Постанова

Іменем України

20 березня 2023 року

м. Київ

справа № 333/5150/21

провадження № 61-5703св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач-ОСОБА_1 ,
відповідачі: третя особа - державний реєстратор прав на нерухоме майно Управління державної реєстрації речових прав на нерухоме майно департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради Бойко Олексій Анатолійович, департамент реєстраційних послуг Запорізької міської ради, територіальна громада м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 24 листопада 2021 року в складі судді Варнавської Л. О. та постанову Запорізького апеляційного суду від 26 травня 2022 року в складі колегії суддів Подліянової Г. С., Гончар М. С., Маловічко С. В..

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст вимог

У липні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до державного реєстратора прав на нерухоме майно управління державної реєстрації речових прав на нерухоме майно департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради Бойка О. А. (далі також - державний реєстратор), департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради, третя особа - територіальна громада м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради, про визнання протиправними і скасування рішення державного реєстратора.

Позовна заява мотивована тим, що 07 квітня 2017 року Комунарським районним судом м. Запоріжжя ухвалено рішення по справі № 333/1988/16-ц, яким: квартиру АДРЕСА_1 витребувано у ОСОБА_2 та передано у володіння територіальної громади м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради; скасовано державну реєстрацію права власності на дану квартиру за ОСОБА_2 , номер запису про право власності 717181 від 19 квітня 2013 року; усунуто перешкоди в користуванні ОСОБА_1 цією квартирою, які їй чинять ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ; виселено ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 з квартири та вселено ОСОБА_1 .

Рішення у справі ухвалене з урахуванням рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 17 лютого 2014 року у справі № 812/10247/12, яким: визнано незаконними розпорядження про приватизацію зазначеної квартири № 395р від 27 лютого 2008 року та свідоцтво про право власності на квартиру НОМЕР_1 від 27 лютого 2008 року на ім`я ОСОБА_5 , визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири від 07 березня 2008 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 . Однак на час ухвалення рішення остання продала квартиру ОСОБА_7 , а він продав квартиру 15 грудня 2011 року ОСОБА_8 , а останній продав квартиру 19 квітня 2013 року ОСОБА_2 . До вчинення незаконного правочину спірна квартира перебувала в комунальній власності територіальної громади м. Запоріжжя, тому після витребування її за рішенням суду у останнього власника ОСОБА_2 , вона повернулася у комунальну власність територіальної громади м. Запоріжжя, представником якої є Запорізька міська рада.

У лютому 2021 року позивач дізналася, що в серпні 2020 року Запорізька міська рада звернулась до державного реєстратора департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради із заявою про реєстрацію права власності на зазначену квартиру за територіальною громадою м. Запоріжжя. Однак рішенням державного реєстратора Бойка О. А. від 26 серпня 2020 року № 53755303 було відмовлено у реєстрації права власності на квартиру за територіальною громадою м. Запоріжжя у зв`язку з тим, що судове рішення у справі не містить вказівки на зміну, припинення та набуття права власності на квартиру територіальною громадою м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради. Позивач вважає рішення державного реєстратора незаконним та протиправним. Територіальна громада м. Запоріжжя надала державному реєстратору достатні документи для реєстрації права власності за нею на квартиру, тому у державного реєстратора були відсутні підстави ухвалювати рішення про відмову в державній реєстрації прав, оскільки рішення суду по витребування нерухомого майна у ОСОБА_2 свідчить, що за цим рішенням суду ОСОБА_2 позбавлена права власності на квартиру, так як квартира за віндикаційним позовом відібрана в неї на користь територіальної громади м. Запоріжжя, тобто повернута у її власність.

Зазначене рішення державного реєстратора про відмову у реєстрації права власності на спірну квартиру за територіальною громадою м. Запоріжжя порушує права позивача на приватизацію вказаної квартири.

Позивач просила визнати незаконним та скасувати рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень № 53755303 від 26 серпня 2020 року державного реєстратора прав на нерухоме майно департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради Бойка О. А. за заявою територіальної громади м. Запоріжжя з реєстраційним номером 41060253; зобов`язати державного реєстратора здійснити державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за територіальною громадою міста Запоріжжя.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 24 листопада 2021 року, залишеним без змін постановою Запорізького апеляційного суду від 26 травня 2022 року, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, виходив з того, що обраний позивачем спосіб захисту порушеного права є неефективним. Позивач не була заявником стосовно оскаржуваних реєстраційних дій. У даній справі спір пов`язаний з реалізацією житлових прав позивача, зокрема на користування квартирою шляхом проведення її приватизації. Тобто, права, за захистом яких звернувся до суду позивач, виникають із житлових правовідносин, тому суд не може захистити порушене право позивача на користування квартирою в обраний нею спосіб шляхом зобов`язання державного реєстратора провести реєстрацію права власності на спірну квартиру за іншою особою - Запорізькою міською радою як представником територіальної громади м. Запоріжжя.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

24 червня 2022 року ОСОБА_1 (далі також - позивач) звернулась до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 24 листопада 2021 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 26 травня 2022 року.

У касаційній скарзі позивач просить суд касаційної інстанції скасувати рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 24 листопада 2021 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 26 травня 2022 року і ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 28 червня 2022 року відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 24 листопада 2021 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 26 травня 2022 року, та витребував справу з суду першої інстанції.

Справа надійшла до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Позивач вважає, що оскаржуване рішення державного реєстратора не засноване на чинному законодавстві, є протиправним, оскільки ним проігноровано рішення місцевого суду в частині, якою мав він керуватися при розгляді заяви позивача «витребувати з незаконного володіння ОСОБА_2 і передати у володіння територіальної громади м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради». Зважаючи на те, що територіальна громада м. Запоріжжя надала державному реєстратору достатні та належні документи для реєстрації права власності за нею відповідну квартиру, у останнього були відсутні законні підстави ухвалити рішення про відмову в державній реєстрації права власності на це майно. Незвернення територіальної громади м. Запоріжжя з позовом про оскарження дій державного реєстратора не позбавило ОСОБА_1 права на захист їїпорушеного права на приватизацію житла (відповідної квартири).

Позивач зазначає про відсутність висновкуВерховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

Касаційна скарга подана на підставі пункту 3 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

Позиції інших учасників

Відзив на касаційну скаргу у визначений судом строк до суду не надходив.

Фактичні обставини, встановлені судами

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 07 квітня 2021 року, яке набрало законної сили, в справі № 333/1988/16-ц за позовом Запорізької міської ради до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , про витребування квартири з чужого незаконного володіння, вилучення і передачу квартири у володіння територіальної громади, скасування реєстрації права власності на квартиру, та за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: територіальна громада м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради, орган опіки та піклування в особі районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району, про усунення перешкод в користуванніквартирою виселення, вселення, позовні вимоги задоволені.

Квартиру АДРЕСА_1 витребувано та вилучено у ОСОБА_2 , передано у володіння територіальної громади м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради Запорізької області. Державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 , номер запису про право власності 717181 від 19 квітня 2013 року, скасовано.

Зобов`язано ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 усунути перешкоди у користуванні ОСОБА_1 квартирою АДРЕСА_1 . Виселено ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_1 . Вселено ОСОБА_1 у квартиру АДРЕСА_1 .

Рішенням державного реєстратора Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради Бойка О. А. від 26 серпня 2020 року № 53755303 за заявою представника Запорізької міської ради Самусєвої Ю. П. відмовлено у реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Рішення мотивоване тим, що подані документи не дають змогу встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно, в поданому рішенні суду № 333/1988/16-ц від 07 квітня 2017 року судом вирішено квартиру АДРЕСА_1 витребувати та вилучити у ОСОБА_2 , передати у володіння територіальної громади м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради. Іншого рішення суду, яке б містило набуття, зміну або припинення саме права власності на нерухоме майно, заявником не було подано. Відповідно до інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 30 липня 2020 року право власності за ОСОБА_2 на дану квартиру було скасовано відповідно до рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 07 квітня 2017 року в справі № 333/1988/16-ц та повернуто попередньому власнику. Відповідно до інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, право власності на зазначену квартиру зареєстровано за третьою особою, що була власником цієї квартири до ОСОБА_2 .

За інформаційною довідкою № 286459599 від 24 листопада 2021 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_8 на підставі договору купівлі-продажу від 15 грудня 2011 року. Право власності ОСОБА_2 на цю квартиру скасовано 30 липня 2020 року на підставі рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 07 квітня 2017 року в справі № 333/1988/16-ц.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року та протоколи до неї (далі - Конвенція), а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Як видно із касаційної скарги, рішення судів першої та апеляційної інстанцій, визначені у пункті 1 частини першої статті 389 ЦПК України оскаржуються на підставі пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України.

За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

У частинах першій та другій статті 400 ЦПК України зазначено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Верховний Суд вважає, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

У частині першій статті 2 ЦПК України вказано, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

За частиною першою статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.

Статтею 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною другою статті 16 ЦК України.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Під час оцінки обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним (постанова Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17).

Застосування будь-яких засобів правового захисту матиме сенс лише за умови, що обрані суб`єктом порушеного права способи захисту відповідають вимогам закону та є ефективними.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначає порушене, невизнане чи оспорюване право або охоронюваний законом інтерес, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц, від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц.

Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19).

Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду (принцип процесуальної економії) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 06 квітня 2021 року у справі № 910/10011/19).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Предметом спору в справі, що переглядається, є оспорюване рішення державного реєстратора № 53755303 від 26 серпня 2020 року про відмову у реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 за територіальною громадою м. Запоріжжя, оскільки така відмова позбавить позивача можливості реалізувати належне їй право на приватизацію вказаної квартири. Тобто, оскаржуваним рішенням порушуються житлові права ОСОБА_1 на приватизацію квартири відповідно до статті 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», оскільки вона є її користувачем.

Суди установили, що 07 квітня 2017 року Комунарським районним судом м. Запоріжжя ухвалено рішення у справі № 333/1988/16-ц, яким, зокрема, квартиру АДРЕСА_1 витребувано та вилучено у ОСОБА_2 і передано у володіння територіальної громади м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради; скасовано державну реєстрацію права власності на квартиру за ОСОБА_2 , номер запису про право власності 717181 від 19 квітня 2013 року.

Представник Запорізької міської ради Самусєва Ю. П. 20 серпня 2020 року звернулася із заявою для проведення державної реєстрації права власності на зазначену квартиру за Запорізькою міською радою, проте в такій державній реєстрації державним реєстратором було відмовлено, оскільки заявником не було надано рішення суду про набуття права власності на дану квартиру територіальною громадою м. Запоріжжя.

Згідно з частинами першою, другою статті 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв та ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ».

За частинами четвертою, п`ятою статті 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону. Право на приватизацію житлових приміщень у гуртожитку з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які на законних підставах проживають у них. Кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз».

Відповідно до статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Орган місцевого самоврядування може ставати учасником цих правовідносин як носій владних повноважень, завдяки яким він забезпечує відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України, тобто забезпечує можливість громадянам реалізувати своє конституційне право на житло.

Суди встановили, що ОСОБА_1 не зверталася із заявою до територіальної громади м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради про набуття права власності в порядку приватизації на квартиру АДРЕСА_1 . Запорізька міська рада не приймала рішення про надання згоди на приватизацію або про відмову у приватизації вищезазначеної квартири ОСОБА_1 .

Тобто, позивач не реалізувала своє право на приватизацію спірної квартири, нею не було дотримано процедуру звернення до органу місцевого самоврядування (Запорізької міської ради) у зв`язку з виникненням спору, пов`язаного з порушенням житлових прав ОСОБА_1 .

Отже, правильними є висновки суду першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, що обраний позивачем спосіб захисту є неефективним, оскільки задоволення вимоги про визнання протиправним і скасування рішення державного реєстратора про відмову у реєстрації права власності на нерухоме майно за територіальною громадою м. Запоріжжя не може привести до захисту або відновлення порушеного права позивача (у разі його наявності), оскільки ОСОБА_1 не зверталася до Запорізької міської ради щодо набуття права власності на вищезазначену спірну квартиру в порядку приватизації, рішення з цього питання не приймалося.

Докази на спростування цих обставин позивачем не було надано до судів першої або апеляційної інстанцій.

Разом із цим, у разі наявності відмови позивачу в приватизації зазначеної (або іншої) квартири, вона може захистити своє порушене право в порядку, визначеному законодавством України.

За частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).

Таким чином, суди дійшли правильних та обґрунтованих висновків про відсутність підстав для задоволення заявлених ОСОБА_1 позовних вимог.

Щодо відхилення доводів касаційної скаргиОСОБА_1 .

Зі змісту підстави оскарження судових рішень у справі, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України, вбачається, що вона спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію правовідносин та підлягають застосуванню судами під час вирішення спору.

Таким чином, у разі подання касаційної скарги на підставі вказаної норми, крім встановлення відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, обов`язковому дослідженню підлягає також питання необхідності застосування таких правових норм для вирішення спору з огляду на встановлені фактичні обставини справи. Такі правові висновки викладено в постанові Верховного Суду від 18 березня 2021 року у справі № 461/2321/20.

Доводи касаційної скарги про те, що рішення державного реєстратора про відмову у державній реєстрації на відповідну квартиру за територіальною громадою м. Запоріжжя позбавляє її можливості реалізувати належне їй право на приватизацію вказаної квартири, Верховний Суд до уваги не приймає, оскільки вони ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм матеріального та процесуального права. Позивач не реалізувала своє право на приватизацію спірної квартири, оскільки нею не було дотримано процедуру звернення до органу місцевого самоврядування у зв`язку з виникненням спору пов`язаного з порушенням її житлових прав.

Інші аргументи касаційної скарги позивача є ідентичними доводам її апеляційної скарги, яким суд апеляційної інстанції надав належну оцінку і його висновки є достатньо аргументованими. У зв`язку із цим Верховний Суд вважає, що відсутні підстави повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. Верховний Суд враховує, що як неодноразово вказував ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваних судових рішеннях, питання обґрунтованості висновків судів першої та апеляційної інстанцій, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують висновків судів та за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів і встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Таким чином, доводи касаційної скарги, що стали підставою для відкриття касаційного провадження, не підтвердилися.

ЄСПЛ у своїх рішеннях вказував, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру (справа «Пономарьов проти України»). Оскаржувані рішення відповідають вимогам вмотивованості.

Верховний Суд розглянув справу в межах доводів, наведених позивачем у касаційній скарзі, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, і підстав вийти за межі розгляду скарги судом касаційної інстанції не встановлено.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).

Суди першої та апеляційної інстанцій повно встановили обставини справи на підставі належної оцінки наявних у справі доказів, визначили норми права, які підлягали застосуванню.

У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 24 листопада 2021 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 26 травня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:В. М. Ігнатенко С. О. Карпенко В. А. Стрільчук