Справа № 134/743/22
Провадження № 22-ц/801/1204/2023
№ 22-ц/801/1205/2023
Головуючий у суді 1-ї інстанції Кантониста О. О.
Доповідач:Сало Т. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2023 рокуСправа № 134/743/22м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Сала Т.Б., суддів Ковальчука О.В., Якименко М.М., секретар Луцишин О.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Крижопільського районного суду Вінницької області від 31 березня 2023 року, повне рішення складено 10 квітня 2023 року, та додаткове рішення Крижопільського районного суду Вінницької області від 13 квітня 2023 року, ухвалені суддею Кантонистою О.О. в смт Крижопіль, в цивільній справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення,

встановив:

У червні 2022 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду із вказаним позовом, в якому просило:

- в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором №VIGWGA від 02.09.2008, в розмірі 57 635,47 доларів США (гривневий еквівалент 1 685 837,50 грн), з яких: 8 759,06 доларів США - заборгованість за кредитом (тілом кредиту); 11 197,38 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 4 210,93 доларів США - заборгованість по комісії за користуванням кредитом; 33 468,10 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором, звернути стягнення на будинок загальною площею 168,00 кв.м, житловою площею 94,80 кв.м, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом продажу вказаного предмету іпотеки на прилюдних торгах;

- виселити ОСОБА_1 та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у житловому будинку (предмет іпотеки), розташованому за адресою: АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_1 відповідно до укладеного договору № VIGWGA від 02.09.2008 отримав кредит у розмірі 29 342,40 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 02.09.2022.

ОСОБА_1 зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконав, внаслідок чого станом на 09.05.2022 в нього утворилася заборгованість в загальному розмірі 57 635,47 доларів США.

У забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 02.09.2008 було укладено договір іпотеки № VIGWGA, згідно з яким ОСОБА_1 надав в іпотеку нерухоме майно - будинок, за адресою: АДРЕСА_1 .

Обумовлена сторонами договору іпотеки ціна предмету іпотеки дорівнює 169 645 грн. Іпотека також поширюється на земельну ділянку, на якій розташований предмет іпотеки.

Вказаним договором іпотеки передбачене право іпотекодавця на реєстрацію у предметі іпотеки інших осіб лише при умові отримання від іпотекодержателя письмової згоди на такі дії. Враховуючи той факт, що іпотекодержатель не надавав своєї згоди на відповідну реєстрацію осіб за адресою предмету іпотеки, позивач вважає, що реєстрація осіб у предметі іпотеки є порушенням умов цивільно-правового договору та статті 629 ЦК України, зняття таких осіб з реєстраційного обліку є захистом прав іпотекодержателя та повинне відбуватися на підставі рішення суду.

Відповідно до ч. 3 ст. 39 Закону України «Про іпотеку», одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя вправі винести рішення про виселення мешканців, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення, а також згідно з ч. 1 ст. 40 ЗУ «Про іпотеку» та ст. 109 ЖК України - звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців.

Таким чином, відповідач ОСОБА_1 підлягає виселенню з житлового будинку.

Рішенням Крижопільського районного суду Вінницької області від 31 березня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

Додатковим рішенням Крижопільського районного суду Вінницької області від 13 квітня 2023 року задоволено заяву ОСОБА_1 , стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на його користь витрати на професійну правничу допомогу в сумі 16 000 гривень.

Не погодившись із казаним судовими рішеннями, АТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказані рішення та прийняти постанову, якою позовні вимоги задовольнити.

В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором №VIGWGA від 02.09.2008, в розмірі 35 193,07 доларів США, з яких: 18 215,54 доларів США - кредит; 1 573,72 доларів США - проценти; 141,15 доларів США - комісія; 14 077,22 доларів США - пеня; 18 доларів США - штраф (фіксована частина); 1 167,44 доларів США - штраф (процентна складова), звернути стягнення на будинок загальною площею 168,00 кв.м, житловою площею 94,80 кв.м, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом продажу вказаного предмету іпотеки на прилюдних торгах;

- виселити ОСОБА_1 та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у житловому будинку (предмет іпотеки), розташованому за адресою: АДРЕСА_1 .

Також просить відмовити у стягненні витрат на правничу допомогу.

У скарзі зазначає, що висновок суду з приводу пропуску позивачем строку позовної давності є помилковим через неправильне визначення початку такого строку. Лише з 11.07.2019, після скасування рішення про державну реєстрацію прав на нерухоме майно, у банку виникло право на звернення до суду з даним позовом. Крім того, на момент звернення до суду з позовом діяли карантинні обмеження та положення пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, яким на час дії карантину продовжено строки позовної давності, визначені ст. 257, 258 ЦК України. Судом безпідставно зроблено висновок щодо неможливості стягнення пені, яка нарахована відповідно до вимог закону. Розмір заборгованості, в межах якої необхідно звернути стягнення на предмет іпотеки, визначений рішенням Крижопільського районного суду Вінницької області від 19.11.2014 у справі №134/2144/14, з урахуванням часткового виконання рішення суду. Висновок суду про те, що копія договору іпотеки є недопустимим доказом, є безпідставним. Оскільки позивач звернувся до суду в межах строку позовної давності, тому підлягають задоволенню вимоги про виселення відповідачів. Що стосується додаткового рішення суду, то відповідачем не надано розрахунку таких витрат, а витрати на правничу допомогу в розмірі 16 000 гривень є співмірними із складністю даного спору.

У поданому на апеляційну скаргу відзиві ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 просять апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Апеляційний суд, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог позову, дослідивши матеріали справи, дійшов до висновку, що судове рішення по суті спору правильне, однак містить деякі висновки, які є несумісними по відношенню один до одного, тобто суперечливими, а деякі є неправильними, що в цілому призвело до незрозумілого правового обґрунтування такого судового рішення і це є неприпустимим.

Суть спору полягає у намаганні позивача звернути стягнення на будинок відповідача (предмет іпотеки) через невиконання останнім зобов`язань за кредитним договором, що спричинило заборгованість.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції не взяв до уваги копію договору іпотеки, як недопустимий договір. Апеляційний суд звертає увагу, що саме умовами цього договору позивач обґрунтовує своє право на звернення стягнення на предмет іпотеки.

Однак, суд в подальшому, на підставі недопустимого доказу, вирішує спір по суті, надаючи оцінку всім іншим підставам (обставинам) позовних вимог, зокрема, право банку на звернення з такими вимогами в судовому порядку, складову та розмір заборгованості та позовну давність.

Апеляційний суд вважає, що не взявши до уваги копію договору іпотеки, на якому ґрунтуються всі вимоги позову, зокрема, право позивача на звернення стягнення на предмет іпотеки, у суду першої інстанції не було правових підстав встановлювати та досліджувати інші фактичні обставини, які випливають з нього, в тому числі і розмір заборгованості та її складові, а відтак слід було відмовити у задоволенні позову лише з цих підстав. В цьому і полягає одне із протирічь судового рішення.

Разом з цим, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд переконаний, що суд першої інстанції зробив помилковий висновок про недопустимість як доказу копії договору іпотеки, і як наслідок не взяття його до уваги.

По-перше, відповідач клопотання про витребування оригіналу договору іпотеки обґрунтував лише тим, що він ставить під сумнів дійсність копії договору іпотеки, а саме, що дана копія не відповідає по змісту оригіналу договору. При цьому заявник не обґрунтовує свої сумніви - чому копія договору, надана позивачем, не відповідає оригіналу, та чи не відповідає дійсності в цілому, чи в якійсь його частині.

Виходячи із змісту ухвали суду, якою було витребувано у відповідача оригінал договору, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції не дослідив це питання, адже в ухвалі абсолютно не мотивовано необхідність витребування такого доказу в оригіналі.

Крім цього, апеляційний суд звертає увагу, що відповідач не обґрунтовує свої заперечення проти вимог позову наявністю цих самих сумнівів чи протирічь.

Суд першої інстанції також не звернув уваги на той факт, що після підписання договору іпотеки кожному із підписантів було надано по екземпляру такого договору, тобто оригінал цього договору повинен бути і у відповідача (заявника), який міг його надати суду.

Також, беззаперечним з боку відповідача є факт укладання такого договору іпотеки, і який неодноразово був предметом дослідження при розгляді інших цивільних справ між цими ж сторонами, що і було встановлено судовими рішеннями.

Отже, підстав витребовувати оригінал договору іпотеки у суду не було за відсутністю в цьому необхідності.

По-друге, суд першої інстанції, з`ясувавши в судовому засіданні, що відповідач не може надати оригінал договору іпотеки (так як він знаходиться в приватного нотаріуса, який розглядав питання передачі банку у власність спірного будинку), змінює вимоги до позивача, і своєю ухвалою про залишення позову без руху зобов`язує останнього надати належно завірену копію договору. Після того, як позивач виконав цю вимогу, суд продовжив розгляд справи, а відповідач вже не заявляв про наявність у нього сумнівів.

Підсумовуючи вказане, апеляційний суд вважає, що позивач виконав вимоги суду, а тому підстав не брати до уваги належно завірену копію договору іпотеки в суду теж не було, тому існували всі підстави розгляду справи по суті.

Судами встановлено, що 02 вересня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір у розмірі 29 342,40 доларів США на споживчі цілі строком до 02 вересня 2022 року зі сплатою відсотків у розмірі 1, 25 % на місяць на суму залишку заборгованості.

02.09.2008 сторони уклали договір іпотеки, предметом якого є житловий будинок загальною площею 168,00 кв.м, житловою площею 94,80 кв.м, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який належить ОСОБА_1 на праві власності.

У жовтні 2014 року ПАТ «Приватбанк» звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по кредитному договору.

Правовою підставою для звернення з такими вимогами, була ч.2 ст.1050 ЦК України, а саме право кредитора достроково вимагати повернення всієї суми кредиту та процентів, належних йому до сплати, в разі порушення позичальником зобов`язання щодо повернення чергової частини кредиту.

Рішенням Крижопільського районного суду Вінницької області від 19 листопада 2014 року в цивільній справі №134/2144/14-ц стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором від 02 вересня 2008 року в розмірі 340781,45 грн (а.с.75 т.1).

Відповідно до змісту рішення суду від 19 листопада 2014 року загальна заборгованість, яка підлягає стягненню становила 24534,30 доларів США, і вона складалась з:

21 549,86 доларів США - заборгованість за кредитом;

15 73,72 доларів США - заборгованість по сплаті відсотків за користування кредитом;

141,15 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом;

84,13 доларів США пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором;

18 доларів США - штраф (фіксована частина);

1 167,44 доларів США - штраф (процентна складова).

Ця заборгованість в доларах США судом була переведена в у національну грошову одиницю - гривню за курсом НБУ, і склала 340 781,45 грн.

Рішення суду набрало законної сили.

Відповідно до довідки Крижопільського відділу ДВС у Тульчинському районі Вінницької області від 11.07.2022 №53, згідно виконавчого листа №134/2144/14-ц від 30.01.2015, виданого Крижопільським районним судом Вінницької області, станом на 08.07.2022 проведено стягнення на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» в сумі: з ОСОБА_1 - 111 420,49 грн; з ОСОБА_2 - 128 970,67 грн.

Всього на час видачі довідки стягнуто солідарного боргу 240 391,16 грн (а.с.78 т.1).

20.06.2022 КТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернулось до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Стягнення заборгованості за основним зобов`язанням не виключає можливості задоволення вимог кредитора за рахунок забезпечувального зобов`язання, адже саме кредитор має право обрати, яким чином здійснювати стягнення заборгованості (постанови Верховного Суду від 22 травня 2019 року у справі №640/18356/17, від 28 серпня 2019 року у справі №759/4036/18).

За рахунок предмета іпотеки кредитор має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі. Застосування кредитором іншого законного засобу для захисту свого порушеного та не поновленого боржником належним чином права не вважається подвійним стягненням (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі № 921/107/15ц)

Отже, суд може звернути стягнення на предмет іпотеки та стягнути суму заборгованості за кредитним договором лише у межах «непогашених» вимог кредитора за основним зобов`язанням із зазначенням у рішенні суми заборгованості за кредитним договором; суд може звернути стягнення на предмет іпотеки, коли боржник є особою, відмінною від іпотекодавця, враховуючи положення статті 11 Закону України «Про іпотеку», відповідно до якої у разі задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки майновий поручитель набуває права кредитора за основним зобов`язанням.

Таким чином, не вважається подвійним стягненням звернення стягнення на предмет іпотеки за наявності невиконаного рішення суду про стягнення основної суми заборгованості.

Вирішуючи питання про звернення стягнення на предмет іпотеки суд повинен визначити дійсний розмір заборгованості за кредитним договором та врахувати співмірність заборгованості з вартістю іпотечного майна.

Загальними вимогами процесуального права визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні позовних вимог, що стосуються, зокрема, грошових вимог (дослідження обґрунтованості, правильності розрахунку, доведеності розміру відсотків та пені, наявності доказів, що їх підтверджують).

Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.

Банк звертаючись з цим позовом, на підтвердження розміру заборгованості відповідача, надав розрахунок заборгованості за кредитним договором, який починається з 02.09.2008 і закінчується 09.05.2022.

Як вказано у підсумку розрахунку, то загальний борг за кредитом складає 57 635,47 доларів США.

Матеріалами справи підтверджується, що після ухвалення Крижопільським районним судом Вінницької області вищезгаданого рішення про дострокове стягнення в солідарному порядку всієї суми заборгованості було відкрите виконавче провадження по його виконанню.

Станом на кінець липня 2022 року боржниками було погашено заборгованість на загальну суму 240 391,16 грн, що підтверджується згаданою довідкою державного виконавця.

З наданого розрахунку не вбачається, яким чином повернуті боржниками кошти зараховувались у рахунок погашення заборгованості.

Надавши відповідь на відзив, представник позивача не обґрунтував та не спростував позицію відповідачів з приводу незарахування повернутих коштів в рахунок заборгованості.

Крім цього, представник позивача у своїй апеляційній скарзі підтверджує факт зменшення розміру заборгованості, а саме в прохальній частині скарги просить скасувати рішення суду першої інстанції за результатами розгляду справи та ухвалити нове рішення, яким в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором №VIGWGA від 02.09.2008 в загальному розмірі 35 193,07 доларів США звернути стягнення на предмет іпотеки.

Апеляційний суд у зв`язку з розбіжностями зазначених сум заборгованості, з метою визначення належного до сплати розміру судового збору, до відкриття апеляційного провадження залишив апеляційну скаргу без руху.

На виконання вимог ухвали, представник позивача подав заяву, у якій вказує, що заборгованість у розмірі 35 193,07 доларів США визначена з урахуванням рішення Крижопільського районного суду від 19.11.2014 року у справі № 134/2144/14. Крім цього зазначив, що в скарзі вказана сума 57 635,47 доларів США, і ця заборгованість розрахована без урахування обставин щодо дострокової зміни строку кредитування та п. 5.4. договору, однак, заборгованість обмежується розміром 35 193,07 доларів США.

По-перше, незрозумілим є порядок (чи механізм) врахування рішення районного суду в обґрунтування розміру залишкової заборгованості за кредитом, і не має можливості перевірити таке твердження позивача.

По-друге, позивач в суді першої інстанції підтримував свої позовні вимоги із розміром заборгованості 57 635,47 доларів США. Заяв про зменшення розміру вимог позову в частині розміру заборгованості останній не робив. Суд першої інстанції розглядав справу в межах вимог позову (диспозитивність цивільного судочинства), тобто досліджував розмір та складові заборгованості, яку підтримував позивач

По-третє, стверджуючи про залишок заборгованості в розмірі 35 193,07 доларів США, позивач взагалі її не обґрунтовує доказами, зокрема, відповідним розрахунком залишку заборгованості, і не надав такі докази.

По-четверте, так само апелянт, наполягаючи на існуванні заборгованості за пенею, не надає розрахунок заборгованості по пені, про яку від згадує у скарзі в розмірі 14 077,22 доларів США. При цьому апелянт посилається на п.14.3. кредитного договору, яким передбачено обов`язок позичальника сплачувати пеню в розмірі 0.15 % від суми простроченого платежу, але не менше 1 грн за кожен день прострочки.

Пеня у цьому розмірі визначена апелянтом станом на 06.10.2017, адже нарахування неустойки здійснюється протягом трьох років з дня, коли відповідне зобов`язання повинно було бути виконаним (п. 14.10 кредитного договору).

Встановлено, що після ухвалення Крижопільським районним судом Вінницької області рішення про дострокове стягнення всієї суми заборгованості, банк продовжував нараховувати проценти на тіло кредиту.

Апелянт погодився з висновком суду у даній справі про відсутність правових підстав для нарахування процентів після ухвалення судом рішення про дострокове стягнення всієї суми заборгованості і не апелював цей висновок суду. Апеляційний суд також погоджується з підставами такого висновку.

Враховуючи, що проценти після 13.10.2014 (дата ухвалення судового рішення про дострокове стягнення всієї заборгованості) нараховувались, і це відображено в розрахунку заборгованості, то логічним є зростання величини загальної заборгованості, і на кожне таке збільшення боргу прямо пропорційно йому збільшувався розмір нарахованої пені, яка за три роки досягла 14 077,22 долара США. Враховуючи це, розрахунок заборгованості по пені вкрай необхідний.

По-п`яте, апеляційний суд звертає увагу, що апелянт в скарзі не намагався спростувати висновки суду щодо безпідставності нарахування та включення в розмір заборгованості комісії та штрафних санкцій, як складових загальної заборгованості.

Отже, за відсутності розрахунку заборгованості в розмірі 35 193,07 доларів США як залишкової заборгованості, в т.ч. розрахунку розміру пені, яка нараховувалась після безпідставно нарахованих відсотків, а також факт часткового погашення боржниками заборгованості встановленої рішенням Крижопільського районного суду Вінницької області, та за відсутності в справі доказів зарахування повернутих боржниками коштів, апеляційний суд позбавлений можливості самостійно в будь-який спосіб перевірити розмір заборгованості, яку залишилось погасити боржникам.

Підсумовуючи вказане, позивач не довів, а отже не обґрунтував розмір залишкової заборгованості за кредитними зобов`язаннями відповідачів, без якої не можливо ухвалити рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, тому в задоволенні позову банку слід відмовити по суті його позовних вимог.

Враховуючи вищезазначені висновки, апеляційний суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити через його необґрунтованість.

Разом з цим, суд першої інстанції, досліджуючи питання застосування строку позовної давності, на якій наполягали відповідачі, у рішенні описав норми права та обставини за яких підлягає (чи не підлягає) до застосування позовна давність та вказав, що «даний факт не є підставою для відмови в задоволенні заяви представника відповідача про застосування наслідків пропуску позивачем строків позовної давності».

Проаналізувавши цей висновок, апеляційний суд вважає, що однією із підстав для відмови судом в задоволенні позову є застосування позовної давності, і це є ще одним протиріччям рішення суду, адже виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем (постанова ВС від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15ц).

Проаналізувавши зміст оскаржуваного рішення суду, встановлено, що суд першої інстанції прийшов до висновку про безпідставність вимог позову, адже банк незаконно нарахував проценти та неустойку (пеня) після ухвалення судом рішення про дострокове стягнення заборгованості, а вимоги про стягнення інших процентів, комісії та пені є необґрунтованими, тобто позов не доведено. При цьому суд першої інстанції застосував строк позовної давності при недоведеності вимог позову.

В даному випадку, відмовляючи в позові через його необґрунтованість, не має правового значення досліджувати початок перебігу позовної давності та її закінчення.

Відмовляючи в задоволенні вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки, не підлягають задоволенню вимоги про виселення, які є наслідковими вимогами від основної вимоги.

Загалом, суд першої інстанції зробив правильний висновок про відмову в задоволенні позову, однак, наявні суперечності у рішенні змушують апеляційний суд змінити рішення в мотивувальній його частині з виключенням з нього вказаних вище протирічь.

Що стосується додаткового рішення суду першої інстанції, то апеляційний суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

У ч. 3, 4 ст. 137 ЦПК України зазначено, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Встановлено, що у поданому на позовну заяву відзиві ОСОБА_1 вказав, що орієнтовний розмір витрат на правничу допомогу становить 16 000 гривень. Докази на підтвердження таких витрат будуть надані пізніше.

04 квітня 2023 року від ОСОБА_1 , протягом визначеного ч.8 ст.141 ЦПК України строку, надійшла заява про ухвалення додаткового рішення, в якій він просив стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» витрати на правничу допомогу в розмірі 16 000 грн.

Представництво інтересів ОСОБА_1 в суді першої інстанції на підставі ордеру від 18.07.2022 здійснював адвокат Зубань О.О. (а.с.45 т.1).

До заяви про ухвалення додаткового рішення ОСОБА_1 додано:

- договір про надання правової допомоги від 12 липня 2022 року, укладений між адвокатом Зубань О.О. та Рябеньким О.Т. У розділі 3 вказаного договору сторони погодили, що вартість правової допомоги, наданої адвокатом в рамках даного договору, встановлюється в розмірі 16 000 грн;

- акт приймання-передачі наданих послуг по Договору про надання правової допомоги по справі від 03 квітня 2023 року, у якому зазначено, що адвокат надав, а клієнт прийняв наступні юридичні послуги: консультація, вивчення документів клієнта, складання відзиву на позовну заяву, складання клопотань і інших процесуальних документів по справі - 9 годин (9000 грн): - участь адвоката в судових засіданнях - 7 годин (7000 грн), загальна вартсіть наданих послуг складає 16 000 грн;

- квитанцію до прибуткового касового ордера №4 від 12 липня 2022 року про сплату ОСОБА_1 адвокату Зубаню О.О. у справі №134/743/22 16 000 грн.

Суд першої інстанції, врахувавши складність справи, обсяг виконаних робіт, принципи співмірності та розумності судових витрат, оцінивши надані докази щодо судових витрат на професійну правничу допомогу, беручи до уваги відсутність заперечень зі сторони позивача, дійшов висновку про доведеність витрат на професійну правничу допомогу у заявленому відповідачем розмірі.

Апелянт вказує, що витрати на правничу допомогу у розмірі 16 000 грн є неспівмірними зі складністю справи та наданим адвокатом обсягом послуг.

Вказані твердження відхиляються апеляційним судом, оскільки встановлено, що АТ КБ «ПриватБанк» в 2014 році вже звертався до суду із позовом про стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором.

Вказане рішення суду знаходиться на виконанні у виконавчій службі.

У червні 2022 року банк звернувся до суду із даним позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за цим же кредитним договором та виселення.

Справа перебувала в провадженні Крижопільського районного суду Вінницької області десять місяців і весь цей час адвокат Зубань О.О. представляв інтереси відповідача ОСОБА_1 .

Апеляційний суд враховує, що відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

У випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо.

Суд першої інстанції належним чином оцінив надані відповідачем докази понесених ним витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції, врахував позицію позивача, який не заявляв клопотань про зменшення витрат на правничу допомогу, принципи співмірності та розумності судових витрат, а відтак на законних підставах стягнув з позивача на користь позивача понесенні ним витрати в розмірі 16 000 гривень.

Апелянт в скарзі не довів неспівмірність заявленої до стягнення суми витрат на професійну правову допомогу відповідача з реальним обсягом такої допомоги.

Відтак, підстави для скасування додаткового рішення суду відсутні.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для зміни судового рішення є порушення норм процесуального права. У частині четвертій вказаної статті зазначено, що зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Враховуючи викладене, наявні підстави для зміни рішення Крижопільського районного суду Вінницької області від 31 березня 2023 року, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови щодо підстав відмови у задоволенні позову. Додаткове рішення цього ж суду від 13 квітня 2023 року підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Крижопільського районного суду Вінницької області від 31 березня 2023 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови щодо підстав відмови у задоволенні позову.

Додаткове рішення Крижопільського районного суду Вінницької області від 13 квітня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 16 червня 2023 року.

Головуючий Т.Б. Сало

Судді О.В. Ковальчук

М.М. Якименко