Провадження № 2/127/3939/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.03.2023 м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області у складі головуючого судді Дернової В.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування витрат, пов`язаних із утриманням спільного майна,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про відшкодування витрат, пов`язаних із утриманням спільного майна, та просив стягнути з відповідача як зі співвласника майна 49 151,44 грн. (у рівній частці) на утримання квартири АДРЕСА_1 за період з 17.01.2020 року до 22.12.2022 року, а також покласти на відповідача судові витрати.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 23 січня 2023 року було відкрито спрощене позовне провадження без виклику (повідомлення) осіб.

07.03.2023 року до суду надійшов відзив на позовну заяву від 03.03.2023 року № 02-030323, у якому сторона відповідача просила відмовити у задоволенні позову та стягнути витрати на правничу допомогу у розмірі 10 000 гривень.

15.03.2023 до суду надійшла відповідь на відзив.

Заперечення до суду не подавалося.

Вивчивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов до такого висновку.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Судом установлено такі фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 02.12.2022 року у цивільній справі № 127/21002/21 було встановлено факт спільного проживання як чоловіка та дружини ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу за період з 01 січня 2011 року по 08 серпня 2014 року.

08 серпня 2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 був зареєстрований шлюб у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Вінницького міського управління юстиції у Вінницькій області, за актовим записом №1971.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 28.10.2021 року у цивільній справі № 127/21235/21 було розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 08 серпня 2014 року у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Вінницького міського управління юстиції у Вінницькій області, актовий запис №1971 (а.с. 9-10); рішення суду набрало законної сили 30.11.2021 року.

Згідно з ч. 2 ст. 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу

Отже, з 01.01.2011 року до 30.11.2021 року сторони перебували у шлюбі.

Як вбачається з договору купівлі-продажу квартири від 10.12.2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Лукашенко В.Б. за реєстровим № 10872, ОСОБА_4 придбала квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 4-5).

Як вбачається із договору дарування від 15.02.2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Гандурською Н.І. за реєстровим № 96, ОСОБА_2 подарувала 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_1 (а.с. 6-8).

Постановою Вінницького апеляційного суду від 08.03.2023 року у цивільній справі № 127/21002/21 було визнано спільно набутим майном подружжя 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01), яка зареєстрована за ОСОБА_2 ; визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/4 частку квартири АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01), зареєстрованої за ОСОБА_2 .

Відповідно до ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно); майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності; право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом .

Таким чином, позивач ОСОБА_1 є власником часток квартири АДРЕСА_1 , а відповідач ОСОБА_2 є власником частки квартири АДРЕСА_1 (спільна часткова власність).

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач житлово-комунальних послуг (далі - споживач) - індивідуальний або колективний споживач; індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.

Отже, як позивач ОСОБА_1 , так і відповідач ОСОБА_2 є індивідуальними споживачами житлово-комунальних послуг як співвласники нерухомого майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 322 ЦК України, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Ст. 360 ЦК України передбачено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

Згідно з ч.3 ст.9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг.

Відповідно до ст. 544 ЦК України, боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього; якщо один із солідарних боржників не сплатив частку, належну солідарному боржникові, який у повному обсязі виконав солідарний обов`язок, несплачене припадає на кожного з решти солідарних боржників у рівній частці.

Аналіз наведених норм права надає підстави дійти до висновку, що кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна; співвласник, який виконав солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, має право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування (право зворотної вимоги - регрес) у рівній частці.

Отже, незалежно від розміру часток співвласників їх обов`язок щодо утримання майна є солідарним, тобто у рівних частках (по ).

Як вбачається з квитанцій до зведеної платіжної інструкції на переказ коштів, за період з 17.01.2020 року до 22.12.2022 року ОСОБА_1 було сплачено за комунальні послуги 98 302,89 грн. (а.с. 11-30).

Однак, визначаючись щодо розміру витрат, пов`язаних із утриманням спільного майна, які підлягають стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , суд звертає увагу на таке.

По-перше, відповідно до ч. 2 ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Отже, грошові кошти, які були сплачені ОСОБА_1 як вартість комунальних послуг у період з 17.01.2020 року до 30.11.2021 року є об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

По-друге, як вбачається з копії паспорту громадянина України для виїзду за кордон НОМЕР_1 ОСОБА_2 , вона з 24.02.2022 року до 24.09.2022 року перебувала за межами України.

Отже, у вказаний період вона як співвласник нерухомого майна (житла) зобов`язана була нести витрати на утримання майна, у які не входять витрати на водопостачання, водовідведення та електричну енергію, оскільки, перебуваючи за межами України, не могла їх споживати.

По-третє, що стосується періодів з 01.12.2021 року до 24.02.2022 року та з 24.09.2022 року до 22.12.2022 року, то ОСОБА_2 зобов`язана була нести витрати на утримання майна у повному обсязі, оскільки належних, достатніх, допустимих та достовірних доказів протилежного суду надано не було.

Так, суд критично оцінює надані пояснення ОСОБА_5 від 28.02.2023 року та ОСОБА_6 від 28.02.2023 року, оскільки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 не попереджалися про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань. Клопотань про розгляд справи у судовому засіданні з викликом (повідомленням) сторін та клопотань про виклик та допит свідків від сторони позивача до суду не надходило.

Таким чином, розмір витрат, пов`язаних із утриманням спільного майна, які підлягають стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 складає 15 621,51 грн. ((6061,46 грн. + 4909,17 грн. + 4837,61 грн. + 849,65 грн. + 849,65 грн. + 855,34 грн. + 855,34 грн. + 855,34 грн. + 855,34 грн. + 10 314,12 грн.)/2)

Щодо наявності/відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг.

Згідно з ч. 1 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором; споживач не звільняється від оплати житлово комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно з правовою позицією (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 30 жовтня 2013 року № 6-59цс13), споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користуються ними, і відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг в такому випадку не може бути підставою для звільнення споживача від їх оплати у повному обсязі.

Таким чином, суд доходить до висновку, що слід стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 15 621,51 грн. витрат, пов`язаних із утриманням спільного майна, тобто позов підлягає частковому задоволенню.

Крім того, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 307,64 грн. судового збору, тобто пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (позов задоволено на 31 %).

На підставі викладеного та ст. 322, 355 360, 544 ЦК України, Закону України «Про житлово-комунальні послуги», керуючись ст. 13, 81, 82, 141, 259, 263-265 ЦПК України, ст. 61, 114 СК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 15 621,51 грн. витрат, пов`язаних із утриманням спільного майна.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 307,64 грн. судового збору.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його складення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_2 )

ОСОБА_2 ( АДРЕСА_3 ; РНОКПП НОМЕР_3 )

Суддя