Справа №489/475/22
Провадження № 22-ц/812/55/23
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

28 березня 2023 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - Яворської Ж.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Царюк Л.М.,

із секретарем судового засідання - Біляєвою В.М.,

за участі представника позивача - Істоміної К.В.,

представника відповідача - Ніколащенка С.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в режимі відеоконференції

апеляційну скаргу

представника позивача ОСОБА_1 -

адвоката Істоміної Катерини Вячеславівни

на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 01 вересня 2022 року, ухвалене у приміщенні цього ж суду головуючим суддею Румянцевою Н.О., повний текст якого складено 01 вересня 2022 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про визнання протиправним та скасування наказу про відсторонення від роботи, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу

В С Т А Н О В И В:

26 січня 2022 року ОСОБА_1 через свого представника адвоката Істоміну К.В. звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про визнання протиправним та скасування наказу про відсторонення від роботи, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позову представник позивача зазначала, що ОСОБА_1 працює у АТ «Українська залізниця» на посаді складача поїздів станції Миколаїв-Вантажний виробничого підрозділу «Дирекція залізничних перевезень з організації взаємодії портів та припортових станцій» регіональної філії «Одеська залізниця».

13 грудня 2021 року його було ознайомлено із наказом за підписом начальника дирекції №ДН5-01/240, відповідно до якого з 14 грудня 2021 року його відсторонено від роботи до усунення причин відсторонення.

Наказ виданий на підставі ст. 46 КЗпП України, ч. 2 ст. 12 ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб», наказу Міністерства охорони здоров`я України «Про затвердження переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» від 04 жовтня 2021 року № 2153, п. 416 Постанови КМУ від 09 грудня 2020 року № 1236.

При цьому, як зазначає представник позивача у позові, жодних письмових попереджень про можливе відсторонення позивач не отримував.

Позивач вважає даний наказ незаконним та таким, що підлягає скасуванню судом з підстав його невідповідності чинному законодавству України.

Так, перелік підстав для відсторонення працівника від роботи, визначений ст. 46 КЗпП, не є виключним, положення цієї статті передбачають можливість його розширення, проте, виключно законами України, а не підзаконними актами. При цьому, відповідно ч. 2 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», на яку, зокрема, є посилання у наказі про відсторонення, щеплення від респіраторної хвороби COVID-19 не є обов`язковим. Саме рішення про проведення обов`язкових профілактичних щеплень на відповідних територіях, віднесено до виключної компетенції головного санітарного лікаря України, головного державного санітарного лікаря АРК, а також головних державних санітарних лікарів областей, міст Києва та Севастополя та за умови наявності відповідних епідемічних показань.

Порядок відмови від здійснення обов`язкового щеплення, визначений в частині 6 статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» відповідно до якої якщо особа відмовляється від обов`язкових щеплень, лікар має право взяти у них відповідне письмове підтвердження, а у разі відмови дати підтвердження засвідчити це актом у присутності свідків. Інший порядок відмови від обов`язкових щеплень ані цей закон, ані будь-який інший закон не містить.

Зважаючи на таке посилання у наказі від 13 грудня 2021 року, як на підставу відсторонення позивача від роботи, на акт від 13 грудня 2021 року №911/ТВ є порушенням вимог частин 2, 6 статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб».

Крім того, підставою відсторонення від роботи є саме ненадання документів, які підтверджують вакцинацію проти COVID-19 однією або кількома дозами вакцини, або висновок лікаря щодо наявності протипоказань.

Вимога відповідача надати відомості, що стосується наявності профілактичного щеплення від COVID-19 або довідки про абсолютне протипоказання відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень є грубим порушенням статті 19 Конституції України.

Також, представник позивача зазначала, що відсторонення позивача від роботи є втручанням у право людини на працю та право заробляти працею на життя шляхом його обмеження, тому, у силу п. 1 ст. 92 Конституції України, таке втручання дозволено виключно законом України, а не постановою Кабінету Міністрів України та наказом Міністерства охорони здоров`я.

Посилаючись на незаконність відсторонення від роботи, з врахуванням уточнених позовних вимог представник позивача просила: визнати протиправним наказ від 13 грудня 2021 року № ДН5-01/240 про відсторонення ОСОБА_1 складача поїздів станції Миколаїв-Вантажний від роботи з 14 грудня 2021 року без нарахування заробітної плати; зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середню заробітну плату за час вимушеного прогулу з 14 грудня 2021 року до часу фактичного виконання судового рішення; вирішити питання щодо розподілу судових витрат, орієнтований розмір яких складає 992 грн.40 коп. судовий збір та 3000 грн. витрати на правову допомогу.

Рішення Ленінського районного суду м.Миколаєва від 01 вересня 2022 року у задоволені позову відмовлено.

Відмова у задоволені позову мотивована тим, що суд першої інстанції на підставі досліджених у справі доказів та норм чинного законодавства, дійшов висновку, що відсторонення позивача від роботи було здійснено відповідачем у відповідності до норм чинного законодавства, а тому підстави для визнання незаконним і скасування оспорюваного наказу відсутні.

Крім того, позовні вимоги позивача про виплату позивачу невиплаченої заробітної плати за час незаконного відсторонення від роботи є похідною вимогою від позовних вимог про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи, у зв`язку з чим не підлягає окремому задоволенню за умови відмови в задоволенні основної вимоги, тому в цій частині позову також відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції представника позивача ОСОБА_1 - адвокат Істоміна К.В. подала апеляційну скаргу та посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила скасувати рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 01 вересня 2022 року по справі та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги позивача.

Так, судове засідання по справі було призначене на 01 вересня 2022 року. Представник позивача, знаходячись за межами України, та маючи намір приймати участь у судовому засіданні, направив до суду клопотання, про проведення судового засідання в режимі відеоконференції, яке ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 16 серпня 2022 року було задоволено. Проте, 01 вересня 2022 року судом було розглянуто справу за відсутності сторін. При цьому в рішенні суду вказано, що від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за її відсутності та відсутності позивача. Хоча такої заяви вона до суду не направляла. Крім того, позивач та його представник мали намір в судовому засіданні попросити суд зробити перерву в зв`язку з тим, що позивач отримав відзив на позовну заяву напередодні судового засідання 30 серпня 2022 року, та йому необхідний час для реалізації свого процесуального права - подання відповіді на відзив. Проте, суд позбавив позивача такого права, розглянувши справу у відсутність позивача та його представника.

Ухвалюючи рішення, суд зробив висновок, що відсторонення позивача від роботи відбулось у відповідності із нормами законодавства, проте з такою позицією погодитись неможна.

Так, позивача було відсторонено від роботи на підставі наказу «Про відсторонення від роботи» від 13 грудня 2021 року № ДН5-01/240, який в свою чергу винесений на підставі акту від 13 грудня 2021 року №911 ЯВ.

Вказаний акт складений особами працівниками роботодавця, які своїми підписами засвідчили факт, що позивач станом на 13 грудня 2021 року не надав документ, що підтверджує вакцинацію проти COVID-19 або висновок лікаря щодо наявності протипоказань. Працівник будь-яких пояснень не надав.

Звертаю увагу суду, що форма вказаного акту ніяким нормативно-правовим актом не передбачена. Навпаки, пунктом 19 Положення про організацію та проведення профілактичних щеплень передбачено, що факт відмови від щеплень з позначкою про те, що медичним працівником надані роз`яснення про наслідки такої відмови, оформлюється за формою № 063-2/о, підписується як громадянином (при щеплині неповнолітніх - батьками або іншими законними представниками, які їх замінюють), так і медичним працівником.

Таким чином, факт відмови від проведення щеплення має бути зафіксований в передбаченому законодавством документі. В порушення вказаних приписів, відповідачем на свій власний розсуд здійснено засвідчення факту відмови позивача від щеплення.

Крім того, позивача ніхто не повідомляв заздалегідь про можливе відсторонення від роботи внаслідок відмови від проведення щеплення. Так, 13 грудня 2021 року позивач був викликаний керівництвом, йому надали акт №911 /ТВ та наказ про відсторонення. Жодних попереджень вручено не було.

Надана відповідачем копія Книги реєстрації інструктажу не є документом, в якому може фіксуватись попередження про необхідність щеплень та повідомлення про відсторонення від роботи.

Крім того, суд першої інстанції не взяв до уваги, що у відповідності до пункту 5 Положення про організацію та проведення профілактичних щеплень, затвердженого Наказом МОЗ України від 16 вересня 2011 р. № 595 (в редакції Наказу МОЗ України від 11.08.2014 р. №551), щеплення дозволяється проводити тільки зареєстрованими в Україні вакцинами/ анатоксинами згідно з Календарем профілактичних щеплень в Україні, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я України від 16 вересня 2011 року № 595 (у редакції наказу Міністерства охорони здоров`я України від І 1 серпня 2014 року № 551), та інструкціями із застосування вакцини або анатоксину, затвердженими в установленому порядку.

Щеплення протиCOVID-19 не включено до обов`язкових профілактичних щеплень, відсторонення позивача від роботи на підставі ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» є протиправним.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, вважає його таким, що відповідає нормам матеріального та процесуального права.

При цьому зазначив, що в порушення вимог ЦПК України, суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні не надав жодної оцінки аргументам відповідача, приведеним у відзиві на позовну заяву та заперечення з яких підстав він не застосував норми права на які посилається відповідач.

У судовому засіданні позивач та його представник підтримали апеляційну скаргу та просили про її задоволення.

Представник відповідача апеляційну скаргу не визнав, просив залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Від позивача надійшли заяви про розгляд справи 28 березня 2023 року без його участі. В силу приписів частини 2 статті 372 ЦПК України вказане не перешкоджає розгляд справи за його відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які з`явилася у судове засідання, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій (ч. 5 ст. 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин

Зазначеним вимогам закону судове рішення суду першої інстанції не відповідає.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, що ОСОБА_1 з 01 червня 2018 року працює в Акціонерному товаристві «Українська залізниця» на посаді складача поїздів станції Миколаїв-Вантажний виробничого підрозділу «Дирекція залізничних перевезень з організації взаємодії портів та припортових станцій» регіональної філії «Одеська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» ( далі ВП «Дирекція залізничних перевезень з організації взаємодії портів та припортових станцій» РФ «Одеська залізниця» АТ «Українська залізниця») (а.с 24).

Працівниками станції Миколаїв-Вантажний 13 грудня 2021 року складено Акт №911/ТВ, відповідно до якого складач поїздів ОСОБА_1 станом на 13 грудня 2021 року не надав документ, який підтверджує вакцинацію проти COVID-19 однією чи кількома дозами вакцини, або висновок лікаря щодо наявності протипоказань до проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я. Будь-яких пояснень не надав, про що зазначено в акті.

Крім того, йому доведено до відома інформацію про правові наслідки відмови або ухилення від обов`язкового проведення профілактичного щеплення проти COVID-19 відсторонення від роботи без збереження заробітної плати на підставі статті 46 КЗпП України та статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» від 06 квітня 2000 року № 1645-ІІІ, з 13 грудня 2021 року до усунення причин, які зумовили таке відсторонення (а.с.12).

Наказом начальника дирекції ВП «Дирекція залізничних перевезень з організації взаємодії портів та припортових станцій» РФ «Одеська залізниця» АТ «Українська залізниця» від 13 грудня 2021 № ДН5-01/240, ОСОБА_1 відсторонили від роботи з 14 грудня 2021 без збереження заробітної плати до моменту усунення причин відсторонення (а.с.11).

Наказом № ДН5-01/68 від 01 березня 2022 року начальника дирекції ВП «Дирекція залізничних перевезень з організації взаємодії портів та припортових станцій» РФ «Одеська залізниця» АТ «Українська залізниця», у зв`язку з зупиненням дії наказу Міністерства охорони здоров`я від 04 жовтня 2021 року № 2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій працівники яких підлягають обов`язковим щепленням», з 01 березня 2022 року допущено до роботи працівників, відсторонених від роботи, зокрема, ОСОБА_1 (а.с.87).

Позивача інформовано, що період відсторонення від роботи нарахування заробітної плати (середнього заробітку) не здійснюватиме.

Згідно робочої інструкції складача поїздів 6 розряду станції Миколаїв-Вантажний, серед іншого:

- складач поїздів повинен прибути на роботу відповідно до, вимог Правил внутрішнього розпорядку після відпочинку, у термін який визначається графіком роботи або, в окремих випадках, за викликом відповідальних осіб. Пройти цільовий інструктаж. У разі неможливості прибуття на роботу у встановлений термін з поважної причини (хвороба чи інше), складач поїздів зобов`язаний пізніше, ніж за три години до початку зміни, попередити про це відповідальна осіб;

- перед початком роботи перевіряє справність радіозв`язку. Перед початком і на протязі зміни перевіряти стан робочої зони і справність інвентарю. При їх несправності діє згідно з Положенням ступеневого контролю за станом охорони праці на станції ;

- ознайомлюється з положенням на коліях свого району. Встановлює наявність вагонів з людьми, небезпечними вантажами та негабаритними вантажами і т.д.;

- утримує в чистоті і справності радіостанцію;

- забезпечує виконання змінного плану роботи станції, наказів, розпоряджень та вказівок АТ «Укрзалізниця», регіональної філії «Одеська залізниця», виробничого підрозділу «Дирекція залізничних перевезень з організації взаємодії портів та припортових станцій» з маневрової роботи, безпеки руху, правил охорони праці;

- перед початком маневрової роботи складач "поїздів знайомить машиніста локомотива з планом майбутніх маневрів і порядком їх виконання;

- керує рухом маневрового локомотива, чітко та своєчасно подає сигнали й передає вказівки, що стосуються маневрових переміщень. Стежить за своєчасним і правильним приготуванням маршрутів для маневрових переміщень, своєчасною і правильною подачею сигналів машиністом маневрового локомотива;

- забезпечує правильне розташування та узгодженість дій усіх працівників, які беруть участь у виконанні маневрів, на основі ознайомлення їх з планом та способами виконання майбутньої маневрової роботи ;

- формує поїзди та групи вагонів в точній відповідності з вимогами Правил технічної експлуатації залізниць України, Інструкції з руху поїздів і маневрової роботи і відповідних інструкцій та вказівок-АТ «Укрзалізниця», дотримуючись при цьому вимог безпеки. Відчіпляє і причіпляє вагони до поїздів. Переставляє вагони і поїзди з колій на колію, з парку в парк. Слідкує, щоб при перестановці рухомий склад розміщувався в межах, позначених граничними стовпчиками або ізостиками;

- подає вагони на навантажувально-розвантажувальні та інші спеціалізовані колії і забирає їх з цих колій, попередньо оглянувши для виявлення пошкоджених вагонів чи розукоплектованих;

- з`єднує гальмівні рукава та бере участь у скороченому випробуванні автоматичних гальм при маневровій роботі;

- забезпечує безпеку руху по колу своїх обов`язків, є керівником маневрів;

- під час проведення маневрів з великими составами у кривих ділянках колії або в умовах поганої видимості (туман, заметіль, снігопад тощо) вживати додаткових заходів щодо забезпечення безпеки: частіше подавати сигнали та передавати вказівки через радіозв`язок або двосторонній парковий зв`язок;

- переводить під час маневрів нецентралізовані стрілки. Закріплює вагони гальмовими башмаками і вилучає їх з під вагонів згідно ТРА.

Доводи позовної заяви щодо незаконності відсторонення позивачки від роботи зводяться до того, що оскаржуваний ним наказ не відповідає положенням чинного законодавства та суперечить цим положенням, оскільки вакцинація від COVID-19 не відноситься до переліку обов`язкових щеплень.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив з того, що відсторонення позивача від роботи було здійснено у відповідно до вимог діючого законодавства.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю (стаття 43 Конституції України).

Забороняється будь-яка дискримінація у сфері праці, зокрема порушення принципу рівності прав і можливостей, пряме або непряме обмеження прав працівників залежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, гендерної ідентичності, сексуальної орієнтації, етнічного, соціального та іноземного походження, віку, стану здоров`я, інвалідності, підозри чи наявності захворювання на ВІЛ/СНІД, сімейного та майнового стану, сімейних обов`язків, місця проживання, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, участі у страйку, звернення або наміру звернення до суду чи інших органів за захистом своїх прав або надання підтримки іншим працівникам у захисті їх прав, повідомлення про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень Закону України «Про запобігання корупції», а також сприяння особі у здійсненні такого повідомлення, за мовними або іншими ознаками, не пов`язаними з характером роботи або умовами її виконання (стаття 21 КЗпП України).

Держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи (стаття 51 КЗпП України).

Відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством (частина перша статті 46 КЗпП України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина 4 статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 130/3548/21 (провадження № 14-82цс22) зазначено, що «нагальна необхідність ужиття державою у 2021 році заходів для захисту здоров`я населення (зокрема, для попередження поширення коронавірусу SARS-CoV-2, мінімізації ризиків ускладнень і смертності у хворих на COVID-19) не викликає сумнівів. Проте слід з`ясувати, чи було нагально необхідним відсторонення позивачки від роботи та наскільки саме таке відсторонення сприяло досягненню зазначеної легітимної мети.

За змістом Переліку № 2153 обов`язковим профілактичним щепленням проти COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають усі працівники визначених цим документом органів, закладів, підприємств, установ, організацій у разі відсутності абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень, відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом МОЗ від 16 вересня 2011 року № 595. Отже, Перелік № 2153 передбачав низку винятків, пов`язаних зі станом здоров`я конкретної людини, із загального правила про обов`язкову вакцинацію зазначених груп працівників незалежно від того, чи є в них об`єктивна необхідність контактувати на роботі з іншими людьми та з якою саме їх кількістю, тобто чи мають підвищений ризик інфікуватися коронавірусом SARS-CoV-2 та/або сприяти його подальшому поширенню. Критеріїв вибору підприємств, установ та організацій для включення до Переліку № 2153 останній не містить.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що відсторонення особи від роботи, що може мати наслідком позбавлення її в такий спосіб заробітку без індивідуальної оцінки поведінки цієї особи, лише на тій підставі, що вона працює на певному підприємстві, у закладі, установі, іншій організації, може бути виправданим за наявності дуже переконливих підстав. У кожному випадку слід перевіряти, чи була можливість досягнути поставленої легітимної мети шляхом застосування менш суворих, ніж відсторонення працівника від роботи, заходів після проведення індивідуальної оцінки виконуваних ним трудових обов`язків, зокрема, оцінки об`єктивної необхідності під час їхнього виконання особисто контактувати з іншими людьми, можливості організації дистанційної чи надомної роботи тощо».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 130/3548/21 (провадження № 14-82цс22) вказано, що: «застосування до позивачки передбачених Переліком № 2153 та Законом № 1645-ІІІ заходів не передбачало жодної індивідуальної оцінки виконуваних нею трудових обов`язків, зокрема об`єктивної необхідності під час їхнього виконання особисто контактувати з іншими людьми. Суди не встановили жодних фактів, які б підтверджували нагальність потреби у відстороненні саме позивачки від роботи. Відповідач не стверджував, що, обіймаючи посаду чергової по переїзду, позивачка могла спричинити поширення коронавірусної інфекції серед працівників АТ «Укрзалізниця», учасників дорожнього руху тощо. Її відсторонили від роботи, позбавивши на час відсторонення заробітку, лише тому, що вона працювала в АТ «Укрзалізниця», всі працівники якого підлягали обов`язковому щепленню проти COVID-19 (тоді як для працівників підприємств багатьох інших галузей економіки України таке щеплення було добровільним). Таке відсторонення не можна вважати пропорційним меті охорони здоров`я населення та самої позивачки».

Велика Палата Верховного Суду зауважує, що в кожному конкретному випадку для вирішення питання про наявність підстав для обов`язкового щеплення працівника проти COVID-19 і, відповідно, для відсторонення працівника від роботи, слід виходити не тільки з Переліку № 2153, але й оцінки загрози, яку потенційно на роботі може нести невакцинований працівник. Зокрема, слід враховувати і такі обставини, як: - кількість соціальних контактів працівника на робочому місці (прямих/непрямих); - форму організації праці (дистанційна/надомна), у тому числі можливість встановлення такої форми роботи для працівника, який не був щепленим; - умови праці, у яких перебуває працівник і які збільшують вірогідність зараження COVID-19, зокрема потребу відбувати у внутрішні та закордонні відрядження; - контакт працівника з продукцією, яка буде використовуватися (споживатися) населенням.

Визначаючи об`єктивну необхідність щеплення працівника і перевіряючи законність його відсторонення від роботи для протидії зараженню COVID-19, необхідно з`ясовувати наявність наведених вище та інших факторів.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції не врахував, що застосування до позивача такого заходу як відсторонення від роботи не передбачало жодної індивідуальної оцінки виконуваних ним трудових обов`язків, зокрема, об`єктивної необхідності під час їхнього виконання особисто контактувати з іншими людьми. Суд не встановив жодних фактів, які б підтверджували нагальність потреби у відстороненні саме позивача від роботи. Тому таке відсторонення не можна вважати пропорційним меті охорони здоров`я населення та самого позивача.

Так, із змісту посадової інструкції складача поїздів, не вбачається, що діяльність позивача відноситься до діяльності, яка може призвести до зараження інших осіб, що переважно і береться до уваги судом при вирішення даної конкретної справи.

За таких обставин, суд першої інстанції зробив правильний висновок про визнання незаконним наказу про відсторонення позивачки від роботи без оплати періоду відсторонення, проте дещо помилився щодо мотивів такого рішення.

За змістом принципу диспозитивності цивільного судочинства, закріпленого у статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно з пунктом 2 частини другої, частиною третьою статті 49 ЦПК України крім прав та обов`язків, визначених у статті 43 цього Кодексу: позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження. До закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі.

У разі подання будь-якої заяви, передбаченої пунктом 2 частини другої та частинами третьою і четвертою цієї статті, до суду подаються докази направлення копії такої заяви та доданих до неї документів іншим учасникам справи. У разі неподання таких доказів суд не приймає до розгляду та повертає заявнику відповідну заяву, про що зазначає у рішенні суду.

Пунктами 6, 7 частини другої статті 43 ЦПК України встановлено, що учасники справи зобов`язані: виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

При поданні вказаних заяв (клопотань) позивач має дотримуватися правил вчинення відповідної процесуальної дії, недодержання тягне за собою процесуальні наслідки, передбачені ЦПК України.

Наказом відповідача від 01 березня 2022 року № ДН5-01/6069 позивача допущено до роботи з 01 березня 2022 року до завершення воєнного стану в Україні у зв`язку із зупиненням дії наказу Міністерства охорони здоров`я від 04 жовтня 2021 року №2153 (а.с. 87).

Як вбачається із матеріалів справи 01 версеня 2022 року представник позивача посилаючись на те, що наказ№ ДН5-01/240 від 13 грудня 2021 року про відсторонення позивача скасовано, звернулася до суду з уточненою поовною заявою, в якій посилаючись на наведене просила визнати його протиправним та стягнути з відповідача середню заробітну плату за час вимушеного прогулу з 14 грудня 2021 року до часу фактичного виконання судового рішення. Однак, у матеріалах справи відсутні докази скасування наказу від від 13 грудня 2021 року № ДН5-01/240.

Процесуальним законом не передбачено права позивача на подання заяв (клопотань) про «доповнення» або «уточнення» позовних вимог. Тому, в разі надходження до суду однієї із зазначених заяв (клопотань) останній, виходячи з її змісту, а також змісту раніше поданої позовної заяви та конкретних обставин справи, повинен розцінювати її як: подання іншого (ще одного) позову, чи збільшення або зменшення розміру позовних вимог, чи об`єднання позовних вимог, чи зміну предмета або підстав позову (див постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 листопада 2021 року у справі № 405/3360/17 .

Відповідно до частини 5 стаття 49 ЦПК України, у разі подання будь-якої заяви, передбаченої пунктом 2 частини другої та частинами третьою і четвертою цієї статті, до суду подаються докази направлення копії такої заяви та доданих до неї документів іншим учасникам справи. У разі неподання таких доказів суд не приймає до розгляду та повертає заявнику відповідну заяву, про що зазначає у рішенні суду.

Із змісту заяви про уточнення позовних вимог вбачається, що позивач фактично відмовляється від заявленої позовної вимоги про скасування оскаржуваного наказу. Між тим, у разі відмови від позову чи частини позовних вимог, сторона має просити суд про закриття провадження у справі на підставі пункту 4 частини першої статті 255 ЦПК України, а суд прийняти таку відмову. Однак, позивачем таке клопотання заявлено не було, а судом першої інстанції таке рішення не приймалося.

Більш того, мотивувальна частина рішення суду першої інстанції містить висновки щодо вирішення цієї позовної вимоги.

За таких обставин, позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування наказу наказ № ДН5-01/240 від 13 грудня 2021 року про відсторонення позивача, підлягає задоволенню.

Вирішуючи позовну вимогу про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, колегія суддів виходить з наступних норм права та мотивів їх застосування.

Відповідно до частин першої та другої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 130/3548/21 (провадження № 14-82цс22) зазначено, що: «чинним законодавством не передбачено обов`язку роботодавця щодо збереження за працівником заробітної плати на період його відсторонення від роботи у зв`язку з відмовою або ухиленням від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19. […] У разі, якщо таке відсторонення не було правомірним, роботодавець зобов`язаний здійснити працівникові визначені законодавством виплати».

Якщо буде встановлено, що на порушення статті 46 КЗпП України роботодавець із власної ініціативи без законних підстав відсторонив працівника від роботи із зупиненням виплати заробітної плати, такий працівник має право на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 квітня 2020 року у справі № 761/12073/18 (провадження № 61-13444св19.)

Відповідно до пункту 5 розділу ІV Порядку№100 основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачеві встановлена погодинна оплата праці, тому при розрахунку середнього заробітку слід визначити, насамперед, середньогодинний заробіток.

Оскільки подія, з якою пов`язана виплата середнього заробітку (відсторонення від роботи), настала ІНФОРМАЦІЯ_1 , то для цього необхідно виходити з оплати праці за жовтень, листопад 2021 року.

Тому, середньогодиний заробіток, виходячи з довідки наданої до суду апеляційної інстанції та додатків до неї становить 128 грн.31 коп. (14969.13+24936.12) : 311 годин.

За період відсторонення від роботи згідно нормам тривалості робочого часу на січень 2022 року - 151 година, за лютий 2022 року 160 годин, які мають бути оплачені. Тому, розрахунок середнього заробітку, що підлягає виплаті позивачеві, становить 128.35 х311 год. = 39916 грн.85 коп.

Оскільки право позивача на працю з відповідною оплатою було безпідставно порушене відповідачем шляхом видання незаконного наказу від 13 грудня 2021 року №ДН5-01/240 про відсторонення від роботи без збереження заробітної плати, тому в даному випадку ефективним способом порушеного права буде стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогула починаючи з дати відсторонення до відновлення його прав, тобто з 14 грудня 2021 року по 28 лютого 2022 року, а не по день фактичного виконання судового рішення, як просив позивач.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що аргументи апеляційної скарги заслуговують на увагу частково.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (пункт 4 частини першої статті 376 ЦПК України).

Згідно з частиною другою статті 376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Ураховуючи викладене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового про задоволення позовних вимог.

Щодо доводів апеляційної скарги про наявність порушення норм процесуального права.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.

Відповідно до вимог статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

У відповідності з положеннями статті 212 ЦПК України учасники справи мають право брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду за умови наявності у суді відповідної технічної можливості, про яку суд зазначає в ухвалі про відкриття провадження у справі, крім випадків, коли явка цього учасника справи в судове засідання визнана судом обов`язковою.

Учасник справи подає заяву про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання. Копія заяви в той самий строк надсилається іншим учасникам справи.

Учасники справи беруть участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів та електронного підпису згідно з вимогами Положення про Єдину судову інформаційно-комунікаційну систему та/або положень, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів).

Ризики технічної неможливості участі в відеоконференції поза межами приміщення суду, переривання зв`язку тощо несе учасник справи, який подав відповідну заяву.

Суд у порядку, передбаченому цією статтею, за власною ініціативою або за клопотанням учасника судового процесу, який тримається в установі попереднього ув`язнення або в установі виконання покарань, може постановити ухвалу про його участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції в приміщенні такої установи. При цьому дії, передбачені частиною дев`ятою цієї статті, здійснюються службовою особою такої установи (частини 1, 3,5 статті 212 ЦПК України )

Із матеріалів справи вбачається, що ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 25 липня 2022 року справу було призначено до розгляду в порядку позовного провадження з повідомленням учасників справи на 01 вересня2022 року на 13.00 год.( а. с.118).

13 серпня 2022 року від представник позивача на електронну адресу суду надійшло клопотання про проведення судового засідання в режимі відеоконференції, яке ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 16 серпня 2022 року було задоволено( а.с.68,69).

У відповідності з протоколом судового засідання від 01 вересня 2022 року справу судом було розглянуто за відсутності сторін.

У матеріалах справи відсутні докази технічної неможливість забезпечення проведення судового засідання в режимі відеоконференції з боку представника позивача.

Апеляційний суд вважає незабезпечення місцевим судом участі представника позивача, яка виявила бажання брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду порушенням права на справедливий суд та права на участь у розгляді своєї справи. Проте, таке в силу приписів частини частини 3 статті 376 ЦПК України є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення.

Частиною 1 статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. При цьому, пункт перший наведеної норми відносить витрати на професійну правничу допомогу саме до витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат на підставі статті 141 ЦПК України, колегія суддів виходить з наступного.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно частин 1,2 статті 15 ЦПК України, учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункту 12 частини 3 статтін 2 ЦПК України).

Відповідно до статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Згідно статті 19 цього Закону, видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Згідно зі статтею 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" при встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно до позиції Верховного Суду, викладеній у постановах від 30 вересня 2020 року у справі №201/14495/16-ц та від 20 листопада 2020 року у справі №910/1307/19, втручання суду в договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам. В іншому випадку, таке втручання суперечитиме принципу свободи договору, закріпленому в положеннях статті 627 ЦК України, принципу pacta sunt servanda та принципу захисту права працівника або іншої особи на оплату та своєчасність оплати за виконану працю, закріпленому в статті 43 Конституції України.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до частини 4 статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг за виконання робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом справи.

У разі недотримання вимог частини 4 статті 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правової допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ччастина 6 стаття 137 ЦПК України).

Колегія суддів зазначає, що у додатковій постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц Велика Палата Верховного Суду зробила такі висновки: 1) при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21); 2) розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу; 3) саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони (пункт 44).

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань, з урахуванням складності справи, кваліфікації, досвіду і завантаженості адвоката та інших обставин. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. У разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу й обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.

Із матеріалів справи вбачається, що згідно договору №15/12-01 від 15 грудня 2021 року, укладеного між адвокатом Істоміною К.В. та Шкабровим П.О., сторонами узгоджено розмір гонорару (оплати) 3000 грн (а.с.43-44).

Повноваення адвоката Істоміної К.В. підтверджуються ордером виданим на підстав цього договору на її участь у суді першої інстанції ( а.с.15).

Відповідно до акту виконаних робіт від 20 липня 2022 року адвокат надав, а замовник прийняв наступні юридичні послуги згідно до умов цього договору: консультація замовника щодо скасування наказу про відсторонення від роботи, підготовка та подання позовної заяви про скасування наказу про відсторонення від роботи, стягнення середенього заробітку за час вимушеного прогулу, а також інші заяви по суті справи, підготовка та подання адвокатського запиту до АТ «Укрзалізниця» щодо отримання документів: копії наказу про прийняття на роботі, наказу про відсторонення від робти, копія довіди про середню заробітну плату ( а.с.45).

За надані послуги позивачем плачено 3000 грн., що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордеру №15 від 15 грудня 2021 року( а.с.46).

Відповідач звернувся до суду з клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу до 1000 грн. з огляду на те, що детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, розрахунок здійснених ним витрат, необхідних для надання правий допомоги, надання послуги не підтвердженні відповідними доказами ( акт прийому-передачі послуг). В акті виконаних робіт не вказано скільки часу було затрачено на кожний вид робот та яка вартість наданих юридичних послуг; розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до розгляду, збір доказів тощо, не визначено.

Колегія суддів відхиляє заяву відповідача про зменшення відшкодування витрат на правову допомогу, оскільки надані адвокатом позивачеві послуги: консультація, підготовка позову, вчинення дії по витребуванню документів необхідних для звернення до суду з позовом, є реальними та необхідними в даному випадку.

Більш того, обґрунтовання заяви тим, що в акті виконаних робіт не вказано скільки часу було затрачено на кожний вид робіт та яка вартість наданих юридичних послуг, відсутністю акту приймання-передачі наданих адвокатом послуг, не заслуговують на увагу, оскільки складання, як акту виконаних робіт, так і акту приймання передачі не передбачено умовами договору про надання правової допомоги, а факт оплати цих витрат підтверджує прийняття їх позивачем.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що надані позивачем докази в їх сукупності підтверджують витрати на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в фактичному розмірі 3000,00 грн, оскільки цей розмір судових витрат відповідно до статті 76 ЦПК України доведений, документально обґрунтований та відповідає критерію співмірності, пропорційності та розумної необхідності таких витрат з урахуванням складності справи.

Приймаючи до уваги вищевикладене, та враховуючи приписи статтей 137,141 ЦПК України, наслідки вирішення даної справи - задоволення апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність покладення на відповідача витрат позивача на професійну правничу допомогу в сумі 3000,00 грн.

Статтею 141 ЦПК України закріплено порядок розподілу судових витрат між сторонами.

Згідно з частиною першою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина тринадцята статті 141 ЦПК України).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 5 Закону України "Про судовий збір" від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Позивачем, серед іншого, було заявлено вимогу про визнання протиправним та скасування наказу про відсторонення від роботи, а тому в силу закону він не має пільги щодо сплати судового збору за цією вимогою.

При зверненні до суду з позовом позивачем за вказану вимогу було сплачено судовий збір в розмірі 992,40 грн.( а.с.1.2).

За подачу апеляційної скарги позивачем було сплачено судовий збір в розмірі 1 488,60 грн.( а.с.105).

Отже, колегія суддів дійшла висновку, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати, що складаються із судового збору, сплаченого останнім за подачу позовної заяви та апеляційної скарги в розмірі 2 481,00 грн., а на користь держави за вимогу про стягнення середнього заробітку за час відсторонення від роботи, від якої позивач звільнений від сплати судового збору, підлягають стягненню судові витрати, що складаються із судового збору в розмірі 2 481,00 грн. за перегляд справи в судах першої та апеляційної інстанціях.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Істоміної Катерини Вячеславівни задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м.Миколаєва від 01 вересня 2022 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про визнання протиправним та скасування наказу про відсторонення від роботи, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати наказ № ДН5-01/240 від 13 грудня 2021 року виробничого підрозділу «Дирекція залізничних перевезень з органзації взаїмодії портів та припортових станцій» Регіональної філії «Одеська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» про відсторонення від роботи ОСОБА_1 .

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 (паспорт серія НОМЕР_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 39916 (тридцять дев`ять тисяч дев`ятсот шістнадцять) грн. 85 коп.(без урахування внесків та обов`язкових платежів), витрати по сплаті судового збору у розмірі 2481 (дві тисячі чотириста вісімдесят одна) грн. та витрати за надання правничої допомоги у розмірі 3000 ( три тисячі) грн.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» в дохід держави 2481 (дві тисячі чотириста вісімдесят одна) грн.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Ж.М. Яворська

Судді Т.М. Базовкіна

Л.М. Царюк

Повний текст постанови складено 31 березня 2023 року.