П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 березня 2023 року м. Київ

Справа № 357/6367/15-ц

Апеляційне провадження №22-ц/824/2389/2023

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача: Соколової В.В.

суддів: Нежури В.А., Поліщук Н.В.

за участю секретаря Федорчук Я.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області ухваленого під головуванням судді Кошель Л.М. 02 липня 2015 року року у м. Біла Церква, у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по кредитному договору,

В С Т А Н О В И В

У травні 2015 року позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість за кредитним договором в розмірі 25807,98 доларів США, що за курсом 21,73 відповідно до службового розпорядження НБУ від 10 березня 2015 року складала 560807,41 грн та понесені судові витрати.

Позов обґрунтовував тим, що відповідно до кредитного договору №КІСWGK00830082 від 23 жовтня 2006 року ОСОБА_1 отримала кредит в розмірі 30000 доларів США за умови сплати відсотків за користування кредитом з кінцевим терміном повернення до 23 жовтня 2026 року. В порушення вимог закону та договору відповідач належним чином не виконала своїх зобов'язань, внаслідок чого утворилася заборгованість, яка станом на 10 березня 2015 року складала 25807,98 доларів США з яких: 23387,26 доларів США заборгованість за кредитом; 1722,31 доларів США заборгованість по процентам; 424,10 доларів США заборгованість по комісії; 274,31 доларів США пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань.

Заочним рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 02 липня 2015 року позов Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по кредитному договору - задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» заборгованість по кредитному договору № КІСWGK00830082 від 23 жовтня 2006 року в розмірі 560807, 41 грн, а також 3654, 00 грн судових витрат, всього 564461, 41 грн.

Рішення суду мотивоване тим, що вимоги позивача про стягнення заборгованості є обґрунтованими та доведеними, а тому підлягають задоволенню.

Не погодилася із вказаним судовим рішенням ОСОБА_1 , її представником подана апеляційна скарга, в якій зазначається про незаконність рішення у зв`язку з порушенням норм матеріального та процесуального права, невідповідністю висновків суду обставинам справи, неповним з`ясуванням обставин справи, що призвело до неправильного вирішення справи. Представник відповідача вказує на те, що 19 лютого 2007 року між ЗАТ КБ «Приватбанк» та UKRAINE MORTGAGE LOAN FINANCE №1 PLC було укладено договір про відступлення права вимоги за іпотечними кредитами, що посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Козіною А.В. Тому, станом на момент подання позовної заяви - 06 травня 2015 року позивачу не належало право вимоги за кредитним договором №КІСWGK00830082 від 23 жовтня 2006 року, а отже останній не мав права вимагати його виконання.

Разом з тим, до позовної заяви позивачем не було надано жодного доказу, який підтверджував би отримання відповідачем кредитних коштів у касі банку.

Зазначає, що розрахунок заборгованості, який було долучено до позовної заяви, не може бути належним та допустимим доказом її наявності та розміру, оскільки не підтверджується будь-якими доказами, крім того його правильність неможливо перевірити.

Також розрахунок заборгованості був оформлений не належним чином, в ньому не було зазначено прізвища посадової особи, яка мала право складати такий розрахунок, що не відповідає нормативним вимогам до оформлення документів.

Вважає, що суд мав скасувати заочне рішення, на за заявою про перегляд такого рішення призначити справу до розгляду, де дати оцінку доказам, що були подані відповідачем разом із заявою про перегляд заочного рішення. Не надавши належної процесуальної оцінки документам, що були подані позивачем разом з відзивом та пославшись на них в ухвалі про залишення без задоволення заяви про перегляд заочного рішення, суд позбавив можливості відповідача заперечувати проти долучення даних матеріалів, а також надавати пояснення щодо них, у разі їх долучення до матеріалів справи.

На підставі викладеного, просить скасувати заочне рішення суду першої інстанції та постановити нове судове рішення, яким відмовити повністю в задоволенні позовних вимог.

В судовому засіданні представник відповідача - адвокат Назаренко Р.А. підтримав апеляційну скаргу з підстав викладених у ній та просив про її задоволення.

Представник позивача - Яндульський Д.В. заперечував проти доводів апеляційної скарги, вказував, що на час пред`явлення позову ПАТ КБ «Приватбанк» діяв на підставі довіреності від 10 березня 2010 року, як довірена особа компанії «Юкрейн Мортгейдж лоун файненс № 1 ПІ-ЕЛ-СІ» з повноваженнями позивача, в тому числі з правом стягнення коштів, на підтвердження чого надано відповідні докази. Тому просив апеляційну скаргу залити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Судом встановлено, що 23 жовтня 2006 року між Закритим акціонерним банком комерційний банк «Приватбанк» (після зміни найменування Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк») та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, за умовами якого відповідач отримала від банку кредит в сумі 36200 (тридцять шість тисяч двісті) доларів США терміном до 23 жовтня 2016 року.

Відповідно до п.1.1 договору банк надав позичальнику кредитні кошти, шляхом: надання готівки через касу, у вигляді непоновлюваної кредитної лінії у розмірі 36200,00 доларів США, на наступні цілі: для придбання житла у розмірі 30000 доларів США, а також у розмірі 6200,00 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та згідно порядку передбачених п.п. 2.1.3, 2.2.7 даного договору.

Умовами договору передбачена плата за користування кредитом у вигляді відсотків у розмірі 0,84% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом і винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту щомісячно в період сплати, відсотків за дострокове погашення кредиту згідно з п.3.11 цього договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно до п.6.2 даного договору. Періодом сплати вважається період з 20 по 26 число кожного місяця. Погашення заборгованості за цим договором здійснюється у наступному порядку: щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) у сумі 353,89 доларів США, для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту,відсоткам, винагороди, комісії.

Згідно п.3.2 кредитного договору позичальник при порушенні зобов`язань із погашення кредиту, передбачених п.п. 1.1, 2.2.4, 2.3.3 цього договору сплачує банку відсотки за користування кредитом у розмірі 1,68% на місяць, нараховані на суму непогашеної в строк заборгованості за кредитом.

Відповідно до п.4.1 кредитного договору, при порушенні позичальником будь-якого із зобов`язань передбачених п.п. 2.2.2, 2.2.3 цього договору, позичальник зобов`язується сплатити банку пеню, у розмірі 0,15% від суми простроченого платежу, але не менше ніж 1 грн за кожний день прострочки (т.1 а.с.12-13).

Згідно розрахунку, наданого ПАТ КБ «Приватбанк», відповідач станом на 10 березня 2015 року має заборгованість перед банком по Кредитному договору №КІСWGK00830082 від 23 жовтня 2006 року в розмірі 25807,98 доларів США з яких: 23387,26 доларів США заборгованість за кредитом; 1722,31 доларів США заборгованість по процентам; 424,10 доларів США заборгованість по комісії; 274,31 доларів США пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань (т.1 а.с.5-10). За курсом НБУ станом на 10 березня 2015 року заборгованість у національній валюті становить 560807,41 грн, саме ця сума була заявлена позивачем у позовних вимог при зверненні до суду з позовом.

На стадії розгляду заяви відповідача про перегляд заочного рішення стороною позивача була надана, і судом першої інстанції долучена до матеріалів справи, виписка по рахунку відповідача ОСОБА_1 , з якої вбачаються обставини надання кредитних коштів,часткового виконання ОСОБА_1 взятих на себе зобов`язань та наявність заборгованості у визначеному позивачем розмірі станом на 10 березня 2015 року (т.1 а.с.147-173).

19 лютого 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та Юкрейн Мортгейдж Лоун Файненс № 1 ПІ-ЕЛ-СІ укладений договір купівлі-продажу (відступлення) прав вимоги за Іпотечними активами, в тому числі і за зобов`язання відповідача (а.с.87-119). На підставі цього договору були внесені дані до Державного реєстру іпотек в частині визначення іпотекодаржателя (т.1 а.с.83-84, 225-249 т.2 а.с.1-9,87-122).

Однак, 21 лютого 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та Юкрейн Мортгейдж Лоун Файненс № 1 ПІ-ЕЛ-СІ укладений договір про обслуговування іпотечних активів, за умовами якого ЗАТ КБ «ПриватБанк», як Обслуговуюча установа, докладає усіх обґрунтованих зусиль з метою стягнення усіх платежів (п.5.2. договору) та несе відповідальність за всі судові провадження, що стосуються кредитів на тих рахунках, де баланс залишається непогашеним (п.5.3. договору). у Додатку № 1 до договору ЗАТ КБ «ПриватБанк», як Обслуговуюча установа, подає позов у компетентний суд та розпочинає судове провадження з правом ведення справи в суді апеляційної та касаційної інстанцій (п.4) (т.1 а.с.176-195).

Згідно довіреності від 10 березня 2010 pоку, компаніями «Юкрейн Мортгейдж лоун файненс № 1 ПІ-ЕЛ-СІ» та «Ті -Ем-Еф Трасті Лімітед» уповноважено ПАТ КБ «ПриватБанк» діяти в якості їх довіреної особи та уповноважено довірену особу доручати повноваження, покладені на довірену особу цією довіреністю, нижчезазначеним представникам довіреної особи, які діють спільно та кожен окремо, а також від імені довірителя або іншим чином, та замість нього, зокрема, користуватися будь-якими та всіма правами позивача, відповідача або третьої особи в українських загальних, господарських або адміністративних судах будь-якої інстанції, а також у будь-якому українському або іноземному арбітражному провадженні; стягувати будь-які кошти або інші активи, що підлягають сплаті емітенту в якості кредитора та іпотекодержателя за кредитними договорами або договорами іпотеки (т.2 а.с.131-145).

В листі від 24 листопада 2022 року ПАТ КБ «ПриватБанк» вказує, що 14 квітня 2016 року відповідно до договору викупу (відступлення) прав вимоги, укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк», «Юкрейн Мортгейдж лоун файненс № 1 ПІ-ЕЛ-СІ» відбулось зворотнє відступлення права вимоги на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» (т.2 а.с.124).

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України встановлено, що кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У статті 629 ЦК України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

У зв'язку з порушенням боржником виконання зобов'язання за кредитним договором, в силу вимог ст. 1050 ЦК України, банк не позбавлений можливості реалізувати своє право на дострокове повернення кредиту безпосередньо в судовому порядку шляхом подання відповідного позову.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Верховний Суд у Постанові від 12 серпня 2019 року у справі № 643/16175/15 встановив, що 19 лютого 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та Юкрейн Мортгейдж Лоун Файненс № 1 ПІ-ЕЛ-СІ укладений договір купівлі-продажу (відступлення) прав вимоги за договором кредиту від 18 липня 2005 року.

Згідно довіреності від 10 березня 2010 pоку, компаніями «Юкрейн Мортгейдж лоун файненс № 1 ПІ-ЕЛ-СІ» та «Ті -Ем-Еф Трасті Лімітед» уповноважено ПАТ КБ «ПриватБанк» діяти в якості їх довіреної особи та уповноважено довірену особу доручати повноваження, покладені на довірену особу цією довіреністю, нижчезазначеним представникам довіреної особи, які діють спільно та кожен окремо, а також від імені довірителя або іншим чином, та замість нього, зокрема, користуватися будь-якими та всіма правами позивача, відповідача або третьої особи в українських загальних, господарських або адміністративних судах будь-якої інстанції, а також у будь-якому українському або іноземному арбітражному провадженні; стягувати будь-які кошти або інші активи, що підлягають сплаті емітенту в якості кредитора та іпотекодержателя за кредитними договорами або договорами іпотеки

Відповідно до договору викупу (відступлення) прав вимоги від 14 квітня 2016 року, укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк», «Юкрейн Мортгейдж лоун файненс № 1 ПІ-ЕЛ-СІ» та «Ті -Ем-Еф Трасті Лімітед», сторони домовились, що продавець «Юкрейн Мортгейдж лоун файненс № 1 ПІ-ЕЛ-СІ» бажає продати (відступити), а покупець - ПАТ КБ «ПриватБанк» бажає придбати відповідні основні іпотечні активи за оплату ціни викупу на умовах, викладених у цьому договорі. Відповідно до пунктів 2.1, 2.2 продавець цим погоджується продати, а покупець цим погоджується купити відповідні основні іпотечні активи. Сторони домовляються, що основні іпотечні активи продаються відповідно до переліку активів.

Кредитний договір, укладений із ОСОБА_1 , знаходиться у списку активів, тому, беручи до уваги те, що «Юкрейн Мортгейдж лоун файненс № 1 ПІ-ЕЛ-СІ» відступило свої права за спірним кредитним договором ПАТ КБ «ПриватБанк», останній є належним позивачем.

Таким чином, на час пред`явлення позову у вересні 2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк» діяло на підставі згаданої довіреності від 10 березня 2010 року як довірена особа компанії «Юкрейн Мортгейдж лоун файненс № 1 ПІ-ЕЛ-СІ» з повноваженнями позивача, в тому числі правом стягнення коштів, а з 14 квітня 2016 року після укладення зазначеного договору викупу (відступлення) права вимоги за вказаним кредитним договором набув статусу позивача, чим спростовуються доводи відповідача про відсутність у ПАТ КБ «ПриватБанк» права вимоги.

З урахуванням викладеного, апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що ПАТ КБ «ПриватБанк» є належним позивачем у цій справі.

З наведених обставин справи вбачається, що 23 жовтня 2006 року між сторонами у справі був укладений кредитний договір. ПАТ КБ «Приватбанк» свої зобов'язання за договором виконав в повному обсязі, надавши відповідачу кредитні кошти у розмірі 36200 доларів США. Факт отримання коштів відповідачем не оспорювався, кредитний договір нею частково виконувався (ч. 1 ст. 82 ЦПК України), про що свідчить виписка по рахунку. А згідно зі ст. 204 ЦК України діє презумпція правомірності правочину, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

У справах про стягнення кредитної заборгованості кредитор повинен довести виконання ним своїх обов'язків за кредитним договором, а саме надання грошових коштів (кредиту) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник - повернення грошових коштів у розмірі та на умовах, визначених договором.

Матеріали справи не містять доказів про повернення відповідачем грошових коштів за кредитним договором у розмірі та на умовах, визначеним цим договором, ні первісному, ні новому кредитору. В апеляційній скарзі сторона відповідача вказує, що розрахунок заборгованості був оформлений не належним чином, разом з тим доводами апеляційної скарги не спростовується визначений позивачем розмір заборгованості, не вказується і про виконання взятих на себе відповідачем зобов`язань повністю чи частково до моменту ухвалення рішення судом першої інстанції.

Таким чином, слід діти висновку, що протягом дії кредитного договору, і до моменту пред`явлення позову відповідач не сплачувала заборгованість за кредитом та відсотки за користування ним, в порядку визначеному договором, внаслідок чого у неї станом на 10 березня 2015 року виникла заборгованість за кредитним договором в розмірі 25807,98 доларів США. Позивачем у позовних вимогах при зверненні до суду з позовом розмір заборгованості був визначений у національній валюті України у сумі 560807,41 грн, яка стягнута судом першої інстанції при ухваленні заочного рішення 02 липня 2015 року, що відповідає принципу диспозитивності встановленого ст. 12 ЦПК України.

В основному доводи апеляційної скарги відповідача стосуються відсутності права у ПАТ КБ «Приватбанк» на звернення до суду з позовом, так як право вимоги за договором укладеним з відповідачем було відступлено інший юридичній особі - компанії «Юкрейн Мортгейдж лоун файненс № 1 ПІ-ЕЛ-СІ». Разом з тим, апеляційним судом встановлено, що на підставі договору від 21 лютого 2007 року ЗАТ КБ «ПриватБанк» взяв на себе зобов`язання з обслуговування іпотечних активів, в тому числі нести відповідальність за всі судові провадження, що стосуються кредитів на тих рахунках, де баланс залишається непогашеним, для чого йому було надано право подавати позов до компетентного суду з правом ведення справи в судах всіх інстанцій. На підставі цього договору ЗАТ КБ «Приватбанк» була також видана довіреність від 10 березня 2010 pоку.

На підстав викладеного, апеляційний суд приходить до висновку про те, що ПАТ КБ «Приватбанк» є належним позивачем у цій справі.

Під час розгляду заяви про перегляд заочного рішення судом першої інстанції перевірені доводи відповідача щодо незгоди з заочним рішенням, однак дані обставини не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки останнім не надано доказів, які мають істотне значення для правильного вирішення справи, що прямо передбачено ч. 1 ст. 288 ЦПК України.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Желтяков проти України» від 09 червня 2001 року, зазначено, що право на справедливий розгляд судом, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися в контексті Преамбули Конвенції, яка, серед іншого, проголошує верховенство права як частину спільного спадку Договірних Держав. Одним із основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який, inter alia, вимагає, щоб, коли суди остаточно вирішили питання, їхнє рішення не ставилось під сумнів (рішення суду у справі «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania) [ВП],№28342/95, п. 61, ECHR1999-VII).

Цей принцип передбачає повагу до остаточності судових рішень та наполягає на тому, щоб жодна сторона не могла вимагати перегляду остаточного та обов'язкового судового рішення просто задля нового розгляду та постановлення нового рішення у справі. Відступи від цього принципу є виправданими лише тоді, коли вони обумовлюються обставинами суттєвого та неспростовного характеру (рішення у справі «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia), № 52854/99, п. 52, ECHR 2003-Х).

Виходячи з вищенаведеної практики ЄСПЛ, скасування рішення суду, що набрало законної сили, за відсутності факту істотності таких обставин, з мотивів неправильного застосування судом норм матеріального та/або процесуального права буде порушенням принципу юридичної визначеності, тобто п. 1 ст. 6 Конвенції, а також ст. 1 Першого протоколу до неї, оскільки у позивача після задоволення його вимог були законні сподівання на те, що його інтереси є остаточно захищеними.

Підсумовуючи викладене, слід зазначити, що під час розгляду справи в 2015 році, так і на час перегляду заочного рішення, судом надано оцінку договірним правовідносинам між кредитором та ОСОБА_1 , тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відповідність заочного рішення суду принципу остаточного у розумінні практики ЄСПЛ, а також його узгодження з нормами національного законодавства, враховуючи відсутність доказів, які мають істотне значення для правильного вирішення справи станом на дату його прийняття, так і на час перегляду.

Отже, доводи викладені відповідачем в апеляційній скарзі не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення суду, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди позивача з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження суду.

За наведених обставин, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам чинного законодавства, наданим доказам, обставинам справи і підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів апеляційного суду не вбачає.

Враховуючи відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, а порядку ст. 141 ЦПК України, відсутні і підстави для компенсації відповідачеві понесених витрат на стадії перегляду справи апеляційним судом.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Заочне рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 02 липня 2015 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач: В.В. Соколова

Судді: В.А. Нежура

Н.В. Поліщук

Повний текст постанови складений 30 березня 2023 року.