волевиявлення страховика.

Вважає, що оскільки рішення про здійснення або відмову у здійсненні страхового відшкодування позивачам страховиком не приймалось, так як строк для прийняття такого рішення не настав, права позивача страховиком не порушені, отже, звернення позивача до суду є передчасним, що не враховано місцевим судом.

Вказує, що суд не врахував, що спеціальні норми Закону у даному випадку мають перевагу над загальними нормами Цивільного кодексу України.

Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив.

Перевіривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до наступного.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що згідно із довідкою про дорожньо-транспортну пригоду № 991949 від 15.01.2019, витягу з ЄРДР № 0000013 від 15.01.2019 та свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 від 22.01.2019, водій транспортного засобу «Volkswagen LT 35» реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_3 15.01.2019 близько 13:20 год., рухаючись на автодорозі Київ - Знам`янка на 176 км + 500 м. виїхав на зустрічну смугу руху, де вчинив зіткнення з автомобілем «ВАЗ-2101», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_1 , який рухався у зустрічному напрямку. Внаслідок ДТП пасажир автомобіля марки «ВАЗ - 2101», реєстраційний номер НОМЕР_2 , ОСОБА_4 отримала травми та була доставлена до Городищенського РТМО, де померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно із полісом № АМ4370162, який діяв станом на 15.01.2019, транспортний засіб «Volkswagen LT 35», реєстраційний номер НОМЕР_1 , був застрахований у ПрАТ «Страхова Компанія «Арсенал Страхування».

Позивач ОСОБА_1 відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу, серії НОМЕР_4 від 17.07.1993, перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4

Позивач ОСОБА_2 відповідно до свідоцтва про народження, серії НОМЕР_5 від 14.06.1994, є сином померлої ОСОБА_4 .

За довідкою про склад сім`ї Вільшанської селищної ради від 07.05.2020 № 207, ОСОБА_4 була зареєстрованою та спільно проживала з чоловіком ОСОБА_1 та сином ОСОБА_2 по АДРЕСА_1 .

Згідно з повідомленням Городищенського РВ ДРАЦС від 11.06.2020 № 961/22.8-04-03, окрім сина ОСОБА_2 у громадянки ОСОБА_4 інших дітей не виявлено.

ОСОБА_1 і ОСОБА_2 звернулися до ПрАТ «Страхова Компанія «Арсенал Страхування» із повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду та заявами на виплату страхового відшкодування в сумі по 25038,00 грн. кожному.

За повідомленням ПрАТ «Страхова Компанія «Арсенал Страхування» № 5/К від 06.05.2021, останнім не приймалося жодних рішень стосовно ДТП, яка мала місце 15.01.2019 за участі транспортного засобу «Volkswagen LT 35», реєстраційний номер НОМЕР_1 та транспортного засобу «ВАЗ - 2101», реєстраційний номер НОМЕР_2 , пасажир якого ОСОБА_4 від отриманих ушкоджень померла, оскільки триває розгляд кримінальної справи за наслідками ДТП.

Задовольняючи позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивачів страхового відшкодування, суд першої інстанції виходив із того, що у відповідача, як страховика цивільної відповідальності особи - володільця джерела підвищеної небезпеки, внаслідок дії якого настала смерть потерпілої ОСОБА_4 , виник обов`язок зі сплати страхового відшкодування.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції із наступних підстав.

Згідно зі статтею 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Статтею 1 Закону України «Про страхування» передбачено, що страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України).

Відповідно до статті 980 ЦК України предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності).

Види обов`язкового страхування в Україні визначені у статті 7 Закону України «Про страхування». До них пункт 9 частини першої вказаної статті відносить страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Закон № 1961-IV регулює відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України.

Відповідно до статті 6 Закону № 1961-IV страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

В пункті 22.1 статті 22 Закону № 1961-IV вказано, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи. У разі настання події, яка є підставою для проведення регламентної виплати, Моторне (транспортне) страхове бюро України (далі - МТСБУ) у межах страхових сум, що були чинними на день настання такої події, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок ДТП, є: шкода, пов`язана з лікуванням потерпілого; шкода, пов`язана з тимчасовою втратою працездатності потерпілим; шкода, пов`язана із стійкою втратою працездатності потерпілим; моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий - фізична особа зазнав у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; шкода, пов`язана із смертю потерпілого (пункт 23.1 статті 23 Закону № 1961-IV).

Статтею 27 Закону визначено, що страхове відшкодування (регламентна виплата) виплачується, якщо смерть потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди настала протягом одного року після дорожньо-транспортної пригоди та є прямим наслідком цієї дорожньо-транспортної пригоди.

Страховик (у випадках, передбачених підпунктами "г" і "ґ" пункту 41.1 та підпунктом "в" пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами.

Відшкодування шкоди, пов`язаної із смертю потерпілого, може бути виплачено у вигляді одноразової виплати. Загальний розмір усіх здійснених страхових відшкодувань (регламентних виплат) за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю однієї особи, не може перевищувати страхову суму за таку шкоду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц зазначено, що відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом № 1961-IV у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961-IV). Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди.

Таким чином, обов`язок з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування покладається на страховика.

В пункті 35.1 статті 35 Закону № 1961-IV зазначено, що для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про ДТП подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування.

Згідно з пунктом 36.1 статті 36 Закону № 1961-IV страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду, у разі якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку. Якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати (регламентної виплати) за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

Абзацами першим-третім пункту 36.2 статті 36 Закону № 1961-IV передбачено, що страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про ДТП, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний: у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його; у разі невизнання майнових вимог заявника або з підстав, визначених статтями 32 та/або 37 цього Закону, - прийняти вмотивоване рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати).

У абзаці 4 пункту 36.2 статті 36 Закону вказано, якщо ДТП розглядається в цивільній, господарській або кримінальній справі, перебіг цього строку припиняється до дати, коли страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) стало відомо про набрання рішенням у такій справі законної сили.

У апеляційній скарзі страховик посилається на те, що він не відмовляв позивачам у виплаті страхового відшкодування, а відповідно до положень пункту 36.2 статті 36 Закону № 1961-IV зупинив прийняття рішення до отримання судового рішення у кримінальному провадженні, оскільки вину особи у скоєному ДТП не встановлено, то звернення позивача до суду з позовом в цій справі є передчасним.

Наведені висновки скаржника ґрунтуються на неправильному трактуванні норм матеріального права.

Згідно з частинами першою, другою, п`ятою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Таким чином, Закон містить вказівку на перерозподіл обов`язку доказування та зобов`язує саме відповідача довести, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, була спричинена внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Разом з тим шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела.

Такий правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 березня 2018 року у справі № 204/3783/16-ц (провадження № 61-1141св18).

З огляду на презумпцію вини заподіювача шкоди, передбаченої частиною другою статті 1166 ЦК України, відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоду було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК України, пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК України).

Порядок та умови відшкодування шкоди безпосередньо встановлено ЦК України, відповідно до якого умовами відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є протиправність поведінки заподіювача шкоди, наявність цієї шкоди у потерпілого і причинного зв`язку між ними.

При цьому слід враховувати, що особливі правила статті 1187 ЦК України діють тоді, коли шкоду завдано тими властивостями об`єкта, через які діяльність із ним визнається джерелом підвищеної небезпеки.

Головною особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки.

Разом із цим відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого.

Під умислом потерпілого слід розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними.

Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди.

Такі правові висновки зроблені в постановах Верховного Суду від 05 червня 2019 року у справі № 466/4412/15-ц (провадження № 61-37654св18), від 15 серпня 2019 року у справі № 756/16649/13-ц (провадження № 61-26702св18), від 02 жовтня 2019 року у справі № 447/2438/16-ц (провадження № 61-26195св18), від 11 грудня 2019 року у справі № 601/1304/15-ц (провадження № 61-33216св18), від 03 червня 2020 року у справі № 345/3335/17 (провадження № 61-22598св18), від 07 жовтня 2020 року у справі № 742/637/19 (провадження № 61-320св20).

Матеріали справи не містять доказів, що ДТП сталася внаслідок умислу потерпілої ОСОБА_4 або непереборної сили.

Отже, цивільно-правова відповідальність за шкоду, заподіяну в результаті дії джерела підвищеної небезпеки настає без вини її заподіювача. Тому страховик хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом № 1961-IV порядку.

При цьому наявність чи відсутність у страховика обов`язку з виплати страхового відшкодування замість завдавача шкоди не є предметом розгляду в кримінальному провадженні. Тому відсутність судового рішення у кримінальному провадженні не може бути підставою для відмови в задоволенні позовних вимог потерпілої особи до страховика про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок ДТП.

Крім того, вищенаведеним пунктом 36.2 статті 36 Закону № 1961-IV визначено лише підставу припинення здійснення страхового відшкодування у разі, якщо ДТП розглядається в цивільній, господарській або кримінальній справі, та не передбачено можливості відмови у стягненні страхового відшкодування у справі, яка вже розглядається судом в порядку цивільного судочинства, за наслідками такого розгляду.

Така позиція викладена у постанові Верховного Суду від 16 лютого 2022 року у справі № 242/1930/21.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає правильним висновок суду щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог і стягнення із відповідача на користь позивачів страхового відшкодування.

Так, позивачі у встановленому законом порядку звернулись до відповідача із заявами про виплату страхового відшкодування. Доказів порушення такого порядку чи неподання відповідних документів відповідачем не надано.

Водночас відповідач в порушення вимог Закону не прийняв рішення про виплату страхового відшкодування у встановлені пунктом 36.2 статті 36 Закону строки, тому порушені права позивачів підлягають судовому захисту.

Розмір страхового відшкодування та суму, яка підлягає до стягнення з відповідача на користь кожного позивача, судом першої інстанції визначено правильно, з урахуванням положень статті 27 Закону.

З огляду на викладене, оскільки судом першої інстанції ухвалено законне та обґрунтоване рішення, а доводи апеляційної скарги ґрунтуються на неправильному тлумаченні закону, колегія суддів не вбачає підстав для зміни чи скасування рішення суду.

Оскільки суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про необхідність залишення рішення суду першої інстанції без змін, відповідно до положень ч. 13 ст. 141 ЦПК України, апеляційний суд не змінює розподіл судових витрат, здійснений судом першої інстанції.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу представника приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал Страхування» - адвоката Мамедової Інги Русланівни слід залишити без задоволення, а рішення Городищенського районного суду Черкаської області від 10 березня 2023 року - залишити без змін.

Керуючись статтями 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал Страхування» - адвоката Мамедової Інги Русланівни залишити без задоволення.

Рішення Городищенського районного суду Черкаської області від 10 березня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції з підстав та на умовах, викладених у статті 389 ЦПК України.

Судді