Справа № 465/342/21 Головуючий у 1 інстанції: Мигаль Г.П.
Провадження № 22-ц/811/170/23 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2023 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Копняк С.М.,

суддів: Бойко С.М., Н іткевича А.В.,

секретар судового засідання Юзефович Ю.І.,

з участю представника позивача - адвоката Сідловської І.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 09 листопада 2022 року, у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення,

В С Т А Н О В И В:

у січні 2021 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 , в якому просив усунути перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження квартирою АДРЕСА_1 , загальною площею 183,4 кв.м, шляхом виселення ОСОБА_1 з цієї квартири, без надання іншого житлового приміщення.

Позов мотивовано тим, що 13 грудня 2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Кулиняком Ігорем Ярославовичем, зареєстрований в реєстрі за № 4821, за умовами якого ОСОБА_1 продала, а ОСОБА_2 купив квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: 0. Сторони погодили, що продавець зобов`язується звільнити квартиру з членами сім`ї, провести всі розрахунки по оплаті комунальних послуг та інших платежів, зняти з реєстрації всіх осіб, які зареєстровані за цією квартирою, та передати квартиру покупцеві не пізніше тринадцятого грудня дві тисячі двадцятого року, а покупець дає згоду продавцю на проживання в квартирі до цього терміну. Однак, станом на дату подання позову відповідач ОСОБА_1 вимог договору купівлі-продажу не виконала - квартиру не звільнила та не передала власнику, ОСОБА_2 , місце проживання відповідача надалі зареєстроване у квартирі, яка їй не належить. Будь-які усні чи письмові домовленості між позивачем та відповідачами щодо подальшого проживання відповідача у квартирі, що належить позивачу, відсутні. ОСОБА_1 не є членом сім`ї ОСОБА_2 , відтак, втратила право на проживання у квартирі, яку відчужила. Вказує, що відповідач не вчиняє жодних дій для зняття з реєстрації її місця проживання, звільнення квартири та передачі такої позивачу, чим створює перешкоди у здійснені права власності позивача, який не може вільно користуватись належною йому квартирою та використовувати її у власних інтересах.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 09 листопада 2022 року позов задоволено.

Усунуто перешкоди у здійсненні ОСОБА_2 права користування та розпорядження квартирою АДРЕСА_1 , загальною площею 183,4 кв.м, шляхом виселення ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 183,4 кв.м без надання іншого житлового приміщення.

Судом вирішено питання розподілу судових витрат.

В січні 2023 року ОСОБА_1 оскаржила рішення суду першої інстанції, подавши апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Франківського районного суду м. Львова від 09 листопада 2022 року та ухвалити нове судове рішення, яким у позові відмовити у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що на підставі статті 109 ЖК України відсутні підстави позбавляти апелянта права користування житловим приміщенням без надання іншого жилого приміщення. Судом першої інстанції не враховано, що права членів сім`ї колишнього власника житла (відповідача у справі), а саме: неповнолітнього сина, також підлягають захисту, адже, сам факт переходу права власності на квартиру до іншої особи не є безумовною підставою для виселення членів сім`ї колишнього власника, у тому числі і колишніх. Місцевим судом не здійснено перевірку виселення на предмет втручання у право на житло колишнього його власника. Також судом не враховано порушення процедури розрахунків за договором купівлі-продажу квартири між сторонами, адже фактичного розрахунку за придбане житло позивачем не здійснено. До участі у справі не залучено орган опіки та піклування, у той час, як у спірній квартирі, починаючи з 23 червня 2021 року має зареєстроване місце проживання малолітній син відповідачки, за якого остання сплачує комунальні платежі. Судом безпідставно долучено до матеріалів справи докази зняття з реєстрації за адресою спірної квартири відповідачки та її малолітнього сина, здійсненої за заявою самого позивача, а не осіб, яких знято з реєстрації. Проте, апелянт та її син і надалі залишаються проживати у спірній квартирі.

В лютому 2023 року від ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, підписаний адвокатом Сідловською Іриною Юріївною, в якому міститься прохання залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Відзив на апеляційну скаргу мотивний законністю та обґрунтованістю рішення суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача в заперечення вимог апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з такого.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що 13 грудня 2019 року між ОСОБА_1 (продавець) та ОСОБА_2 (покупець) укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Кулиняком Ігорем Ярославовичем, зареєстрований в реєстрі за № 4821.

Пунктом 1 Договору купівлі-продажу передбачено, що ОСОБА_1 продала, а ОСОБА_2 купив квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: 01. Квартира складається з шести кімнат, житловою площею 122,9 (сто двадцять дві цілих дев`ять десятих) кв.м та кухні. Загальна площа квартири 183,4 (сто вісімдесят три цілих чотири десятих) кв.м. Квартира розташована на п`ятому поверсі та мансарді, п`ятиповерхового цегляного будинку.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності з індексним № 192983500 від 13 грудня 2019 року, право власності покупця зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 13 грудня 2019 року.

Відповідно до п. 3 Договору купівлі-продажу, продаж цей вчинено за 3320747 грн 00 коп. (три мільйони триста двадцять тисяч сімсот сорок сім гривень 00 копійок), які повністю оплачені покупцем продавцю до підписання договору. Сторони свідчать, що розрахунок здійснений у відповідності до чинного на його момент законодавства.

Продавець свідчить, що згадана квартира до цього часу нікому іншому не продана, не подарована, не відчужена іншим способом, як внесок до статутного капіталу юридичних осіб не внесена, не є пам`яткою архітектури або її частини, не є предметом застави, в тому числі податкової, в спорі, під забороною відчуження та арештом не перебуває, ніяких прав третіх осіб на неї немає. Продавець свідчить, що в квартирі, крім неї, жодна інша особа не зареєстрована, як за місцем проживання.

Продавець свідчить про відсутність прав малолітніх та неповнолітніх дітей, недієздатних чи обмежено дієздатних осіб на користування відчужуваною квартирою, про що подано відповідно заяву. На підтвердження відсутності у малолітніх та неповнолітніх дітей, недієздатних чи обмежено дієздатних осіб права користування вказаною вище квартирою продавцем подано довідку з місця проживання про склад сім`ї і прописки, видану 12 грудня 2019 року ЛКП «Затишне» відділу житлового господарства Франківської районної адміністрації Львівської міської ради № 4578, (абз. 1, 2 п. 5 Договору купівлі-продажу).

Пунктом 12 Договору купівлі-продажу сторони погодили, що продавець зобов`язується звільнити квартиру з членами сім`ї, провести всі розрахунки по оплаті комунальних послуг та інших платежів, зняти з реєстрації всіх осіб, які зареєстровані за цією квартирою та передати квартиру покупцеві не пізніше тринадцятого грудня дві тисячі двадцятого року, а покупець дає згоду продавцю на проживання в квартирі до цього терміну.

Відповідно до абз. 2 п. 13 Договору купівлі-продажу, сторони засвідчили без будь-яких застережень, що зміст договору точно відповідає їхнім волевиявленням, дійсним намірам, кожна із сторін однаково розуміє значення, умови договору та його правові наслідки, про що свідчать їх особисті підписи на договорі.

Станом на дату подання позову ОСОБА_1 вимоги п. 12 Договору купівлі-продажу не виконала - квартиру не звільнила та не передала власнику, ОСОБА_2 .

ОСОБА_1 на праві приватної власності належить житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , що стверджується копією інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

За умовами Договору купівлі-продажу ОСОБА_2 сплатив грошову суму в розмірі, що передбачена пунктом 3 такого ОСОБА_1 у готівковій формі.

Вказана обставина підтверджена ОСОБА_1 її особистим підписом.

Крім цього, з матеріалів справи убачається, що реєстрація місця проживання малолітнього сина ОСОБА_1 ОСОБА_3 в квартирі, належній позивачу, здійснено 23 червня 2021 року, тобто вже після відчуження відповідачем квартири ОСОБА_2 .

Відповідно до листа Франківської районної адміністрації Львівської міської ради від 31 грудня 2021 року № 35-вих-125388, ОСОБА_1 , 1982 року народження, знята з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_3 з 08 грудня 2021 року, ОСОБА_3 , 2016 року народження, знятий з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_4 з 08 грудня 2021 року.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Поняття «житло» не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року в справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року в справі «Савіни проти України», заява № 39948/06, п. 47).

У пункті 27 рішення Європейського суду з прав людини від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 квітня 2022 року в справі №522/23819/15 (провадження № 61-10480св21), зазначено, що: «підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції».

Подібні за змістом висновки щодо необхідності дотримання балансу інтересів сторін спору (власника житлового приміщення та особи, право користування житловим приміщенням якої припинилося) містяться в постановах Верховного Суду від 14 червня 2022 року в справі № 345/796/21, від 20 червня 2022 року в справі № 127/17899/21, від 20 травня 2022 року в справі № 751/2231/19, від 15 грудня 2021 року в справі № 658/3709/18-ц, від 23 лютого 2022 року в справі № 761/41916/19-ц.

У статті 41 Конституції України закріплено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

За змістом статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

За приписами частини другої статті 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16 і від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16 і від таких не відступав Верховний Суд.

Крім того, у справі, яка переглядається, виселення відповідача у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням недобросовісності дій продавця за договором купівлі-продажу, внаслідок яких позивачу створені перешкоди у користуванні власністю.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18) зроблено висновок про те, що «добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них».

Судом встановлено, що у пункті 12 Договору купівлі-продажу сторони погодили, що продавець зобов`язується звільнити квартиру з членами сім`ї, провести всі розрахунки по оплаті комунальних послуг та інших платежів, зняти з реєстрації всіх осіб, які зареєстровані за цією квартирою та передати квартиру покупцеві не пізніше тринадцятого грудня дві тисячі двадцятого року, а покупець дає згоду продавцю на проживання в квартирі до цього терміну. Однак відповідач не зробила цього, що підтверджується матеріалами справи та не спростовується останньою.

При цьому встановлено і те, що ОСОБА_1 на праві приватної власності належить житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , що стверджується копією інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Таким чином, встановивши, що ОСОБА_2 , як новий власник, який придбав квартиру в установленому законом порядку, не може користуватися своєю власністю, оскільки ОСОБА_1 , яка втратила право користування житловим приміщенням у зв`язку з його відчуженням, відмовляється виселятися з нього, місцевий суд дійшов вірного висновку, що порушене право позивача, як нового законного власника квартири, підлягає захисту в обраний ним спосіб, а саме шляхом зобов`язання ОСОБА_1 не чинити перешкоди ОСОБА_2 в користуванні квартирою за адресою: АДРЕСА_4 та виселити ОСОБА_1 із квартири, яку вона займає без законних на те підстав.

Виселення ОСОБА_1 із спірної квартири, яку остання добровільно відчужила, з урахуванням інших обставин цієї справи, встановлених судами першої та апеляційної інстанцій, є пропорційним заходом, спрямованим на захист права власності позивача.

Вирішуючи цей спір по суті, місцевий суд застосував ефективний спосіб захисту порушеного права, який дозволяє позивачу усунути перешкоди у користуванні придбаної ним квартири.

Колегія суддів звертає увагу на те, що судом першої інстанції питання виселення відповідача було оцінено на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції, що відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19).

Відтак, доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують, підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду колегія суддів не вбачає.

В контексті зазначеного, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.).

Пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції дотримавшись норм матеріального та процесуального права, повно і всебічно з`ясувавши всі дійсні обставини спору сторін, вирішив дану справу згідно із законом і підстави для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, відсутні. Враховуючи викладене, оскаржуване рішення слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Відповідно до статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки, колегія суддів прийшла до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, відповідно до приписів статті 141 ЦПК України підстав вирішення питання нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відсутні.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 382 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 09 листопада 2022 року залишити без змін.

Поновити дію рішення Франківського районного суду м. Львова від 09 листопада 2022 року

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 28 березня 2023 року.

Головуючий С.М. Копняк

Судді: С.М. Бойко

А.В. Ніткевич