ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

13 червня 2023 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 740/3428/21

Головуючий у першій інстанції - Пантелієнко В. Г.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/863/23

Чернігівський апеляційний суд у складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої-судді: Шитченко Н.В.,

суддів Висоцької Н.В., Онищенко О.І.,

із секретарем: Зіньковець О.О.,

позивач: Акціонерне товариство «Сенс Банк» (до перейменування - Акціонерне товариство «Альфа-Банк»,

відповідач: ОСОБА_1 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача: ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 05 жовтня 2021 року у справі за позовом Акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

У С Т А Н О В И В:

У червні 2020 року АТ «Альфа Банк» (після перейменування АТ «Сенс Банк») звернулося з позовом до ОСОБА_1 , в якому, уточнивши позовні вимоги, просило звернути стягнення на предмет іпотеки - трикімнатну квартиру загальною площею 65,6 кв м, житловою площею 38,4 кв м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та належить на праві власності ОСОБА_1 , у рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 за кредитним договором № 935/8-272 від 08 серпня 2008 року у розмірі 292 345,08 доларів США на користь позивача шляхом проведення прилюдних торгів згідно з ЗУ «Про виконавче провадження» за початковою ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом в сумі.

Заявлені вимоги мотивовані тим, що за укладеним 08 серпня 2008 року АКБ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа Банк», з ОСОБА_2 кредитним договором банк повністю виконав зобов`язання щодо надання кредиту, але позичальник зобов`язання щодо повернення визначених договором коштів належним чином не виконував, внаслідок чого виникла кредитна заборгованість за тілом кредиту - 108 294,61 доларів США та за відсотками - 184 050,47 доларів США.

У забезпечення виконання позичальником зобов`язань щодо повернення кредиту 08 серпня 2008 року укладено іпотечний договір, згідно з яким ОСОБА_2 передав банку в іпотеку належну йому на праві власності трикімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач зазначав, що відповідно до договору дарування від 02 лютого 2010 року власником зазначеної квартири став ОСОБА_1 , у зв`язку з чим отримав права та обов`язки іпотекодавця за договором іпотеки у тому обсязі та на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. На час звернення з позовом заборгованість за кредитним договором ОСОБА_2 не погашена, отже слід звернути стягнення на предмет іпотеки у визначений законом спосіб.

Заочним рішенням Ніжинського міськрайонного суду від 05 жовтня 2021 року позовні вимоги АТ «Альфа Банк» задоволено. Звернуто стягнення на предмет іпотеки - трикімнатну квартиру загальною площею 65,6 кв м, житловою площею 38,4 кв м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_1 , в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 935/8-272 від 08 серпня 2008 року у розмірі 292 345,08 доларів США, на користь позивача шляхом проведення прилюдних торгів, згідно з ЗУ «Про виконавче провадження», за початковою ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на такий вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Ухвалою Ніжинського міськрайонного суду від 19 квітня 2023 року заяву представника відповідача - адвоката Луєнка Ю.В. про перегляд заочного рішення у справі за позовом АТ «Альфа Банк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , вважаючи заочне рішення таким, що не відповідає приписам ст. 263 ЦПК України, просить його скасувати і ухвалити нове, яким повністю відмовити у задоволенні позову. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що на час набуття у власність відповідача на підставі договору дарування трикімнатної квартири зазначена нерухомість під будь-яким обтяженням (забороною чи арештом) не перебувала, що підтверджується витягом з реєстру від 02 лютого 2010 року.

Скаржник зазначає, що спірну квартиру йому подарував батько, якому житлове приміщення належало на підставі договору купівлі-продажу від 16 грудня 2009 року. Під час набуття квартири у власність батьком жодних обтяжень на спірну нерухомість не існувало.

Стверджує, що ні він, ні батько, набуваючи квартиру у власність, не були знайомі з ОСОБА_2 , не знали і не могли знати про існування між ним та банком кредитних та іпотечних зобов`язань. Через те, що відповідач не брав участі у розгляді справи і причини неявки в судове засідання, на його переконання, є поважними, був позбавлений можливості надати суду першої інстанції відповідні докази на підтвердження наведених доводів.

Указує, що з наданої позивачем інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що 06 серпня 2008 року ОСОБА_2 придбав спірну квартиру, 08 серпня 2008 року одержав в АКБ «Укрсоцбанк» кредит та передав нерухомість в іпотеку банку. 04 серпня 2009 року банк звернувся із заявою про вилучення обтяження нерухомого майна, і цього ж дня нотаріусом вилучено з реєстру обтяження спірної квартири. 04 серпня 2009 року ОСОБА_2 продав нерухомість іншій особі - ОСОБА_3 , яка 16 грудня 2009 року продала житло батьку відповідача, а той подарував квартиру сину ОСОБА_1 . На дату набуття відповідачем права власності на квартиру АДРЕСА_2 її обтяження іпотекою було вилучено з реєстру.

Процедуру зняття заборони щодо відчуження нерухомого майна встановлено Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України та Правилами ведення нотаріального діловодства. За змістом цих нормативних актів правомірне зняття заборони відчуження спірної квартири за заявою АКБ «Укрсоцбанк», як іпотекодержателя, могло відбутися лише у двох випадках: за заявою у зв`язку з погашенням кредиту або за заявою у зв`язку з відкриттям виконавчого провадження про звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса. За повідомленням Ніжинського відділу ДВС станом на 03 серпня 2009 року виконавчі провадження на підставі виконавчого напису нотаріуса про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором у відділі не перебували. Отже зняття заборони відчуження спірної квартири нотаріус міг здійснити лише на підставі заяви банку про вилучення обтяження об`єкта нерухомого майна у зв`язку з погашенням кредиту, проте зазначена обставина судом першої інстанції у ході розгляду справи не перевірялася.

Посилається на правові висновки Верховного Суду, наведені у постановах від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17, від 26 червня 2019 року у справі № 669/927/16-ц, від 01 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 та від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17, враховуючи які, він, як добросовісний набувач квартири, набув у незаборонений спосіб право на неї, вільне від обтяження іпотекою на підставі іпотечного договору від 08 серпня 2008 року, відомості про іпотеку поновленню не підлягають, а позов про звернення стягнення на предмет іпотеки не може бути задоволений.

Після вилучення 04 серпня 2009 року з Державного реєстру іпотек обтяження спірної квартири, таке обтяження повторно зареєстроване в реєстрі нотаріусом лише 23 травня 2011 року. Будь-які правові підстави для проведення такої реєстрації обтяження стороні відповідача не відомі, але обтяження зареєстроване на суму основного зобов`язання 99 000 доларів США зі строком виконання до 02 серпня 2033 року, тобто без урахування договору від 30 червня 2009 року про внесення змін та доповнень до іпотечного договору, відповідно до умов якого сума основного зобов`язання збільшилася до 109 284,61 доларів США, а строк виконання основного зобов`язання - до 02 серпня 2038 року.

Також просив покласти на позивача понесені у справі судові витрати.

У наданому на апеляційну скаргу відзиві АТ «Сенс Банк», не погоджуючись з мотивами апеляційної скарги, просить залишити її без задоволення, а рішення суду - без змін. Доводи відзиву зводяться до безпідставності тверджень відповідача про необізнаність існування обтяження на спірну квартиру.

Позивач зазначає, що без згоди банку, як іпотекодержателя, неодноразово змінювався власник предмета іпотеки, що є порушенням умов п.п. 2.1.4 іпотечного договору. Відповідно до правової позиції Конституційного Суду, наведеної у рішенні від 14 липня 2020 року у справі № 8-р/2020, перехід права власності на предмет іпотеки до іншої особи не припиняє іпотеку, а зобов`язання по іпотеці переходять до нового власника незалежно від того, чи володів він інформацією про іпотеку чи ні. Наведене узгоджується і з приписами ст. 23 ЗУ «Про іпотеку».

Наголошує на тому, що жодної згоди на відчуження предмета іпотеки іпотекодерджатель не надавав, в тому числі не укладалася додаткова угода до іпотечного договору. У день укладення кредитного договору - 08 серпня 2008 року на квартиру накладено обтяження в єдиному реєстрі заборон відчужень об`єктів нерухомого майна. У подальшому, 30 червня 2009 року, при внесенні змін у договори, не пов`язаними зі згодою на відчуження предмета іпотеки, у відповідні реєстри також внесені зміни, але обтяження не припинялося.

Ураховуючи, що з 04 серпня 2009 року по 02 лютого 2010 року кілька разів змінювався власник квартири, а позивач не ініціював зняття обтяжень і заборон щодо предмету іпотеки, наявні підстави для сумніву щодо добросовісності поведінки всіх її власників. З приводу відчуження спірної квартири поза згодою іпотекодержателя банк звертався до правоохоронних органів.

Третьою особою відзив на апеляційну скаргу у встановлений термін не подавався.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу належить задовольнити, а рішення суду - скасувати, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Рішення суду першої інстанції таким вимогам не відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги АТ «Альфа Банк», суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 не виконав умови кредитного договору, в результаті чого у нього перед банком виникла заборгованість у сумі 292 345, 08 доларів США, а укладений кредитний договір забезпечено іпотечним майном, право власності на яке в подальшому набув ОСОБА_1 .

Районний суд указав, що згідно з ч. 2 ст. 39 ЗУ «Про іпотеку» у разі визначення судом способу реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів ціна предмета іпотеки у рішенні суду не зазначається та визначається при його примусовому виконанні на рівні, не нижчому за звичайні ціни на такий вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

З висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову не може погодитись апеляційний суд, виходячи з наступного.

У справі встановлено, що 08 серпня 2008 року між АКБ «Укрсоцбанк», правонаступником якого у подальшому стало АТ «Альфа Банк» (після перейменування - АТ «Сенс Банк»), та ОСОБА_2 укладено договір кредиту № 935/8-272 (доповнений в подальшому додатковими угодами), згідно з умовами якого кредитор надав позичальнику на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 99 000 доларів США зі сплатою 13,5 % річних та комісій, кінцевим терміном повернення до 02 серпня 2033 року (а.с. 6-12).

З метою забезпечення виконання кредитного зобов`язання 08 серпня 2008 року сторонами укладено іпотечний договір, відповідно до якого ОСОБА_2 передав банку в іпотеку належну йому трьохкімнатну квартиру житловою площею 38,4 кв м, загальною площею 65,6 кв м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 13-16). Відповідно до п. 4.1, 4.2 даного договору іпотекодержатель набуває право звернути стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем основного зобов`язання або будь-якого зобов`язання за цим договором. Згідно з п. 4.5 іпотечного договору одним із способів звернення стягнення на предмет іпотеки та задоволення вимог іпотекодержателя є рішення суду.

30 червня 2009 між АКБ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 укладено додаткові угоди до договору кредиту від 08 серпня 2008 року, відповідно до яких виключено п. 4.6 ст. 4 договору кредиту, та змінено п. 1 договору в частині суми кредиту - 109 284,61 долар США, розміру річної відсоткової ставки - 14 %, кінцевого терміну погашення кредиту - 02 серпня 2038 року, та визначено новий графік погашення кредиту (а.с. 11, 12).

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна (а.с. 17-22) квартира АДРЕСА_2 належала на праві приватної власності ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 06 серпня 2008 року. 08 серпня 2008 року щодо цієї квартири на підставі договору іпотеки від 08 серпня 2008 року за заявою АКБ «Укрсоцбанк» внесено обтяження - заборона на нерухоме майно.

04 серпня 2009 року за заявою АКБ «Укрсоцбанк» обтяження, накладене на квартиру АДРЕСА_2 на підставі договору іпотеки, приватним нотаріусом Ніжинського міського нотаріального округу Кізуб Т.Є. вилучено з реєстру.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 04 серпня 2009 року власником спірної квартири стала ОСОБА_3 .

За договором купівлі-продажу від 16 грудня 2009 року ОСОБА_3 продала спірну квартиру ОСОБА_4

04 березня 2010 року до відповідних реєстрів внесено відомості про те, що власником квартири АДРЕСА_2 на підставі договору дарування від 02 лютого 2010 року став ОСОБА_1 .

Повторне обтяження у виді іпотеки на спірну квартиру у вигляді іпотеки зареєстровано в реєстрі приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальською І.В. 23 травня 2011 року.

Згідно з наданим позивачем розрахунком заборгованість ОСОБА_2 за кредитним договором № 935/8-272 від 08 серпня 2008 року станом на 11 травня 2021 року становить 292 345,08 доларів США, з яких: заборгованість за кредитом - 108 294,61 долар США та заборгованість за відсотками - 184 050,47 доларів США (а.с. 26-27).

Звернувшись з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, АТ «Альфа Банк» зазначало, що виконання зобов`язань за кредитним договором забезпечено шляхом укладення між банком та ОСОБА_2 договору іпотеки належної останньому квартири. ОСОБА_1 , придбавши нерухомість на підставі договору дарування, набув статусу іпотекодавця, а отже несе обов`язки за іпотечним договором, предметом якого є спірна квартира.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист цивільного інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч. 2 ст. 16 ЦК України.

Згідно з вимогами чинного законодавства України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та у встановлений у зобов`язанні строк (термін) його виконання (ст. 526, 527, 530 ЦК України).

Згідно зі ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим до його виконання.

Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (ст. 575 ЦК України).

За змістом ст. 1 ЗУ «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Іпотекодавець - особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання власного зобов`язання або зобов`язання іншої особи перед іпотекодержателем. Іпотекодавцем може бути боржник або майновий поручитель. Майновий поручитель - особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання зобов`язання іншої особи-боржника.

Відповідно до положень ЗУ «Про іпотеку» одним зі способів захисту прав та інтересів іпотекодержателя є звернення стягнення на предмет іпотеки. Так, ч. 1 ст. 12 Закону визначено, що у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Згідно з ч. 1 ст. 33 Закону у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, розміщене на території України, та обтяжень таких прав регулюються ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону до загальних засад державної реєстрації прав належить гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 констатувала, що відомості Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вважаються правильними, доки не доведено протилежне (п. 6.30 постанови від 02 липня 2019 року у справі № 48/340). Однією із загальних засад цивільного законодавства є добросовісність (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України). Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 3 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» до загальних засад державної реєстрації прав належить гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження. Тому суд має оцінювати наявність або відсутність добросовісності зареєстрованого володільця нерухомого майна (п. 51 постанови від 26 червня 2019 року у справі № 669/927/16-ц).

Добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність) з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (п. 46.2 постанови Великої Палати Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18). Тому за відсутності в реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень (п. 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17).

Проаналізувавши вищенаведені норми та вивчивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що висновок районного суду про наявність підстав для задоволення позову АТ «Альфа Банк» про звернення стягнення на предмет іпотеки, належний відповідачу ОСОБА_1 на праві власності, не ґрунтується на матеріалах справи та не відповідає вимогам закону.

За матеріалами справи встановлено, що 08 серпня 2008 року між АКБ «Укрсоцбанк», правонаступником якого у подальшому стало АТ «Альфа Банк» (після перейменування - АТ «Сенс Банк»), та ОСОБА_2 укладено договір кредиту № 935/8-272, згідно з умовами якого позичальник отримав грошові кошти у розмірі 99 000 доларів США зі сплатою відсотків та кінцевим терміном повернення кредиту до 02 серпня 2033 року. У подальшому додатковими угодами до договору були внесені зміни стосовно суми кредиту, розміру річної відсоткової ставки, кінцевого терміну повернення кредитних коштів та графіку погашення кредиту.

З метою забезпечення виконання кредитного зобов`язання 08 серпня 2008 року укладено іпотечний договір, предметом якого була належна ОСОБА_2 на праві приватної власності трикімнатна квартира загальною площею 65,6 кв м АДРЕСА_2 . Право власності на нерухомість ОСОБА_2 набув на підставі договору купівлі-продажу від 06 серпня 2008 року.

08 серпня 2008 року приватним нотаріусом Кізуб Т.Є. зареєстровано обтяження вищезазначеної квартири, підставою обтяження зазначено договір іпотеки від 08 серпня 2008 року, заявником - АКБ «Укрсоцбанк».

З наявних у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстру іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна відомостей вбачається, що 04 серпня 2009 року АКБ «Укрсоцбанк» звернувся до приватного нотаріуса Кізуб Т.Є. із заявою від 03 серпня 2009 року про вилучення обтяження нерухомого майна, внесеного на підставі іпотечного договору від 08 серпня 2008 року. Цього ж дня нотаріус вилучила обтяження предмету іпотеки в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна на підставі заяви банку. 04 серпня 2009 року нотаріусом Кізуб Т.Є. посвідчено договір купівлі-продажу, відповідно до якого ОСОБА_2 продав спірну квартиру ОСОБА_3 . Остання відповідно до відомостей, що містяться в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстру іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна 16 грудня 2009 року продала квартиру батькові відповідача - ОСОБА_4 , який подарував її відповідачу ОСОБА_1 .

Таким чином, на дату набуття відповідачем на підставі договору дарування від 02 лютого 2010 року права власності на квартиру АДРЕСА_2 її обтяження іпотекою було вилучено з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна.

Добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність) з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Тому за відсутності в реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 червня 2021 року дійшла правового висновку про те, що запис про іпотеку не може бути відновлений з моменту вчинення первинного запису, а вчиняється державним реєстратором повторно за наявності для цього підстав, передбачених законом, зокрема договору іпотеки, а також судового рішення про визнання права іпотекодержателя; за відсутності в реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень (п. 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17). За таких умов право іпотеки припиняється, відомості про іпотеку поновленню не підлягають, а позов про звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягає задоволенню; при вирішенні таких спорів необхідно враховувати наявність чи відсутність обставин, які можуть свідчити про недобросовісність набувача майна, придбаного за відсутності в державному реєстрі відомостей про обтяження.

Перевіряючи твердження позивача про недобросовісність ОСОБА_1 , апеляційний суд виходить з наступного.

З розрахунку суми боргу ОСОБА_2 перед банком (а.с. 26-27), вбачається, що останній здійснював погашення кредитних коштів лише двічі - у 2008 році.

Відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстру іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна обтяження у виді іпотеки щодо спірної квартири знято приватним нотаріусом Кізуб Т.Є. 04 серпня 2009 року за заявою про вилучення обтяження об`єкта нерухомого майна 34.08-43/503 від 03 серпня 2009 року АКБ «Укрсоцбанк».

Матеріали даної цивільної справи не містять інформації про притягнення приватного нотаріуса Кізуб Т.Є. до відповідальності за вчинення цієї нотаріальної дії.

З наданого позивачем листа Ніжинського міського відділу по обслуговуванню м. Ніжина та Ніжинського району УМВС України в Чернігівській області (а.с. 186), вбачається що існувало кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000466 від 11 квітня 2013 року за фактом використання завідомо підробленого документа за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України. Даних щодо результатів його завершення апеляційний суд не має.

ОСОБА_1 отримав спірну квартиру в дар від батька через півтора роки після зняття обтяження у виді іпотеки. Зроблені нотаріусами при укладенні правочинів від 16 грудня 2009 року та 02 лютого 2010 року витяги з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна свідчать про відсутність інформації за параметрами запиту: кв. АДРЕСА_2 (а.с. 112, 115 зворот).

Доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 знайомий з ОСОБА_2 або обізнаний про існування іпотечного зобов`язання щодо спірного майна, матеріали справи не містять.

У справ відсутні також докази того, що відповідача було повідомлено про поновлення реєстраційного запису про іпотеку спірної квартири у травні 2011 року, хоча відомості про нового власника нерухомості позивач мав.

Відповідно до даних Автоматизованої системи виконавчого провадження 21 листопада 2011 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого напису, виданого 23 травня 2011 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Паракуда І.М. № 1822 про звернення стягнення на трикімнатну квартиру АДРЕСА_3 , яка належить на праві власності ОСОБА_2

12 березня 2013 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження» (за письмовою заявою стягувача). (а.с. 108)

Дані, які б свідчили, що ОСОБА_1 був обізнаний про наявність вчиненого виконавчого напису або виконавчого провадження, відкритого за цим написом, у матеріалах справи відсутні.

Наведені обставини дають колегії суддів підстави вважати добросовісною поведінку відповідача, як набувача спірної квартири, оскільки за обставинами справи не встановлено, що за відсутності в реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень він знав або не міг не знати про існування таких прав чи обтяжень.

До загальних засад державної реєстрації прав належить гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження, отже, оцінивши поведінку відповідача на предмет добросовісності в ході набуття майна у власність, апеляційний суд вважає, що недобросовісність ОСОБА_1 належними доказами під час розгляду справи не доведена.

Беручи до уваги невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, апеляційний суд відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 376 ЦПК України скасовує рішення суду першої інстанції і ухвалює нове рішення про відмову у задоволенні позову з підстав, наведених вище.

Частиною 1 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За подачу апеляційної скарги ОСОБА_1 сплачено судовий збір у розмірі 10 494 грн, що підтверджується копією квитанції про сплату № 54015 від 20 квітня 2023 року (а.с. 137 зворот).

Оскільки апеляційний суд задовольняє апеляційну скаргу, скасовує рішення суду першої інстанції та ухвалює нове рішення про відмову у задоволенні позову, відповідно до вищенаведених правил належить провести розподіл судових витрат пропорційно задоволеним вимогам, а саме, стягнути з АТ «Сенс Банк» на користь ОСОБА_1 10 494 грн судового збору за розгляд справи апеляційним судом.

Вирішуючи питання про відшкодування відповідачу витрат на правову допомогу, апеляційний суд виходить з наступного.

Статтею 141 ЦПК України визначено порядок розподілу витрат між сторонами. Так, у разі відмови в позові судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача (п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК).

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 УЦПК України).

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 137 ЦПК України).

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі «Баришевський проти України», пунктах 34-36 рішення у справі «Гімайдуліна і інші проти України», пункт 80 рішення у справі «Двойних проти України», пункті 88 рішення у справі «Меріт проти України» заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Представництво інтересів відповідача у суді апеляційної інстанції адвокат Луєнко Ю.В. здійснював на підставі договору про надання правової допомоги № 23/16 від 17 березня 2023 року (а.с. 138-139) та ордеру серії СВ № 1048426 від 20 березня 2023 року (а.с. 137).

За умовами укладеного між адвокатом Луєнком Ю.В. та Кузьменком В.В. договору про надання правової допомоги адвокат зобов`язувався надавати клієнту правову допомогу, представляти та захищати законні права та інтереси клієнта, у тому числі, в судах всіх інстанцій (п. 1.1 договору). Розмір гонорару за цим договором та порядок його внесення визначаються сторонами за взаємною домовленістю та відповідно до вимог винного законодавства України і оформлюється у додаткових угодах до цього договору про погодження розміру гонорару, які є його невід`ємною частиною (п. 3.1 договору).

Відповідно до додаткової угоди № 2 про погодження розміру гонорару до договору про надання правової допомоги № 23/16 від 17 березня 2023 року сторони погодили, що розмір гонорару за договором є фіксованим та становить: 16 000 грн - складання та подання від імені та в інтересах клієнта апеляційної скарги; 20 000 грн - участь у розгляді Чернігівським апеляційним судом апеляційної скарги. Гонорар сплачується клієнтом не пізніше, ніж через п`ять днів від дати підписання угоди сторонами (а.с. 140).

Згідно з актом про надану правничу допомогу від 25 квітня 2023 року та детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, адвокат Луєнко Ю.В. надав визначені у додатковій угоді послуги, загальна вартість яких становить 36 000 грн (а.с. 141, 142).

25 квітня 2023 року адвокат Луєнко Ю.В. отримав за юридичні послуги, надані згідно з договором № 23/16 від 17 березня 2023 року, 36 000 грн, що підтверджується копією фіскального чека від 25 квітня 2023 року (а.с. 143).

У наданих апеляційному суду запереченнях проти заявлених витрат на правничу допомогу представник АТ «Сенс Банк» - адвокат Михніцький Г.Ю. указував, що визначений відповідачем розмір гонорару у сумі 36 000 грн є завищеним і нерозумним, посилаючись на правову позицію Верховного Суду у постанові від 15 квітня 2021 року у справі № 160/6899/20, відповідно до якої при встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини, а гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. У разі, якщо апеляційний суд дійде висновку про відмову у задоволенні позову, представник просив максимально зменшити розмір витрат на правничу допомогу, який заявлений стороною відповідача.

У постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі № 211/3113/16-ц та від 06 листопада 2020 року у справі № 760/11145/18 зазначено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та є не співрозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Зважаючи на наведене вище, а також враховуючи обсяг послуг, наданих адвокатом (складання апеляційної скарги, яка за доводами є подібною до змісту заяви про перегляд заочного рішення в суді першої інстанції, та участь у судовому засіданні під час апеляційного розгляду протягом 1 год 12 хв), а також співмірність розміру заявлених судових витрат із складністю справи та витраченим адвокатом часом на надання відповідних послуг, колегія суддів вважає можливим частково задовольнити клопотання відповідача та стягнути на його користь 10 000 грн у відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Керуючись ст. 141, 367, 368, 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Заочне рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 05 жовтня 2021 року - скасувати.

У задоволенні позову Акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки - відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства «Сенс Банк» (вул. Велика Васильківська, 100, м. Київ, 03150, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_1 ) 10 494 (десять тисяч чотириста дев`яносто чотири) грн судового збору за розгляд справи судом апеляційної інстанції та 15 000 (п`ятнадцять тисяч) грн у відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 15 червня 2023 року.

Головуюча: Н.В. Шитченко

Судді: Н.В. Висоцька

О.І. Онищенко