Справа № 204/5499/21
Провадження № 2/204/83/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2023 року м. Дніпро

Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська, у складі:

головуючого - судді Приваліхіної А.І.,

за участю секретаря судового засідання - Лавриненко В.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у м. Дніпрі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, -

В С Т А Н О В И В:

23 липня 2021 року позивачка ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , із вимогами про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.

В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначає про те, що вироком Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 29 січня 2021 року, що змінений ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 12 липня 2021 року по справі № 204/484/19: ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п. п. 6, 12 ч. 2 ст. 15, ч. 4 ст. 187, ч. 2 ст. 289, ч. 1 ст. 304 КК України та призначено покарання у вигляді 15 років позбавлення волі з конфіскацією майна; ОСОБА_3 визнано винним за ч. 5 ст. 27, ч. 3 ст. 186 КК України до покарання у виді позбавлення строком на 4 (чотири) роки та, на підставі ст. 75 КК України, звільнено від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком на 3 (три) роки; ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п. п. 6, 12 ч. 2 ст. 15, ч. 4 ст. 187, ч. 2 ст. 289 КК України та призначено покарання у вигляді 13 років позбавлення волі без конфіскації майна. Заявлений позивачкою до відповідачів під час судового розгляду кримінального провадження цивільний позов направлено до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська на новий розгляд. Вказує, що під час судового розгляду було безспірно встановлено те, що внаслідок протиправних дій ОСОБА_2 та ОСОБА_4 її брату, згідно з висновком судово-медичної експертизи № 1725/554-Е від 107 вересня 2018 року, спричинено тілесні ушкодження у вигляді:відкритої черепно-мозкової травми з чисельними ранами на голові, крововиливами у м`які покривні тканини голови, переломи кісток скріплення та основи черепа, крововиливами під оболонками та у речовину головного мозку, розміжженням головного мозку , що відноситься до тяжких тілесних ушкоджень, що привели до настання смерті, утворилися незадовго до настання смерті від дії тупого твердого предмету(ів) не менше, як 20 механічних дій. Тому вважає, що причиною смерті брата (потерпілого ОСОБА_6 ) є відкрита черепно-мозкова травма з чисельними ранами на голові, крововиливи у м`які покривні тканини голови, переломи кісток склепіння та основи черепа, крововиливи під оболонки та у речовину головного мозку, розміжженням головного мозку та ускладнилась розвитком набряку головного мозку. В ході проведення досудового та судового розслідування безспірно встановлено, що протиправними діями ОСОБА_4 та ОСОБА_2 її брату були спричинені тяжкі тілесні ушкодження, внаслідок яких він помер. Стверджує, що нею було здійснено необхідні витрати для поховання ОСОБА_6 у розмірі 10000 гривень. Зазначені витрати складаються з витрат пов`язаних з оформленням документів, необхідних для поховання; зі зберіганням та перевезенням тіла померлого до місця поховання; придбанням та доставлянням труни, купівлі одягу та взуття для померлого, а також інших предметів, необхідних для поховання; витрат з підготовки та облаштування місця поховання. Також були понесені витрати комплексу заходів, обрядових дій, традицій, пов`язаних з похованням (витрати на проведення поминальних обідів). Вважає, що вказані витрати є збитками (шкодою), яка підлягає відшкодуванню відповідачами в повному обсязі. Разом з цим, зазначає про те, що під час судового розгляду кримінальної справи ОСОБА_3 визнав частково позовні вимоги та частково відшкодував заподіяну моральну шкоду у розмірі 4000 гривень. Разом з цим вказує на те, що неправомірними суспільно-небезпечними діями ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які в подальшому спричинили смерть брата, їй завдано моральних та фізичних страждань, які позначили негативні зміни у її житті: щоденні думки та спогади про наслідки психотравмуючої події, страх можливого повторення подій, негативні переживання та спогади, потреба в униканні аналогічних обставин, насторога, тривога, емоційні та тілесні реакції при згадуванні; фіксованість уваги на обставинах смерті брата, переживання фізичних незручностей та психологічного дискомфорту, тимчасова відірваність від активного соціального життя, знижений та нестійкий настрій, порушення сну, неприємні сновидіння, емоційна напруга, нервозність, дратівливість, реакції замикання, бажання уникати контактів, почуття образи, обурення. Стверджує, що у зв`язку зі смертю брата, вона перенесла сильний емоційний стрес, який супроводжувався почуттям розгубленості, образи, обурення, тривоги, страху. Були порушені її актуальні життєві плани, погіршення можливості побудови та реалізації нових життєвих перспектив і трудових планів, нової продуктивної самореалізації. Наслідки події, що сталася, потягли за собою нераціональне витрачання життєвого часу (на лікування, проведення правових заходів), обумовили необхідність залучення значних фізичних, душевних та матеріальних ресурсів, дотепер вимагають компенсаторних можливостей задля їх подолання. Смерть брата призвела до появи у неї негативних психосоматичних та психоемоційних змін: швидка втомлюваність, пасивність, знижений настрій, пригніченість, образливість, чутливість, реакції замикання, фіксованість на негативних переживаннях, насторога, невпевненість в собі, тривога з приводу майбутнього. Завдану моральну шкоду оцінює у розмірі 700000 гривень. При цьому, зазначає, що оскільки ОСОБА_3 частково відшкодував завдану моральну шкоду у розмірі 4000 гривень, то стягненню з відповідачів підлягає сума у розмірі 696000 гривень. Тому прохає суд стягнути з відповідачів на її користь завдану їй матеріальну шкоду у розмірі 10000 гривен та 6960000 гривень моральної шкоди, а всього 706000 гривень.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 12 липня 2021 року вирок Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 29 січня 2021 року, ухвалений щодо ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , в частині вирішення цивільного позову скасовано та призначено в цій частині новий розгляд в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства (а. с. 9-26).

Ухвалою суду від 27 липня 2021 року справу прийнято до свого провадження та залишено без руху, позивачці надано термін на усунення недоліків (а. с. 28-29).

17 серпня 2021 року недоліки, зазначені в ухвалі суду від 27 липня 2021 року, позивачкою усунуто (а. с. 31-43).

Ухвалою суду від 25 серпня 2021 року у справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання на 13 годину 00 хвилин 05 жовтня 2021 року (а. с. 44), копія якої надіслана учасникам справи 25 серпня 2021 року за вихідним № 19987/21-вих/2/204/1907/21 (а. с. 47).

14 грудня 2021 року на адресу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська надійшов відзив представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Дивляша О.В., на позовну заяву (а. с. 81-83), в якому він позовні вимоги не визнає в повному обсязі, проти задоволення позову заперечує.

В обґрунтування відзиву вказано, що моральна шкода може полягати у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. При цьому зазначає, що необхідно усебічно, повно й об`єктивно дослідити обставини справи, з`ясувати характер і розмір витрат, зумовлених злочином, установити причинний зв`язок між діянням і шкодою, що настала, й дати у судовому рішенні належну оцінку таким обставинам. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розмірі відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості. Вказує на те, що Верховний Суд у своїх рішеннях зазначав про те, що відшкодування шкоди не може підміняти собою спосіб заробітку. При цьому, позивачкою доказів на підтвердження порушення нових трудових планів, емоційного стресу, реакцій замикання тощо не надано. Натомість з наведених у відповіді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 15 червеня 2020 року на адвокатський запит даних вбачається, що цим судом розглядалося питання про позбавлення батьківських прав ОСОБА_6 . Тому вражає, що про наявність дитини у ОСОБА_7 (тобто її небожа), потерпіла станом на дату 2020 року, тобто проведення численних судових засідань по справі № 204/484/19, не знала, що свідчить про формальні стосунки з братом, ніж про тісні та теплі родинні відносини.

22 грудня 2021 року на адресу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська надійшов відзив представниці відповідача ОСОБА_3 - адвокатки Стасенко Д.С., на позовну заяву (а. с. 97-100), в якому вона позовні вимоги не визнає в повному обсязі, проти задоволення позову заперечує.

В обґрунтування відзиву вказано, що позивачкою на підтвердження завданих збитків до позовної заяви долучено копію заказу-наряду № 72 на загальну суму 2780 гривень. Однак, даний заказ-наряд № 72 не має ані дати складання, ані будь-яких інших реквізитів розрахунків, найменування замовника, підпису виконавця, а лише перелік послуг та їх ціни. Інших документів на підтвердження понесення позивачкою майнової шкоди на загальну суму 10000 гривень нею суду не надано. А також не надавалося у межах розгляду кримінального провадження. Стверджує, що відповідачем ОСОБА_3 ніколи не визнавався цивільний позов у частині відшкодування моральної шкоди, що підтверджується журналом судового засіданні у кримінальному провадженні № 204/484/19 від 20 березня 2019 року, зокрема з тих підстав, що є неприпустимим покладення солідарної відповідальності осіб, яких хоча й притягнуто до кримінальної відповідальності в одній справі, але за самостійні злочини, не пов`язані спільним наміром, а так само на осіб, коли один з них засуджений за корисливі злочини, наприклад за розкрадання, а других - за халатність, незважаючи на те, що дії останніх об`єктивно сприяли першим у вчиненні злочину. Вважає, що враховуючи той факт, що ОСОБА_2 та ОСОБА_4 вийшли за межі існуючого умислу співучасників із ОСОБА_3 на вчинення пограбування, а спільний умисел на розбійний напад, поєднаний з насильством, небезпечним для життя та здоров`я потерпілого та на умисне вбивство у ОСОБА_3 був відсутній, то й солідарну відповідальність по відшкодуванню майнової шкоди ОСОБА_3 нести не може. Проте, ОСОБА_3 усвідомлюючи, що його умисними діями вчинено кримінальне правопорушення, передбачене ч. 5 ст. 27 ч. 3 ст. 186 КК України, безпосередньо пособництво відкритому викраденню чужого майна, поєднаного з проникненням у житло, вчинене за попередньою змовою групою осіб, відчуваючи провину та розкаяння за вчинене, він добровільно вирішив відшкодувати потерпілій ОСОБА_1 частину заявлених нею збитків у розмірі 4000 гривень шляхом перерахування грошових коштів на особисту картку, що належить потерпілій та не оспорюється позивачкою. Разом з цим, щодо відшкодування позивачці моральної шкоди, зазначає про те, що позивачка не проживала однією сім`єю із загиблим, останні 17 років, бо проживала окремо від нього з іншою родиною. Крім того, зазначає про те, що ОСОБА_1 під час допиту чітко зазначила про те, що її брат не мав дітей, що спростовуються листом Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 15 червня 2020 року № 01-22/2019/63/2020 та, у сукупності наштовхує на думку про відсутність теплих родинних відносин. Вважає, що ОСОБА_1 , яка визнана потерпілою у кримінальному провадженні, не є особою, якій відшкодовується моральна шкода, завдана смертю брата з яким вона не проживала однією сім`єю відповідно до цивільного законодавства. Разом з цим зазначає, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен призводити до її безпідставного збагачення.

30 грудня 2021 року на адресу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська надійшов відзив представниці відповідачки ОСОБА_5 - адвокатки Гордінської Н.С., на позовну заяву (а. с. 105-107), в якому вона позовні вимоги не визнає в повному обсязі, проти їх задоволення заперечує.

В обґрунтування відзиву вказано, що позивачка прохає суд стягнути моральну та матеріальну шкоду солідарно з усіх відповідачів, натомість ОСОБА_5 є неналежним відповідачем по справі, оскільки на момент вчинення злочину (ІНФОРМАЦІЯ_2 року) ОСОБА_4 був неповнолітнім, а вона, як його матір, була його законним представником. Натомість ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 виповнилося 18 років, тому починаючи з 04 листопада 2018 року він є повнолітнім та має повну цивільну дієздатність. Крім того, вказує на те, що відповідно до вимог ч. 2 ст. 1180 ЦК України, обов`язок батьків (усиновлювачів) або піклувальників відшкодовувати шкоду припиняється з досягненням особою, яка завдала шкоди, повноліття. Тому вважає, що відсутні правові підстави у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_5 . Разом з цим зазначає, що додана позивачкою квитанція від 1-0.08.2018 про сплату грошової суми у розмірі 415 гривень 19 копійок жодним чином не підтверджує понесення нею збитків пов`язаних із загибеллю її брата, оскільки у зазначеній квитанції не вказано за що саме нею було сплачені дані грошові кошти. Крім того, вказує на те, що матеріальна шкода, яку позивачка прохає стягнути з відповідачів є необґрунтованою, бо остання не спілкувалася з братом, не цікавилася його справами, навіть не знала про те, що в нього була дитина, що вказує на те, що крім родинного зв`язку позивачка з її братом не мали нічого спільного.

20 лютого 2023 року на адресу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська надійшли письмові пояснення представника відповідача ОСОБА_3 - адвоката Кузьменка Є.Ю. (а. с. 187-191), в яких він зазначає про те, що моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відповідно до вимог ч. 2 ст. 1168 ЦК України, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновителям), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю. Зазначає, що під час допиту в судовому засіданні в межах розгляду кримінального провадження № 0001387 (204/6111/18) 08 квітня 2019 року потерпіла ОСОБА_1 , яка є рідною сестрою ОСОБА_6 , зазначила про те, що не проживала однією сім`єю із загиблим, а проживала окремо з іншою родиною по АДРЕСА_1 , в той час, коли її брат проживав по АДРЕСА_2 , де й було вчинено кримінальне правопорушення. ОСОБА_1 не проживала разом із братом з 18 років, а на момент вчинення кримінального правопорушення потерпілій було 35 років, тобто останніх 17 років вона не проживала разом із братом. Крім того, під час допиту ОСОБА_1 чітко зазначила про те, що у її брата не було дітей, що спростовується листом Ленінського районного суду м. Дніпропетровська № 01-22/2019/63/2020 від 15 червня 2020 року. Разом з цим, зазначає про те, що на даний час у Красногвардійському районному суді м. Дніпропетровська розглядається справа № 203/2857/20 за позовом ОСОБА_8 , яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_9 та є його опікуном до ОСОБА_1 та інших про визнання права власності на майно та зняття з нього арешту, зокрема з квартири АДРЕСА_3 , яка належала ОСОБА_6 . Вважає, що оскільки ОСОБА_1 не проживала разом з братом, то підстави для відшкодування їй моральної шкоди, відсутні. Разом з цим, зазначає про те, що позивачкою не надано жодного належного, достатнього та допустимого доказу того, що нею понесено майнову шкоду у розмірі 10000 гривень, оскільки наданий нею заказ-наряд № 72 на загальну суму 2780 гривень не має ані дати складання, ані будь-яких інших реквізитів розрахунків, найменування замовника, підпису виконавця, а лише перелік послуг та їх ціни. Інших документів на підтвердження понесення позивачкою майнової шкоди на загальну суму 10000 гривень нею суду не надано. Крім того, зазначає про те, що є неприпустимим покладення солідарної відповідальності на осіб, яких хоча й притягнуто до кримінальної відповідальності в одній справі, але за самостійні злочини, не пов`язані спільним наміром, а так само на осіб, коли один з них засуджений за корисливі злочини, наприклад за розкрадання, а других - за халатність, незважаючи на те, що дії останніх об`єктивно сприяли першим у вчиненні злочину. Вважає, що враховуючи той факт, що ОСОБА_2 та ОСОБА_4 вийшли за межі існуючого умислу співучасників із ОСОБА_3 на вчинення пограбування, а спільний умисел на розбійний напад, поєднаний з насильством, небезпечним для життя та здоров`я потерпілого та на умисне вбивство у ОСОБА_3 був відсутній, то й солідарну відповідальність по відшкодуванню майнової шкоди ОСОБА_3 нести не може.

Представник позивачки ОСОБА_1 - адвокат Яструб О.П., у судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності (а. с. 193), в якій зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, прохає суд їх задовольнити.

Представники відповідача ОСОБА_2 - адвокати Дивляш О.В. та Гордінська Н.П., у судове засідання не з`явилися, про дату, місце та час розгляду справи повідомлені належним чином (а. с. 185-186), причини неявки суду невідомі.

Представник відповідача ОСОБА_3 - адвокат Стасенко Д.С. у судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності (а. с. 194).

Представник ОСОБА_4 - адвокатка Гордінська Н.П. у судове засідання не з`явилася, про дату, місце та час розгляду справи повідомлена належним чином (а. с. 186), причини неявки суду невідомі.

Відповідачка ОСОБА_5 у судове засідання не з`явилася, про дату, місце та час розгляду справи повідомлена належним чином (а. с. 184), причини неявки суду невідомі.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням кожен окремо та в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 21 липня 2021 року (а. с. 9-26) апеляційні скарги захисника ОСОБА_2. адвоката Дивляша О.В., захисника ОСОБА_4. адвоката Гордінської Н.П. на вирок Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 29 січня 2021 року (судова справа № 204/484/19) залишено без задоволення. Апеляційні скарги захисника ОСОБА_3 адвокатки Стасенко Д.С., прокурора відділу захисту інтересів дітей та протидії насильству Дніпропетровської обласної прокуратури Гаркави М.І. та представника потерпілої ОСОБА_10 адвоката Яструба О.П., задоволено частково. Вирок Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 29 січня 2021 року, ухвалений щодо ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 змінено. Вирішено вважати ОСОБА_3 засудженим за ч. 5 ст. 27, ч. 3 ст. 186 КК України до покарання у вигляді позбавлення волі строком на 4 роки та, на підставі ст. 75 КК України, звільнено ОСОБА_3 від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком на 3 роки. Вирок суду в частині вирішення цивільного позову скасовано, й призначено в цій частині новий розгляд в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства. В іншій частині вирок залишено без змін.

З даної ухвали Дніпровського апеляційного суду вбачається, що вироком Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 29 січня 2021 року ОСОБА_2 визнано винуватим у вчиненні злочинів та призначено покарання: за п. 6, п. 12 ч. 2 ст. 115 КК України - у виді позбавлення волі на строк 15 років з конфіскацією майна; за ч. 4 ст. 187 КК України - у виді позбавлення волі на строк 9 років з конфіскацією майна; за ч. 2 ст. 289 КК України - у виді позбавлення волі строком на 6 років з конфіскацією майна; за ч. 1 ст. 304 КК України - у виді позбавлення волі строком на 5 років. На підставі ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворих покарань більш суворим, призначено ОСОБА_2 остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 15 років, з конфіскацією майна.

ОСОБА_4 визнано винуватим у вчиненні злочинів та призначено покарання: за п. 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК України - у виді позбавлення волі строком на 13 років, без конфіскації майна; за ч. 4 ст. 187 КК України - у виді позбавлення волі строком на 9 років, без конфіскації майна; за ч. 2 ст. 289 КК України - у виді позбавлення волі строком на 5 років, без конфіскації майна. На підставі ст.70 КК України, шляхом поглинення менш суворих покарань більш суворим, ОСОБА_4 призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 13 років, без конфіскації майна.

При цьому, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 визнано винуватими у вчиненні інкримінованих злочинів, за таких обставин.

Так, 06 серпня 2018 року під час поїздки в автомобілі ОСОБА_3 у м. Дніпро, у ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які були раніше знайомі з ОСОБА_6 та обізнані про його спосіб заробітку і наявність у нього майна у значній кількості у виді електронної, побутової та будівельної техніки, виник злочинний корисливий намір, спрямований на незаконне заволодіння майном ОСОБА_6 шляхом його пограбування. При цьому ОСОБА_3 погодився лише сприяти вчиненню цього кримінального правопорушення шляхом домовленості з ОСОБА_6 про зустріч у нього вдома під вигаданим приводом закупівлі техніки на значну суму, наданням приміщення свого гаражу та послуг водія з автомобілем, яким користувався, іншим чином полегшити досягнення злочинного результату.

Для реалізації своїх протиправних намірів 07 серпня 2018, приблизно о 10 годині 00 хвилин, під час роботи на млині, який розташований по вул. Байкальська у м. Дніпро , ОСОБА_2 , достовірно знаючи про те, що ОСОБА_4 , є неповнолітнім, з метою залучення його як співучасника, вчинивши на нього психологічний вплив шляхом вмовляння, запропонував йому взяти участь у пограбуванні ОСОБА_6 , чим викликав у неповнолітнього ОСОБА_4 рішучість взяти участь у злочині. Неповнолітній ОСОБА_4 погодився на таку пропозицію.

08 серпня 2018 року приблизно о 20 годині 00 хвилин ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 зібралися в гаражі останнього, розташованому по АДРЕСА_4 , де обговорили план та обставини скоєння злочину, відповідно до якого ОСОБА_3 мав домовитися з ОСОБА_6 по телефону про закупівлю в нього техніки та виконувати роль водія. В свою чергу, ОСОБА_2 і ОСОБА_4 мали під вигаданим приводом купівлі техніки потрапити у квартиру ОСОБА_6 , зібрати речі та втекти з ними. На випадок, якщо ОСОБА_6 стане чинити опір, ОСОБА_2 та ОСОБА_4 домовились застосувати насилля, небезпечне для життя та здоров`я потерпілого, для чого обрали два молотки, які взяли в гаражі та поклали в свої рюкзаки.

Діючи відповідно до розробленого плану та розподілу ролей, 08 серпня 2018 року, близько 22 години 00 хвилин, ОСОБА_3 , по мобільному телефону домовився про зустріч з ОСОБА_6 , цього ж дня, о 23 годині 00 хвилин, у нього в дома за адресою: АДРЕСА_5 , начебто для закупівлі у нього техніки на значну суму.

Після чого, 08 серпня 2018 року приблизно о 23 годині 40 хвилин, ОСОБА_3 , виконуючи роль пособника, з метою сприяння вчиненню злочину, на автомобілі «Ford Fiesta», державний номерний знак НОМЕР_1 , яким він користується, привіз ОСОБА_2 та ОСОБА_4 до будинку АДРЕСА_6 , щоб не бути поміченим камерами відеоспостереження в районі будинку АДРЕСА_5 , де мешкав ОСОБА_6 . Звідти ОСОБА_2 разом із ОСОБА_4 , маючи при собі спортивні рюкзаки, в яких заздалегідь були приготовлені молотки, направились до будинку АДРЕСА_5 , а ОСОБА_3 залишився їх чекати біля будинку АДРЕСА_6 .

Продовжуючи злочинні дії, ОСОБА_2 , разом із ОСОБА_4 , маючи умисел на заволодіння чужим майном, 08 серпня 2018 року, приблизно о 23 годині 50 хвилин, зустрілися біля будинку АДРЕСА_5 з ОСОБА_6 , будучи з ним раніше знайомим та відповідно до раніше встановлених домовленостей, ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , зайшли разом з ОСОБА_6 до квартири АДРЕСА_3 , де, реалізуючи спільний план, почали зносити з різних кімнат квартири електроінструменти до вхідних дверей.

Під час перебування ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , у приміщенні квартири АДРЕСА_3 , між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 , який почав хвилюватися з приводу того, що відбувається, виник словесний конфлікт. В цей момент ОСОБА_4 , виходячи за межі домовленості про вчинення грабежу, досягнутої зі ОСОБА_3 , реалізуючи спільний зі ОСОБА_2 злочинний умисел на розбійний напад, поєднаний з насильством, небезпечним для життя та здоров`я потерпілого, з метою заволодіння чужим майном, а також на умисне, із корисливих мотивів, вбивство ОСОБА_6 , який міг чинити перешкоди та супротив, використовуючи заздалегідь підготовлений металевий молоток кустарного виробництва, наблизився до ОСОБА_6 , який знаходився біля вхідних дверей у коридорі, та напав на нього ззаду, завдавши молотком, який тримав у правій руці, не менше 1 удару в область потиличної частини голови. Але ОСОБА_6 повернувся до нього та став чинити опір. Тоді ОСОБА_4 з метою умисного вбивства потерпілого наніс останньому не менше 2 ударів молотком в область голови та продовжив наносити удари в область голови та по руках.

Продовжуючи злочинні дії, ОСОБА_2 , з метою протиправного заволодіння майном ОСОБА_6 , діючи умисно, з корисливих мотивів, за попередньою змовою групою осіб з ОСОБА_4 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, наслідки у вигляді смерті потерпілого, та, бажаючи їх настання, шляхом спричинення останньому великої кількості тілесних ушкоджень, використовуючи заздалегідь підготовлений металевий молоток кустарного виробництва, який утримував в правій руці, наніс потерпілому ОСОБА_6 не менше 2 ударів в область лобової частини голови, від яких потерпілий ОСОБА_6 впав на підлогу. В цей час ОСОБА_4 завдав потерпілому, який лежав на підлозі, ще 2 удари молотком в область голови, після яких потерпілий перестав рухатися.

Своїми умисними діями, направленими на заподіяння смерті ОСОБА_6 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 спричинили потерпілому, згідно висновку судово-медичної експертизи № 1725/554-Е від 17.09.2018 тілесні ушкодження у вигляді: відкритої черепно-мозкової травми з чисельними ранами на голові, крововиливами у м`які покривні тканини голови, переломами кісток склепіння та основи черепа, крововиливами під оболонками та у речовину головного мозку, розміжженням головного мозку, що відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, що призвели до настання смерті, утворилися незадовго до настання смерті від дії тупого твердого предмету(ів) не менше, як 20 механічних дій. Причиною смерті потерпілого ОСОБА_6 є відкрита черепно-мозкова травма з чисельними ранами на голові, крововиливи у м`які покривні тканини голови, переломи кісток склепіння та основи черепа, крововиливи під оболонки та у речовину головного мозку, розміжженням головного мозку та ускладнилась розвитком набряку головного мозку.

Далі ОСОБА_2 разом з ОСОБА_4 обшукали квартиру ОСОБА_6 та заволоділи: грошовими коштами у сумі 7 500 гривень; мобільним телефоном «ergo A503 OptimaDual», вартістю 1 171 гривня 35 копійок; зовнішнім акумулятором «powerbank» «mi10400 mah», вартістю 130 гривень; нетбуком марки «HP», модель 11-d050nr, серійний номер 5CD5042F6Z, вартістю 3 301 гривня 48 копіойк; ноутбуком марки «ASUS», model: НОМЕР_2 , серійний номер 99NOAS2306343BE, вартістю 3 010 гривень 27 копійок; мобільним телефоном «Prestigio», PAP4322DUO, S/N НОМЕР_3 вартістю 340 гривень; ключами та документами на автомобіль «FordMondeo», з іноземною реєстрацією, яким користувався ОСОБА_6 .

В цей момент у ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , виник злочинний умисел на незаконне заволодіння транспортним засобом, вчинене повторно, за попередньою змовою групою осіб. З цією метою ОСОБА_2 та ОСОБА_4 знайденими в квартирі ключами відчинили автомобіль «Ford Mondeo» з іноземною реєстрацією, який знаходився у дворі будинку АДРЕСА_5 . За допомогою порад та вказівок ОСОБА_3 , які він надав ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на їх прохання по телефону для розблокування коробки перемикання передач та початку руху автомобіля, останні 09.08.2018 року о 01 годині 25 хвилин заволоділи вказаним автомобілем, вартістю 58 437 гривень 40 копійок, вирушивши на ньому в бік вул. Набережної у м. Дніпро. В тому ж напрямку вирушив на своєму автомобілі ОСОБА_3 . Таким чином, всі разом залишили місце події та в подальшому розпорядилися викраденим майном на власний розсуд.

Крім того, вказаним судовим рішенням встановлено, що в межах кримінального провадження, ОСОБА_1 , за її заявою, постановою слідчого від 10 серпня 2018 року було залучено до провадження як потерпілу.

Преюдиційні факти - це факти, встановлені судовими рішеннями, що набрали законної сили і не підлягають доведенню в іншій справі.

Таким чином, встановлені вироком Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 29 січня 2021 року та ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 21 липня 2021 року (судова справа № 204/484/19), обставини не підлягають доведенню під час розгляду даної справи.

Також, судом встановлено, що 04 березня 2020 року ОСОБА_3 на платіжну картку НОМЕР_4 ОСОБА_1 було перераховано 4000 гривень компенсації, що підтверджується квитанцією # RC_KFY035V1NC4QRZF0RDNA від 04 березня 2020 року (а. с. 39).

15 червня 2020 року Ленінським районним судом м. Дніпропетровська надано відповідь на запит адвоката Дивляша О.В. (а. с. 83), з якої вбачається те, що в проваджені даного суду перебувала цивільна справа за позовом Органу опіки та піклування Новокодацької районної у місті Дніпропетровську ради до ОСОБА_11 , ОСОБА_6 , третя особа: Комунальний заклад «Дніпропетровський спеціалізований будинок дитини» Дніпропетровської обласної ради про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів, в якій 14 грудня 2016 року судом ухвалено рішення про часткове задоволення позовних вимог. Вказане рішення суду набрало законної сили 27 грудня 2016 року. Разом з цим, вказано, що питання щодо позбавлення батьківських прав щодо ОСОБА_6 судом не вирішувалося.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідного до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Приписами ч.1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Нормами ст. 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтями 77, 78 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Приписами ч. 1 ст. 3 Конституції України визначено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Статтею 22 ЦК України визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Згідно з вимогами ч. ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 23 ЦК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Статтею 1166 ЦК України, з-поміж іншого, встановлено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Нормами ст. 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

При цьому, вимогами ч. 1 ст. 1179 ЦК України визначено, що неповнолітня особа (у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років) відповідає за завдану нею шкоду самостійно на загальних підставах.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 1179 ЦК України, у разі відсутності у неповнолітньої особи майна, достатнього для відшкодування завданої нею шкоди, ця шкода відшкодовується в частці, якої не вистачає, або в повному обсязі її батьками (усиновлювачами) або піклувальником, якщо вони не доведуть, що шкоди було завдано не з їхньої вини. Якщо неповнолітня особа перебувала у закладі, який за законом здійснює щодо неї функції піклувальника, цей заклад зобов`язаний відшкодувати шкоду в частці, якої не вистачає, або в повному обсязі, якщо він не доведе, що шкоди було завдано не з його вини.

Разом з тим, ч. 1 ст. 1180 ЦК України визначено, що шкода, завдана неповнолітньою особою після набуття нею повної цивільної дієздатності, відшкодовується цією особою самостійно на загальних підставах.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 1168 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

Як вбачається з матеріалів справи позивачка звернулася до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , із вимогами про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, внаслідок якого загинув її брат ОСОБА_6 .

Однак, встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, що засудженими за вчинення кримінального правопорушення передбаченого п. 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК України, яке призвело до смерті потерпілого ОСОБА_6 , є ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , натомість, ОСОБА_3 засуджений за ч. 5 ст. 27, ч. 3 ст. 186 КК України, а ОСОБА_5 взагалі не є учасником даного кримінального правопорушення, а лише була законним представником ОСОБА_4 (як його мати), оскільки на дату вчинення останнім кримінального правопорушення (08 серпня 2018 року) він не був неповнолітнім. Натомість, ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 виповнилося 18 років, тому починаючи з 04 листопада 2018 року він є повнолітнім, має повну цивільну дієздатність, та відповідно до вимог ч. 2 ст. 1180 ЦК України вже самостійно несе відповідальність за відшкодування завданої ним шкоди, у зв`язку з чим суд доходить висновку, що ОСОБА_5 є неналежним відповідачем у справі, через що позовні вимоги до неї не можуть бути задоволені.

Разом з цим, суд зазначає, що у абз. 2 п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1989 року № 3 «Про практику застосування судами України законодавства про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної злочином, і стягнення безпідставно нажитого майна» судам роз`яснено, що солідарну відповідальність по відшкодуванню шкоди несуть особи, діяння яких були об`єднані спільним злочинним наміром, а заподіяна ними шкода стала наслідком їх спільних дій.

Відповідно до вимог ст. 1190 ЦК України особи, спільними діями або бездіяльністю яких було завдано шкоди, несуть солідарну відповідальність перед потерпілим. За заявою потерпілого суд може визначити відповідальність осіб, які спільно завдали шкоди, у частці відповідно до ступеня їхньої вини.

За змістом зазначеної норми закону спільною вважається шкода як неподільний результат неправомірних дій або бездіяльності двох і більше осіб. При цьому не обов`язково, щоб дії або бездіяльність, які завдали шкоди іншим особам, співпадали за часом. Це правило поширюється на випадки, коли неможливо встановити, яка дія та в якій мірі спричинила настання такого наслідку.

При цьому у заподіянні шкоди спільними діями має місце єдність дій заподіювачів, яка полягає у такому їх взаємозв`язку, при якому виключення хоча би однієї із цих дій із комплексу діянь співзаподіювачів не призводить до виникнення спільного шкідливого результату. За заявою потерпілого суд може визначити відповідальність осіб, які спільно завдали шкоди, у частці відповідно до ступеня їх вини.

Крім того, у абз. 3 п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1989 року № 3 «Про практику застосування судами України законодавства про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної злочином, і стягнення безпідставно нажитого майна» зазначено, що при вчиненні злочину кількома особами вони несуть солідарну відповідальність за заподіяну шкоду по епізодах злочину, в яких встановлено їх спільну участь.

Разом з тим є неприпустимим покладення солідарної відповідальності на осіб, яких хоча й притягнуто до кримінальної відповідальності в одній справі, але за самостійні злочини, не пов`язані спільним наміром, а так само на осіб, коли одних з них засуджено за корисливі злочини, наприклад, за розкрадання, а других - за халатність, незважаючи на те, що дії останніх об`єктивно сприяли першим у вчиненні злочину.

Як вбачається з ухвали Дніпровського апеляційного суду від 21 липня 2021 року у справі 204/484/19, вирок Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 29 січня 2021 року, ухвалений щодо ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 змінено. Вирішено вважати, ОСОБА_3 засудженим за ч. 5 ст. 27, ч. 3 ст. 186 КК України до покарання у вигляді позбавлення волі строком на 4 роки та, на підставі ст. 75 КК України, звільнено ОСОБА_3 від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком на 3 роки. В іншій частині вирок суду без змін.

З огляду на викладене, враховуючи, що дії ОСОБА_2 та ОСОБА_4 кваліфіковані судом за п. 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК України, а дії ОСОБА_3 за ч. 5 ст. 27, ч. 3 ст. 186 КК України, тобто, судом встановлено відсутність доказів, які б підтверджували сукупність та взаємопов`язаність дій відповідачів, об`єднаних спільними намірами на вчинення злочину передбаченого п. 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК України, суд доходить висновку про відсутність підстав для покладення на ОСОБА_3 солідарної відповідальності за заподіяну потерпілій особі шкоду, через що позовні вимоги до нього в цій частині не можуть бути задоволені.

Щодо стягнення матеріальної шкоди з відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_4 суд зазначає наступне.

Так, позивачка прохає суд стягнути солідарно з відповідачів матеріальну шкоду у розмірі 10000 гривень, яку вона понесла у зв`язку з похованням ОСОБА_6 у розмірі 10000 гривень. При цьому, остання зазначає про те, що зазначені витрати складаються з: витрат пов`язаних з оформленням документів, необхідних для поховання; зі зберіганням та перевезенням тіла померлого до місця поховання; придбанням та доставлянням труни, купівлі одягу та взуття для померлого, а також інших предметів, необхідних для поховання; витрат з підготовки та облаштування місця поховання; витрати комплексу заходів, обрядових дій, традицій, пов`язаних з похованням (витрати на проведення поминальних обідів).

Разом з цим, жодних доказів на підтвердження понесення нею таких витрат останньою суду не надано.

Натомість, надана нею копія заказу-наряду № 72 на загальну суму 2770 гривень не приймається судом до уваги та вважається неналежним доказом у справі, оскільки з його змісту не зрозуміло, ким та коли було здійснено та оплачено вказаний заказ.

При цьому, суд зазначає, що згідно з положенням ст. 2 Закону України «Про поховання та похоронну справу» витрати на проведення поминальних обідів не відносяться до витрат, пов`язаних із похованням померлого.

З огляду на викладене, з урахуванням того, що заявлена позивачкою сума матеріальної шкоди не підтверджена належними, достатніми та допустимими доказами, суд доходить висновку, що підстави для задоволення позовних вимог про стягнення матеріальної шкоди відсутні, через що у їх задоволенні слід відмовити.

Щодо солідарного стягнення з відповідачів моральної шкоди суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин.

Так, зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, конкретних обставин по справі і наслідків, що наступили та керуючись принципом розумності, справедливості.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 1168 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

Нормами статті 55 КПК України визначено, що потерпілим у кримінальному провадженні може бути фізична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної, фізичної або майнової шкоди, а також юридична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової шкоди.

Відповідно до вимог статті 3 КПК України, близькі родичі та члени сім`ї - чоловік, дружина, батько, мати, вітчим, мачуха, син, дочка, пасинок, падчерка, рідний брат, рідна сестра, дід, баба, прадід, прабаба, внук, внучка, правнук, правнучка, усиновлювач чи усиновлений, опікун чи піклувальник, особа, яка перебуває під опікою або піклуванням, а також особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом і мають взаємні права та обов`язки, у тому числі особи, які спільно проживають, але не перебувають у шлюбі.

Крім того, рішенням Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 встановлено, що родинними зв`язками пов`язані між собою й інші особи: дядьки і тітки, племінники і племінниці, двоюрідні брати і сестри, двоюрідні внуки тощо, але вони не охоплюються у кримінальному провадженні терміном «близькі родичі». За певних умов вони можуть бути віднесені до «членів сім`ї».

При цьому, Конституційний Суд України, даючи тлумачення поняття «член сім`ї», виходив з об`єктивної відмінності його змісту залежно від галузі законодавства (сімейного, житлового, соціального захисту тощо), яке використовує цей термін ).

Для визначення змісту терміна «член сім`ї» у кримінальному провадженні вирішальне значення мають не стільки родинні чи зареєстровані шлюбні зв`язки, скільки тривалі зв`язки, що виникають зі спільного проживання та ведення спільного господарства (спільний бюджет, витрати, харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла тощо).

Отже, для вирішення питання, чи підлягає до спірних правовідносин застосування положень статті 1168 ЦК України, судам слід встановити характер родинних стосунків позивача із померлою особою, оскільки тільки чоловік (дружина), батьки (усиновлювачі), діти (усиновлені), а також особи, які проживали з померлою особою однією сім`єю, мають право на відшкодування шкоди в порядку цієї статті.

Так, судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивачка не знала про наявність у її померлого брата дитини, відносно якої в судовому порядку розглядалося питання щодо стягнення з нього аліментів на її утримання.

Більш того, судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, а позивачкою не оспорено, що останніх 17 років вона не проживала однією сім`єю з братом.

З огляду на викладене, приймаючи до уваги те, що позивачка не знала про наявність у померлого брата дитини на утримання якої у судовому порядку з нього було стягнуто аліменти, що вочевидь свідчить про те, що вона за життя з братом не спілкувалася та стосунки з ним не підтримувала, його життям (радощами/проблемами) не цікавилася, що вказує на те, що, по суті, вони були чужими людьми, а відтак їх психоемоційний та психосамотичний стан не залежав/впливав один від/на одного, враховуючи, що останні 17 років вона не проживала однією сім`єю з загиблим, а тому його загибель не могла вплинути на останню та призвести до змін у її психосамотичному та психоемоційних стані, завдати їй моральних страждань, які б спричинили негативні зміни в її житті та порушити її життєвий уклад, бо він жодним чином не був (фізично, морально, економічно, емоційно) пов`язаний з її братом, а доказів на підтвердження її позовних вимог щодо завдання їй моральної шкоди, зокрема документів, які б підтверджували її звернення до медичних закладів охорони здоров`я, зі скаргами на його погіршення або погане самопочуття, та причинно-наслідкового зв`язку між ними та вищевказаними подіями, останньою суду не надано, суд доходить висновку, що підчас розгляду справи позивачкою не доведено належними, допустимими та достатніми доказами обґрунтованість її позовних вимог щодо відшкодування спричиненої моральної шкоди через що вимоги в цій частині також задоволенню не підлягають.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства.

Судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях, а тому, виходячи із наведеного вище, суд дійшов переконливого висновку про те, що позовні вимоги позивачки є необґрунтованими та такими, що не підтверджені належними, достатніми та допустимими доказами, через що вони не підлягають задоволенню.

Європейський суд з прав людини вказав у своєму рішенні «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року вказав на те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

З огляду на викладене, суд не знайшов підстав для задоволення позовних вимог, через що дійшов обґрунтованого висновку про відмову у їх задоволенні в повному обсязі.

Згідно з вимогами ст. 141 ЦПК України, оскільки у задоволені позову відмовлено у повному обсязі, а при зверненні з ним до суду позивачка була звільнена від справи судового збору, суд доходить висновку, що судові витрати, пов`язані з розглядом справи, слід віднести на рахунок Держави.

Враховуючи вищевикладене,керуючись ст. ст. 5, 10-11, 60, 76-80, 89, 128, 141, 213-215, 258, 265, 268, 354 ЦПК України,

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_7 ; РНОКПП НОМЕР_5 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_8 ), ОСОБА_3 ( АДРЕСА_9 ), ОСОБА_4 ( АДРЕСА_10 ) та ОСОБА_5 ( АДРЕСА_10 ) про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням - залишити без задоволення.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду через суд першої інстанції протягом 30 днів зо дня його проголошення або протягом 30 днів зо дня отримання учасниками справи його копії.

Рішення суду набирає законної сили протягом 30 днів зо дня його проголошення або протягом 30 днів зо дня отримання учасниками справи його копії, якщо не буде оскаржено у встановленому законом порядку.

Суддя А.І. Приваліхіна