Справа № 458/914/21 Головуючий у 1 інстанції: Кшик
Провадження № 22-ц/811/1000/22 Доповідач в 2-й інстанції: Шандра М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Шандри М.М.

суддів: Крайник Н.П., Левика Я.А.

секретаря: Бадівської О.О.

за участю: представника ГУ ДМС України у Львівській області

Горбонос І.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області на рішення Турківського районного суду Львівської області від 29 березня 2022 року у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Турківський відділ ГУ ДМС України у Львівській області, Присліпська сільська рада Самбірського району Львівської області, правонаступником якої є Турківська міська рада Самбірського району Львівської області, про встановлення факту, що має юридичне значення,

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою, в якій, з урахуванням уточнень, просив суд встановити юридичний факт про те, що він постійно проживав на території України до 24.08.1991.

В обґрунтування заяви покликався на те, що народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Твері російської федерації. З 01.01.1986 по 01.07.1990 проживав та був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 . У нього був паспорт зразка 1974 року, однак при невідомих йому обставинах він його загубив. Рішення про встановлення такого юридичного факту йому необхідне для отримання паспорту громадянина України, оскільки він не може в повному обсязі здійснювати свої цивільні права.

Рішенням Турківського районного суду Львівської області від 29.03.2022 року заяву ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Турківський відділ ГУ ДМС України у Львівській області, Присліпська сільська рада, правонаступником якої є Турківська міська рада Самбірського району Львівської області, про встановлення факту, що має юридичне значення задоволено.

Встановлено факт, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , постійно проживав на території України станом на 24.08.1991.

Рішення суду оскаржило Головне управління Державної міграційної служби України у Львівській області.

В апеляційній скарзі посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Вважає, що судом під час судового розгляду справи неповно встановлені обставини, які мають суттєве значення для її об`єктивного вирішення, в тому числі внаслідок необґрунтованої відмови у прийнятті доказів, неправильного їх дослідження та оцінки.Зазначає, що суд в порушення процесуальних норм не в повній мірі дослідив надані ГУ ДМС у Львівській області докази та матеріали справи, результатом чого стало прийняття необґрунтованого та неправомірного рішення. Натомість на підставі недопустимих і суперечливих доказів заявника встановив обставини справи та факти, що мають юридичне значення.Звертає увагу, що фактично суд встановив факт постійно проживання заявника на території України станом на 1991 рік на підставі недопустимих, неналежних та недостатніх доказів, які не містять інформації щодо такого проживання на конкретний період саме відносно особи, яка безпосередньо звернулася із заявою про встановлення такого факту.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні заяви відмовити.

В судовому засіданні апеляційної інстанції представник апелянта ОСОБА_2 підтримала апеляційну скаргу з підстав, викладених у ній. Інші учасники справи у судове засідання апеляційної інстанції не з`явились, хоча були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, тому їх неявка, відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи, який проводиться за їхньої відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.

Згідно із ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1, ч.6 ст. 81 ЦПК України).

Згідно із 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду таким вимогам не відповідає.

Задовольняючи заяву ОСОБА_1 , суд першої інстанції, дослідивши зібрані у справі докази, вважав доведеним факт постійного проживаннязаявника на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», станом на 24.08.1991. При цьому, суд зазначив, що подана заявником заява в новій редакції, в якій він просив встановити факт його постійного проживання на території України до 24.08.1991, відповідає заявленій вимозі в первинній редакції заяви про встановлення такого факту станом на 24.08.1991, оскільки прийменник «до» означає «включно, і в свою чергу відповідає формулюванню «станом на».

Однак, районний суд не звернув увагу та таке.

Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Відповідно до частини другої статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Закон України «Про громадянство України» визначає умови, за яких визнається належність до громадянства України (стаття 3), підстави для набуття громадянства України (стаття 6), а також умови для прийняття до громадянства України (стаття 9).

Згідно з пунктами 1, 2 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є:

1) усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України;

2) особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України від 08 жовтня 1991 року № 1636-XII «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав.

Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, - з 13 листопада 1991 року, а у пункті 3, - з моменту внесення відмітки про громадянство України (частина друга статті 3 Закону України «Про громадянство України»).

Відповідно до пункту 2 статті 6 Закону України «Про громадянство України» однією з підстав для набуття громадянства України є територіальне походження.

Особа (іноземець або особа без громадянства), яка сама чи хоча б один із її батьків або її дід чи баба, прадід чи прабаба, або її рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або яка сама чи хоча б один із її батьків або її дід чи баба, прадід чи прабаба, або її рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), а також її неповнолітні діти мають право на набуття громадянства України за територіальним походженням (частина перша статті 8 Закону України «Про громадянство України»).

У разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до ІНФОРМАЦІЯ_3 на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили на момент її народження чи під час її постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду (пункт44 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента від 27 березня 2001 року № 215/2001, в редакції Указу Президента України від 27 червня 2006 року № 588/2006 (далі Порядок № 215/2001)).

У статті 9 Закону України «Про громадянство України» визначено перелік умов, за наявності яких іноземець або особа без громадянства можуть бути за їх заявою прийняті до громадянства України.

Згідно з пунктом 3 частини другої статті 9 Закону України «Про громадянство України» однією з умовам для прийняття до громадянства України є безперервне проживання на законних підставах на території України протягом останніх п`яти років.

З метою організації виконання Закону України «Про громадянство України» затверджений Порядок № 215/2001, відповідно до якого порядок подання заяв та інших документів для встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України (стаття 3 Закону України «Про громадянство України»), оформлення набуття громадянства України (стаття 6 Закону України «Про громадянство України») та прийняття до громадянства України (стаття 9 Закону України «Про громадянство України») є різним.

Таким чином, від встановлення належності до громадянства України необхідно відрізняти процедуру набуття громадянства України за територіальним походженням іноземцями або особами без громадянства, а також процедуру прийняття до громадянства України.

Подібний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 17 травня 2022 року у справі № 127/26354/20, який підлягає врахуванню відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України.

Системний аналіз положень Закону України «Про громадянство України» та Порядку № 215/2001 свідчить, що:

- для встановлення належності до громадянства України юридичне значення можуть мати факт постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) або факт проживання в Україні на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року);

- для набуття громадянства України іноземцями або особами без громадянства за територіальним походженням юридичне значення може мати факт постійного проживання особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України»;

- для прийняття до громадянства України іноземець або особа без громадянства повинна безперервно проживати на законних підставах на території України протягом останніх п`яти років.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 318 ЦПК України у заяві про встановлення факту, що має юридичне значення повинно бути зазначено який факт заявник просить встановити та з якою метою.

ОСОБА_1 , в уточненій заяві від 17.01.2022 просив встановити факт його постійного проживання на території України до 24.08.1991 та зазначив, що встановлення юридичного факту необхідно йому для отримання паспорту громадянина України.

Ухвалюючи рішення про встановлення факту, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , постійно проживав на території України станом на 24.08.1991, суд першої інстанції не конкретизував у заявника, з якою метою він просить встановити факт постійного проживання на території України, та не звернув увагу, що факт постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України (24.08.1991) може мати юридичне значення для встановлення належності до громадянства України, а факт постійного проживання особи до 24.08.1991 на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України» - для набуття громадянства України іноземцями або особами без громадянства за територіальним походженням.

Разом з тим, встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 є уродженцем російської федерації, і як особа без громадянства проживає на території України на підставі посвідки на постійне проживання, виданої 24.12.2014, орган, що видав 8001, підстава видачі 03/03.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про громадянство» особа (іноземець або особа без громадянства), яка сама чи хоча б один із її батьків або її дід чи баба, прадід чи прабаба, або її рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24.08.1991 на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або яка сама чи хоча б один із її батьків або її дід чи баба, прадід чи прабаба, або її рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), а також її неповнолітні діти мають право на набуття громадянства України за територіальним походженням.

Отже, з метою набуття громадянства України іноземцями або особами без громадянства за територіальним походженням суд може встановлювати, зокрема і факт постійного проживання чи народження особи до 24.08.1991 на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України» (пункт 44 Порядку № 215/2001).

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, колегія суддів прийшла до висновку про недоведеність ОСОБА_1 належними та допустимими доказами факту постійного проживання на території України до 24.08.1991, з огляду на таке.

Заявник на підтвердження факту постійного проживання на території України до 24.01.1991 надав суду копію аркушу погосподарської книги, копію довідки про реєстрацію місця проживання, копію трудової книжки.

Відповідно до довідки, виданої виконавчим комітетом Присліпської сільської ради Турківського району Львівської області від 18.04.2016 № 644, ОСОБА_1 , 1964 р.н. згідно погосподарських книг сільської ради був зареєстрований та проживав з 01.01.1986 по 01.01.1990 по АДРЕСА_2 (а.с. 5).

При цьому, копія аркушу погосподарської книги, надана суду заявником, містить виправлення при зазначенні прізвища ОСОБА_1 , які не засвідчені в установленому порядку.

Оригіналів погосподарських книг суду апеляційної інстанції не надано, незважаючи на відповідну вимогу.

Надана заявником копія трудової книжки НОМЕР_1 на підтвердження того, що він з 13.11.1964 р.н. з 23.07.1987 по 30.09.1991 працював в Турківському міжгосподарському комбікормовому заводі, також не може бути взята до уваги апеляційним судом, оскільки така не засвідчена в установленому порядку, а оригіналу суду не надано.

Відповідно до повідомлення Турківської міської ради Самбірського району Львівської області від 23.12.2021 згідно з відомостями Реєстру Турківської міської ради ОСОБА_1 не є зареєстрованим у Турківській територіальній громаді.

З повідомлення начальника відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУ ДМСУ в Львівській області від 11.01.2022 № 4601.6/385-22, вбачається, що за даними відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 зареєстрованим/знятим з реєстрації місця проживання по м. Львову та Львівській області не значиться.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що неможливо встановити факт постійно проживання заявника на території України до 24.08.1991 на підставі доказів, які не містять інформації щодо такого проживання саме відносно ОСОБА_1 , який безпосередньо звернувся із заявою про встановлення такого факту.

Відповідно до положень п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити його.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин, рішення суду слід скасувати та постановити нову постанову про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області задовольнити.

Рішення Турківського районного суду Львівської області від 29 березня 2022 року скасувати, ухвалити нову постанову.

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено: 31.03.2023

Головуючий

Судді