Справа № 932/5672/22
Провадження № 2/932/370/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2023 року Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого судді - Кудрявцевої Т.О.

за участю секретаря судового засідання Рошошки Є.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, з урахуванням процентів річних та втрат від інфляції, -

ВСТАНОВИВ:

27.09.2022 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська з вищевказаною позовною заявою, в якій просить стягнути з відповідача ОСОБА_2 на його користь: 480 000,00 грн. основної заборгованості за договором позики, 51 840,00 грн. відсотків річних, 23825,95 грн. втрат від інфляції, а всього 555 665,95 грн.

В обгрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 10.06.2021 року між ним та відповідачем був укладений Договір позики у письмовій формі, за умовами якого ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 в позику грошові кошти в сумі 480 000,00 грн. на строк до 10.02.2022. Оскільки у вказаний строк заборгованість не була повернута ОСОБА_2 , у вказану дату сторони, в порядку новації зобов`язання, уклали договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Л.В., зареєстрований в реєстрі за № 201. За умовами договору позики від 10.02.2022 ОСОБА_2 зобов`язався повернути позику у сумі 480 000,00 грн. до 10.06.2022, при цьому виконання зобов`язання має бути здійснене у місті Дніпро готівкою. Умовами договору від 10.02.2022 передбачено, що у випадку якщо ОСОБА_2 не поверне позику своєчасно, він зобов`язаний сплатити суму боргу відповідно до ст. 625 ЦК України, з встановленням договірного проценту 0,1 % за кожен день прострочення, що еквівалентно 36,5 % річних. З посиланням на невиконання відповідачем вказаного договору, позивач звернувся до суду із даним позовом.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.09.2022 вищевказана цивільна справа була передана в провадження судді Бакуменко А.В.

Ухвалою суду від 05.10.2022 суддя Бакуменко А.В. відкрила провадження у справі, розгляд справи було вирішено проводити за правилами загального позовного провадження з проведенням підготовчого засідання.

Ухвалою суду від 08.11.2022 року провадження у справі було зупинено до припинення перебування відповідача ОСОБА_2 у складі Збройних Сил України.

На підставі розпорядження керівника Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 06.02.2023 № 46, згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.02.2023 зазначена цивільна справа була передана в провадження судді Кудрявцевої Т.О.

Ухвалою суду від 08.02.2023 року суддя Кудрявцева Т.О. прийняла в своє провадження вищевказану справу, провадження у справі було поновлено, розгляд справи вирішено проводити за правилами загального позовного провадження з проведенням підготовчого засідання.

Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 19.06.2023 було відмовлено в задоволенні клопотання відповідача ОСОБА_2 про передачу цивільної справи за підсудністю до Голосіївського районного суду міста Києва.

Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 16.10.2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.

Позивач в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Представник позивача надав суду заяву про розгляд справи в його відсутність та відсутність позивача, просив задовольнити позовну заяву, не заперечував проти ухвалення заочного рішення.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, відзив на позовну заяву не надав.

Таким чином, суд вважає за можливе на підставі ст. 280, 281, 282 ЦПК України, ухвалити у справі заочне рішення суду в судовому засіданні за відсутності учасників справи та без фіксування процесу технічними засобами відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про задоволення позову, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частинами 1, 2 ст. 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.4 ст. 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що спричиняє потрібні результати, наслідки, матиме найбільший ефект. Таким чином, метою ефективного способу захисту є забезпечення поновлення порушеного права, адекватність наявним обставинам.

У справі «East/West Alliance Limited» проти України» (№ 19336/04) Європейський суд з прав людини (далі - Суд) вказує, що дія статті 13 вимагає надання національного засобу юридичного захисту у спосіб, який забезпечує вирішення по суті поданої за Конвенцією «небезпідставної скарги» та відповідне відшкодування, хоча договірним державам надається певна свобода дій щодо вибору способу, в який вони виконуватимуть свої конвенційні зобов`язання за цим положенням. Межі обов`язків за статтею 13 різняться залежно від характеру скарги заявника відповідно до Конвенції.

Незважаючи на це, засоби юридичного захисту, які вимагаються за статтею 13 Конвенції, повинні бути ефективними як у теорії, так і на практиці (Kudla v. Polandа №30210/96).

Європейський суд з прав людини, ухвалюючи рішення у справі «Буланов та Купчик проти України» від 09 грудня 2010 року, яке набуло статусу остаточного 09 березня 2011 року, вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Суду включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутій проти Хорватії» (Kutit v Croatia), № 48778/99, пункт 25, ЕCHR 2002-II).

Крім того, Європейський суд з прав людини в своїй практиці, а саме у рішеннях від 13 травня 1980 року в справі «Артіко проти Італії» (пункт 35), від 30 травня 2013 року в справі «Наталія Михайленко проти України» (пункт 32) зазначає, що Конвенція призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

У відповідності до ч.1, 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч.1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як встановлено судом, 10.06.2021 між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 у письмовій формі, у вигляді єдиного документу було укладено договір позики, відповідно до якого ОСОБА_1 як позикодавцем було передано ОСОБА_2 позику в розмірі 480 000 гривень 00 копійок на умовах повернення до 10 лютого 2022 року включно, з можливістю дострокового повернення позики.

10.02.2022 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 був укладений договір позики, який посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Л.В., зареєстрований в реєстрі за № 201.

За умовами договору від 10.02.2022 сторони узгодили: передача грошових коштів в розмірі 480 000 гривень 00 копійок від ОСОБА_1 до ОСОБА_2 мала місце 10.06.2021 строком повернення до 09.02.2022 року, оскільки заборгованість не повернута ОСОБА_2 , сторони узгодили продовження дії позики до 10.06.2022, виконання зобов`язання має бути здійснено в місті Дніпро, готівкою; якщо ОСОБА_2 своєчасно, не поверне суму позики до 10 червня 2022 року включно, він зобов`язаний сплатити грошову суму, відповідно до ст. 625 ЦК України, тобто, суму боргу, з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 0,1 % за кожен день від простроченої суми, а також, що наявність у ОСОБА_1 після спливу терміну повернення грошей примірника договору від 10.02.2022 року є свідченням прострочення виконання ОСОБА_2 свого зобов`язання.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Згідно статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч.ч. 1 та 2ст. 207 ЦПК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.

У відповідності до ч.1 ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно до положень ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначеній родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частиною 2 ст. 604 ЦК України встановлено, що зобов`язання припиняється за домовленістю сторін про заміну первісного зобов`язання новим зобов`язанням між тими ж сторонами (новація).

Згідно із ст. 1053 УК України за домовленістю сторін борг, що виник із договорів купівлі-продажу, найму майна або з іншої підстави, може бути замінений позиковим зобов`язанням; заміна боргу позиковим зобов`язанням провадиться з додержанням вимог про новацію і здійснюється у формі, встановленій для договору позики (стаття 1047 цього Кодексу).

Положеннями статті 1050 ЦК України, визначено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

У відповідності до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до змісту ст.ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України закріплено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При цьому сторонами спору у договорі від 10.02.2022 року встановлений інший розмір відсотків річних, виходячи із 0,1 % день * 365 днів = 36,5 % річних.

Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування відсотків річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року № 6-49цс12.

Цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України).

Принцип належного виконання полягає в тому, що виконання має бути проведене: належними сторонами; щодо належного предмета; у належний спосіб; у належний строк (термін); у належному місці.

Відповідно до пункту 30.1 статті 30 Закону України від 05 квітня 2001 року № 2346-III «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» моментом виконання грошового зобов`язання є дата зарахування коштів на рахунок кредитора або видачі їх йому готівкою.

Таким чином, судом встановлено, що позивач свої зобов`язання по наданню відповідачу грошових коштів виконав у повному обсязі, тобто передав відповідачу в борг обумовлену суму грошових коштів, що підтверджується договорами від 10.06.2021 року та від 10.02.2022 року, та проти дійсності яких не заперечував відповідач у поданих суду документах.

Разом з цим, встановлено, що свої зобов`язання з повернення позики відповідач не виконав, отримані у позику від ОСОБА_1 грошові кошти позивачу в обумовлені з ним строки не повернув, в зв`язку з чим позивач звернувся до суду із даним позовом.

Станом на дату звернення до суду з даним позовом сума неповернутої ОСОБА_2 позики становить 480 000,00 грн., що не спростовано відповідачем, і сума боргу підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Крім того, у позовній заяві позивач просить стягнути з відповідача втрати від інфляції та 36,5 % річних від простроченої суми за період з моменту не повернення грошових коштів до дати звернення до суду.

Оскільки судом встановлено, що на теперішній час грошові кошти, отримані в позику відповідачем, позивачу не повернуті, слід дійти висновку про наявність законних підстав, для застосування до даних відносин приписів ст. 625 ЦК України, тому відсотки річні та втрати від інфляції у відповідності до приписів ч. 2 ст. 625 ЦК України підлягають стягненню після спливу строку виконання основного зобов`язання.

Оскільки сторони досягли згоди щодо строку повернення позики, а саме до 10 червня 2022 року включно, тому три відсотки річних та втрати від інфляції підлягають стягненню з наступного дня після прострочення.

Відповідно до розрахунку, наданого позивачем і не спростованого відповідачем, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача відсотки річних у сумі 51 840,00 грн. та втрати від інфляції у розмірі 23 825,95 грн.

Таким чином, суд дійшов до висновку про те, що з відповідача ОСОБА_2 підлягає стягненню на користь позивача ОСОБА_1 сума заборгованості за договорами позики у розмірі 480 000,00 грн., відсотки річних у розмірі 51 840,00 грн. та втрати від інфляції у розмірі 23 825,95 грн., а всього 555 665,95 грн.

Статтею 204 ЦК України передбачена презумпція правомірності правочину, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Суд бере також до уваги те, що будь-яких належних та допустимих доказів того, що вищевказані договори позики, на підставі яких стягується за цим рішенням заборгованість, були визнані недійсними в судовому порядку, суду не надано.

Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Однак, згідно із п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Таким чином, ухвалюючи рішення у даній справі про задоволення позовних вимог, суд враховує те, що відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена. Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

У відповідності до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню, то з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача слід стягнути понесені ним витрати по справі сплачений при зверненні до суду судовий збір у розмірі 5556 грн. 66 коп.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 12, 76-81, 83, 258, 259, 265, 268, 272-273, 352-355 ЦПК України, -

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, з урахуванням процентів річних та втрат від інфляції, -задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , заборгованість за договором позики у розмірі 480 000,00 грн. (чотириста вісімдесят тисяч гривень 00 копійок), відсотки річних в сумі 51 840,00 грн. (п`ятдесят одна тисяча вісімсот сорок гривень 00 копійок) та втрати від інфляції у розмірі 23825 грн. 95 коп.(двадцять три тисячі вісімсот двадцять п`ять гривень 95 копійок), а всього 555 665 грн. 95 коп. (п`ятсот п`ятдесят п`ять тисяч шістсот шістдесят п`ять гривень дев`яносто п`ять копійок).

Стягнути з ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , понесені витрати по справі - сплачений судовий збір у розмірі 5556 грн. 66 коп. (п`ять тисяч п`ятсот п`ятдесят шість гривень 66 копійок).

Заочне рішення суду може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленого цим Кодексом.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заяв про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя Т.О. Кудрявцева