Провадження № 2-о/537/47/2023
Справа № 537/1169/23
УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31.03.2023 суддя Крюківського районного суду міста Кременчука Полтавської області Маханьков О.В., перевіривши матеріали заяви ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Верховна рада України, Кабінет Міністрів України, ОСОБА_2

про встановлення факту, що має юридичне значення,

встановив:

Заявник ОСОБА_1 звернулася до суду з заявою, відповідно до вимог якої просить, встановити факт, що має юридичне значення, а саме чи є у Верховної ради України, Кабінету Міністрів України цивільна дієздатність для прийняття законопроектів, законів, постанов, указів, наказів юридичними особами публічного права, які мають самостійний баланс, реєстраційні рахунки в органах Казначейства та здатність самостійно здійснювати цивільні права та виконувати свої обов`язки в державних органах публічного права; встановити факт, що має юридичне значення, а саме те, що фізичні особи, юридичні особи та іноземці, які не мають постійного місця проживання на території України і не обмежені у дієздатності здійснювати народне волевиявлення через вибори і референдуми та інші форми безпосередньої демократії в Україні; встановити факт, що має юридичне значення, а саме на виконання ст. 5 Конституції України є Республіка України публічного права, зареєстрована в Україні; встановити факт, що має юридичне значення, а саме чи є Державний герб України.

Заява обґрунтована тим, що Актом проголошення належності основою якого є офіційне Рішення № 17 пленарного засідання від 24.08.1991 року Верховної ради Української РСР 12-го конституційного скликання про створення Самостійної Української держави України. Заявник не може погодитися із діями фізичної особи без громадянства згідно ЗУ «Про режим іноземного інвестування». Зазначає, що в Україні є тільки фізичні особи і підприємці, юридичні особи, іншого статусу немає і в Конституції України також не має фізичних осіб - платників податку. Зазначені заявником заінтересовані особи виносять законопроекти, вносять зміни до них, приймають закони і постанови, в яких зазначають всіх фізичними особами, приймають нові правила для соціального проживання за відсутності загальнодоступних друкованих видань для опублікування законопроектів та законів, постанов, указів та їх прийняття не доводиться до відома населення і заявник не знає чи мають КМУ, ВРУ цивільну дієздатність для таких дій, у зв`язку з чим подала заяву про встановлення факту, що має юридичне значення до суду.

Дослідивши матеріали позовної заяви суд дійшов висновку, що необхідно відмовити у відкритті провадження, виходячи з наступного.

Згідно з частиною першою статті 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Тобто, окреме провадження - це одностороннє провадження, в якому відсутній спір про право.

Згідно з ч. 3 ст. 294 ЦПК України справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розділом.

Сутністю провадження у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення є те, що у ньому відсутній спір про право, об`єктом судового захисту є охоронюваний законом інтерес, предметом судової діяльності є встановлення визначених юридичних фактів з метою подальшого здійснення заявниками своїх суб`єктивних прав.

Спір про право пов`язаний виключно з порушенням, оспоренням або невизнанням, а також не доведенням суб`єктивного права, при якому існують конкретні особи, які перешкоджають в реалізації права.

Перелік справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення визначено в ст. 315 Цивільного процесуального кодексу України.

Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про: 1) обмеження цивільної дієздатності фізичної особи, визнання фізичної особи недієздатною та поновлення цивільної дієздатності фізичної особи; 2) надання неповнолітній особі повної цивільної дієздатності; 3) визнання фізичної особи безвісно відсутньою чи оголошення її померлою; 4) усиновлення; 5) встановлення фактів, що мають юридичне значення; 6) відновлення прав на втрачені цінні папери на пред`явника та векселі; 7) передачу безхазяйної нерухомої речі у комунальну власність; 8) визнання спадщини відумерлою; 9) надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку; 10) примусову госпіталізацію до протитуберкульозного закладу; 11) розкриття банком інформації, яка містить банківську таємницю, щодо юридичних та фізичних осіб.

За нормою частини другої ст. 315 ЦПК України передбачено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Справи про встановлення юридичних фактів можуть бути предметом розгляду суду в порядку окремого провадження за таких умов: факти, які підлягають встановленню, повинні мати юридичний характер, тобто відповідно до закону викликати юридичні наслідки: виникнення, зміну або припинення особистих чи майнових прав громадян або організацій. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету, для якої необхідне його встановлення. Один і той самий факт для певних осіб і для певної мети може мати юридичне значення, а для інших осіб та для іншої мети - ні.

У пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» судам роз`яснено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо, зокрема, згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян, встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Під спором про право необхідно розуміти певний стан суб`єктивного права; спір є суть суперечності, конфлікт сторін, спір поділяється на матеріальний і процесуальний. Таким чином, виключається під час розгляду справ у порядку окремого провадження існування спору про право, який пов`язаний з порушенням, оспорюванням або невизнанням, а також не доведенням суб`єктивного права за умов, що є конкретні особи, які перешкоджають в реалізації такого права.

Згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За визначеннями пунктів 1, 2 частини першої статті 4 КАС України адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини першої статті 4 КАС України).

За правилами пункту 1 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Згідно ч. 1 ст. 5 КАСУ кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Як встановлено з матеріалів справи, виникнення спірних правовідносин обумовлено незгодою заявника з діями (бездіяльністю) Верховної ради України, Кабінету Міністрів України, ОСОБА_2 при прийнятті законопроектів, законів, постанов та інших нормативно-правових актів. Фактично заявниця просить встановити наявність чи відсутність компетенції (повноважень) суб`єктів владних повноважень, тобто така вимога не може розглядатися в порядку цивільного судочинства в окремому провадженні, адже від встановлення таких фактів не залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичної особи. Саме тому, даний спір належить до адміністративного судочинства.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. З огляду на вищевикладене та встановивши, що заявник звернулася до суду із заявою, яка не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, наявні підстави для відмови у відкритті провадження за вказаною заявою.

Враховуючи вказані вище обставини, суд доходить висновку про наявність підстав для відмови у відкритті окремого провадження у справі, оскільки така заява не підлягає розгляду в порядку окремого провадження та з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, який підлягає вирішенню в порядку адміністративного судочинства.

Таким чином, з огляду на вищенаведені положення чинного законодавства, суд приходить до висновку, що заявниці необхідно відмовити у відкритті провадженні.

На підставі наведеного та керуючись ст. 186, 260, 315, 353, 354 ЦПК України,-

постановив:

Відмовити у відкритті провадження у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Верховна рада України, Кабінет Міністрів України, ОСОБА_2 про встановлення факту, що має юридичне значення , відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Полтавського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на ухвалу суду протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя Маханьков О.В.