Номер провадження: 22-ц/813/3702/23
Головуючий у першій інстанції Мирончук Н.В.
Доповідач Стахова Н. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.03.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів Судової палати у цивільних справах:

головуючого судді Стахової Н. В.

суддів Карташова О.Ю., Коновалової В.А.

при секретарі

судового засідання Мокана В.В.

учасники справи:

позивач - Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк»

відповідач ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 29 вересня 2022 року, ухваленого у складі судді Мирончук Н.В., в приміщенні того ж суду, за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2021 року Акціонерне товариство Комерційний банк Приватбанк (далі позивач, АТ КБ «(Приватбанк») звернулося до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_1 (далі відповідач 1), ОСОБА_2 (далі відповідач 2) про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Свій позов обґрунтовує тим, що 16 травня 2008 року між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № OD7KAE00000312, за умовами якого відповідач 1 отримала кредит в розмірі 17110,61 доларів США на термін до 15.05.2013 та зобов`язалася повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитними коштами в порядку, на умовах та в строки, визначені даним договором.

АТ КБ Приватбанк свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, надавши ОСОБА_1 кредит у розмірі 17110,61 доларів США, але відповідачка 1 погашення кредиту у встановленому порядку та строки не здійснила, у зв`язку з чим за відповідачем 1 утворилася заборгованість за період з 09.07.2018 по 09.07.2021, яка складається з 905,54 доларів США 3% річних від простроченої суми.

16.05.2018 в забезпечення виконання зобов`язання за договором №OD7KAE00000312 від 16.05.2008 між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки.

З огляду на те, що відповідач 1 порушив грошове зобов`язання з виплати суми заборгованості, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення трьох відсотків річних відповідно до ст.625 ЦК України.

Враховуючи наведене, позивач просить стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь АТ КБ «Приватбанк» три відсотки річних в розмірі 905,54 доларів США, що за курсом 27,28 відповідно до службового розслідування НБУ від 09.07.2021 складає 24703,13 грн станом на 09.07.2021 та судові витрати.

Заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеса від 29 червня 2022 року позов задоволено частково.

Ухвалено стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» 3% річних, нарахованих на суму простроченої заборгованості за грошовими зобов`язаннями за період з 09.07.2018 по 09.07.2021, згідно кредитного договору № OD7KAE00000312, від 16.05.2008, в розмірі 905,54 доларів США, що за курсом 27,28 відповідно до службового розпорядження НБУ від 09.07.2021 складає 24703,13 грн, станом на 09.07.2021.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

В решті позовних вимог - відмовлено.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що за своєю правовою природою договір поруки є додатковим зобов`язанням, що забезпечує належне виконання основного зобов`язання та виникає за умови його існування, а відтак у поручителя не виникає власних зобов`язань перед кредитором і він несе виключно солідарну відповідальність за неналежне виконання боржником своїх зобов`язань; зі змісту договору поруки ОСОБА_2 , як поручитель, не брав на себе зобов`язання поручатися перед кредитором позичальника за виконання ним своїх зобов`язання щодо сплати трьох процентів річних за прострочення виконання грошового зобов`язань згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України; в матеріалах справи відсутні докази тому, що ОСОБА_2 було надіслано позивачем письмову вимогу із зазначенням саме цього невиконаного зобов`язання; договір поруки є припиненим, оскільки термін повернення кредиту за кредитним договором настав.

В апеляційній скарзі представник позивача АТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні вимог про стягнення 3% річних за прострочення виконання боргового зобов`язання з поручителя ОСОБА_2 , та постановити нове судове рішення, яким позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» в цій частині задовольнити. В іншій частині заочне рішення не оскаржується.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у стягненні трьох процентів річних з поручителя, оскільки строк поруки не сплинув, так як Банк звертався з вимогою до поручителя про стягнення заборгованості за кредитним договором, наслідком чого стало ухвалення судового рішення про стягнення боргу. Так, рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 02.03.2016 задоволено вимоги Банку та стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 суму заборгованості в загальному розмірі 43006,13 дол. США, нараховану за договором станом на 29.01.2015. Отже, ухвалення вказаного рішення не свідчить про припинення договірних правовідносин та не є підставою для звільнення боржників від відповідальності за невиконання ними грошового зобов`язання. АТ КБ "Приватбанк" вказує, що суд першої інстанції застосував норми матеріального права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15ц, від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12, від 08.11.2019 у справі № 127/15672/16ц, від 04.06.2019 у справі № 916/190/18, у постанові Верховного Суду від 20.05.2021 у справі № 910/3077/20.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 , зазначає, що рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 02.03.2016 не може бути прийнято до уваги як доказ у справі. Велика Палата ВС кваліфікує проценти річних, передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України, як спеціальну форму відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання. Проценти річних не є неустойкою і не мають штрафного характеру, про що наголошує Велика Палата у постановах від 16.01.2019 у справі № 373/2054/16ц та від 08.11.2019 у справі № 127/15672/16ц. Законодавцем надано право сторін на визначення чіткого обсягу відповідальності поручителя перед кредитором в умовах відповідного договору. Умовами п.1,2,16 договору поруки від 16.05.2008 №OD7KAE00000312 сторонами конкретизировано зобов`язання поручителя, за які він несе відповідальність перед кредитором, а саме: за повернення кредиту, сплату процентів за користування кредитними коштами, винагороди, комісії, можливих штрафних санкцій за невиконання або неналежне виконання зобов`язань. ОСОБА_2 не надавав згоду на свою відповідальність за несплату ОСОБА_1 трьох процентів річних. Письмову вимогу із зазначенням невиконаного ОСОБА_1 зобов`язань із сплати трьох процентів річних позивач ОСОБА_2 не направляв. Крім того, відповідно до п.12 Договору поруки, порука за цим договором припиняється після закінчення 5 днів з дня настання терміну повернення кредиту за Кредитним договором. Оскільки термін повернення кредиту настав, тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що договір поруки є припиненим.

В судове засідання сторони не з`явилися, причин неявки не повідомили, були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду справи.

Представник відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3 у судовому засіданні апеляційну скаргу не визнала, просила відмовити у її задоволенні, рішення першої інстанції залишити без змін, надала пояснення аналогічні викладеним у відзиві на апеляційну скаргу.

Заслухавши суддю доповідача, доводи представника відповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Проте, вказане рішення не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам закону.

З поданої апеляційної скарги вбачається, що позивач оскаржує рішення в частині відмовлених позовних вимог до поручителя, а тому, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з роз`ясненнями, які містяться у п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України №12 від 24 жовтня 2008 року «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку», у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновки щодо не оскаржуваної частини рішення ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення.

Відмовляючи у задоволенні позову до ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що за своєю правовою природою договір поруки є додатковим зобов`язанням, що забезпечує належне виконання основного зобов`язання та виникає за умови його існування, а відтак у поручителя не виникає власних зобов`язань перед кредитором і він несе виключно солідарну відповідальність за неналежне виконання боржником своїх зобов`язань; зі змісту договору поруки ОСОБА_2 , як поручитель, не брав на себе зобов`язання поручатися перед кредитором позичальника за виконання ним своїх зобов`язання щодо сплати трьох процентів річних за прострочення виконання грошового зобов`язання згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України; в матеріалах справи відсутні докази тому, що ОСОБА_2 було надіслано позивачем письмову вимогу із зазначенням саме цього невиконаного зобов`язання; договір поруки є припиненим, оскільки термін повернення кредиту за кредитним договором настав.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 16.05.2008 між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитно заставний договір № OD7KAE00000312, за умовами якого (п.2.1 ст.2) банк зобов`язався надати позичальнику кредит в розмірі 17110,61 доларів США зі строком повернення до 15.05.2013, а позичальник зобов`язався прийняти, належним чином використати та повернути кредит і сплатити проценти за користування кредитними коштами, а також інші платежі відповідно до умов договору. Кредит надається на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання.

На виконання умов кредитного договору банком надано позичальнику кредитні кошти в розмірі 17110,61 доларів США.

16.05.2008 в забезпечення виконання зобов`язань позичальника за кредитно заставним договором № OD7KAE00000312 від 16.05.2008 банком (позивачем, кредитором за договором) та ОСОБА_2 (відповідачем, поручителем за договором) укладено договір поруки, за умовами пункту 2 якого поручитель поручився перед кредитором за виконання позичальником зобов`язань по кредитному договору в тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, відсотків за користування кредитом, комісій, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків.

Відповідно до п. 3, 4 договору поруки встановлено, що поручитель несе солідарну відповідальність з боржником перед кредитором за порушення виконання зобов`язань по кредитному договору. Поручитель ознайомлений з умовами кредитного договору.

Положеннями п.п. 11,12 договору поруки передбачено, що договір поруки набирає чинності з моменту підписання сторонами і діє до повного виконання зобов`язань за кредитним договором. Порука також припиняється після закінчення 5 (п`яти) років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором.

У 2015 року ПАТ КБ Приватбанк звернувся до Малиновського районного суду міста Одеси з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором № OD7KAE00000312 від 16.05.2008, яка утворилася станом на 29.01.2015 в сумі 43006,13 доларів США, що еквівалентно 685 947,75 грн, з яких: 10052,34 доларів США заборгованість за кредитом; 3437,54 доларів США- заборгованість по процентам за користування кредитом; 822,20 доларів США заборгованість за комісією; 26631,21 доларів США пеня, а також штрафи відповідно до договору: 15,67 доларів США- штраф (фіксована частина); 2047,16 доларів США штраф (процентна складова).

Рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 02.03.2016 у справі №522/4078/15-ц, стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» заборгованість в сумі 43006,13 доларів США, що еквівалентно 685 947,75 грн, з яких: 10052,34 доларів США заборгованість за кредитом; 3437,54 доларів США- заборгованість по процентам за користування кредитом; 822,20 доларів США заборгованість за комісією; 26631,21 доларів США пеня, а також штрафи відповідно до договору: 15,67 доларів США- штраф (фіксована частина); 2047,16 доларів США штраф (процентна складова).

Предметом спору в цій справі є матеріально-правова вимога про стягнення солідарно з відповідачів як боржника та поручителя 3% річних, нарахованих за період прострочення виконання зобов`язань боржника за кредитним договором № OD7KAE00000312 від 16.05.2008 по поверненню тіла кредиту та сплаті процентів за користування ним, комісії, пені та штрафів, суми яких стягнуто з відповідачів судовим рішенням в межах справи № 522/4078/15-ц.

Відповідно до частини першої статті 14 ЦК України, цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

За змістом положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (стаття 530 ЦК України).

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Виконання зобов`язання може забезпечуватися порукою (частина перша статті 546 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Частиною четвертою статті 559 ЦК України передбачено, що порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом трьох років від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом трьох років з укладення договору поруки.

Отже, аналіз змісту частини четвертої статті 559 ЦК України свідчить, що закон не пов`язує припинення поруки з прийняттям судом рішення про стягнення з боржника або поручителя боргу за зобов`язанням забезпеченим порукою та триває до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання (зазначений висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії Касаційного господарського суд від 20 травня 2021 року по справі № 910/3077/20).

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених кредитним договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Положеннями статті 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Зокрема, статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу.

Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

При цьому в статті 625 ЦК України визначено загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Норми цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Зазначений висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі №686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18).

Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України сум.

Зазначена позиція підтверджена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 у справі №916/190/18, провадження № 12-302гс18.

Колегія суддів зазначає, що у розгляді даної справи має бути враховано також висновок Великої Палати Верховного Суду які викладено у постанові від 26.01.2021 у справі №522/1528/15-ц (провадження 14-67цс20).

Так, згідно з висновками Великої Палати Верховного Суду які викладено у постанові від 26.01.2021 у справі №522/1528/15-ц (провадження 14-67цс20) закон не пов`язує припинення поруки з прийняттям судом рішення про стягнення з боржника або поручителя боргу за зобов`язанням, забезпеченим порукою. У постанові від 26.01.2021 Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку, сформульованого в постанові від 31.102018 у справі №202/4494/16-ц (провадження №14-318цс18), згідно з яким наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості саме по собі свідчить про закінчення строку дії договору; на правовідносини, які виникають після ухвалення рішення про стягнення заборгованості, порука не поширюється, якщо інше не встановлене договором поруки та зазначила, що "наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості свідчить, що суд дійшов висновку про те, що строк виконання зобов`язання настав, причому саме за тією вимогою, яку задоволено судом, та встановив наявність обов`язку відповідача (відповідачів) сплатити заборгованість.

Рішення суду про стягнення заборгованості, у тому числі з поручителя, не змінює змісту відповідного правовідношення - характер та обсяг прав і обов`язків сторін залишаються незмінними, додається лише ознака безпосередньої можливості примусового виконання. До моменту здійснення такого виконання або до припинення зобов`язання після ухвалення судового рішення з інших підстав (наприклад, унаслідок зарахування зустрічних однорідних вимог) відповідне зобов`язання продовжує існувати. Отже, саме по собі набрання законної сили рішенням суду про стягнення з боржника або поручителя заборгованості за кредитним договором не змінює та не припиняє ані кредитного договору, ані відповідного договору поруки, доки не виникне договірна чи законна підстава для такого припинення.

Враховуючи, що відповідачами порушено виконання грошового зобов`язання визначеного судом, висновок суду першої інстанції про те, що в силу вимог ст. 554 ЦК України та умов договору поруки у позивача не виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення 3% річних відповідно до статті 625 ЦК України з поручителя є помилковим.

Колегія суддів зазначає, що з ухваленням рішення про стягнення боргу у 2016 році зобов`язання відповідача 2, як поручителя, сплатити заборгованість за кредитним договором не припинилося та триває до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання, а відтак позивач, як кредитор, має право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України, за увесь час прострочення до повного та фактичного виконання грошового зобов`язання.

Отже, висновок суду першої інстанції, що у поручителя не виникає власних зобов`язань перед кредитором і він несе виключно солідарну відповідальність за неналежне виконання боржником своїх зобов`язань, не заслуговує на увагу, так як наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором кредиту солідарно як з боржника так і з поручителя, яке не виконане останніми, не звільняє їх від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України. Вказана правова норма не містить застережень щодо неможливості солідарної відповідальності боржників за порушення грошового зобов`язання.

При цьому, колегія суддів враховує правову позицію Великої Палати Верховного Суду викладену у постанові від 08.11.2019 у справі №127/15672/16-ц в якій викладено висновки про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Враховуючи наведене вище, суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовної вимоги про стягнення з відповідача 2 3% річних в розмірі 905,54 доларів США, нарахованих за час прострочення позичальником виконання зобов`язань у період з 09.07.2018 по 09.07.2021.

З огляду на наведене вище, доводи скаржника з приводу неправильного застосування норм матеріального права та порушення вимог процесуального права, що є підставою для скасування судового рішення, а також з приводу невідповідності висновків суду знайшли своє підтвердження під час апеляційного перегляду.

Враховуючи викладене, заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 29.06.2022 підлягає скасуванню в частині відмови у задоволенні позовних вимог АТ «КБ «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення 3% річних, з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог позовних вимог АТ «КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення 3% річних за період з 09.07.2018 по 09.07.2021 в сумі 905,54 доларів США.

В ч. 1 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Як вбачається із матеріалів справи, позивачем при поданні позовної заяви сплачено судовий збір в сумі 2270 грн, що підтверджується платіжним дорученням від 22 жовтня 2020 року (а.с.30).

Згідно платіжного доручення від 15 вересня 2022 року позивачем понесені витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 3405 грн (а.с. 120).

Оскільки позовні вимоги акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» підлягають задоволенню, то з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» підлягають стягненню витрати зі сплати судового збору в сумі 5675 в рівних частках.

Керуючись ст.ст. 367, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» задовольнити.

Заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 29 червня 2022 змінити.

Скасувати заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 29 червня 2022 в частині відмови у задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ),який є солідарним боржником з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_2 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (місцезнаходження юридичної особи: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1-Д; ) три проценти річних, нараховані на суму простроченої заборгованості за грошовими зобов`язаннями за період з 09.07.2018 по 09.07.2021,згідно кредитного договору № OD7KAE00000312, від 16.05.2008, в розмірі 905,54 доларів США, що за курсом 27,28 відповідно до службового розпорядження НБУ від 09.07.2021 складає 24703,13 грн, станом на 09.07.2021.

Заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 29 червня 2022 року в частині стягнення судових витрат з ОСОБА_1 скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення, яким стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_2 ), ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (місцезнаходження юридичної особи: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1-Д; ) судовий збір у сумі 5675 грн в рівних частках.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Дата складення повного тексту постанови 31 березня 2023 року.

Головуючий Н.В. Стахова

Судді О.Ю. Карташов

В.А. Коновалова