Постанова

Іменем України

24 березня 2023 року

м. Київ

справа № 755/8142/18

провадження № 61-9815св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Стрільчука В. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Організація об`єднання громадян Центр захисту дітей «Наші діти»,

третя особа - директор Організації об`єднання громадян Центру захисту дітей «Наші діти» Луценко Наталія Анатоліївна,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Організації об`єднання громадян Центр захисту дітей «Наші діти» на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 27 травня 2020 року у складі судді Арапіної Н. Є. та постанову Київського апеляційного суду від 22 лютого 2022 року в складі колегії суддів Гаращенка Д. Р., Сліпченко О. І., Сушко Л. П.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовної заяви

У травні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Організації об`єднання громадян Центр захисту дітей «Наші діти» (далі також - ООГ ЦЗД «Наші діти»), третя особа - директор ООГ ЦЗД «Наші діти»Луценко Н. А. , в якому просила суд визнати незаконними та скасувати накази від 14 лютого 2018 року № 07-к та від 27 квітня 2018 року № 17-к; поновити її на посаді сімейного вихователя ООГ ЦЗД «Наші діти»; стягнути з відповідача середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 7 317 грн.

Заява мотивована тим, що 16 лютого 2015 року ОСОБА_1 прийнято на посаду сімейного вихователя до ООГ ЦЗД «Наші діти» на підставі наказу від 16 лютого 2015 року № 10-к.

27 квітня 2018 року ООГ ЦЗД «Наші діти» видала наказ № 17-к про припинення трудового договору, відповідно до якого позивача звільнено з посади сімейного вихователя у зв`язку зі скороченням штату та зміною організаційної структури ООГ ЦЗД «Наші діти».

Позивач вказувала, що її звільнення незаконне та безпідставне, оскільки наказ від 14 лютого 2018 року № 07-к підписаний особою, яка не мала повноважень на його підписання. Крім того, вказаний наказ не містить підтвердження змін в організації праці та виробництва, відсутнє підтвердження скорочення чисельності або штату працівників. Разом з тим, наказ від 27 квітня 2018 року № 17-к про звільнення є незаконним, оскільки він був виданий на підставі наказу від 14 лютого 2018 року № 07-к. У зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці роботодавець не запропонував працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації.

Короткий зміст судових рішень

Справа переглядалась неодноразово.

Дніпровський районний суд міста Києва рішенням від 10 вересня

2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовив.

Київський апеляційний суд постановою від 05 лютого 2019 року рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 10 вересня 2018 року залишив без змін.

Верховний Суд постановою від 06 листопада 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Романцова Т. В., задовольнив частково. Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 10 вересня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 05 лютого 2019 року скасував, справу направив на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанову суд касаційної інстанції мотивував тим, що відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, не встановив, чи пропонував роботодавець позивачу наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду за відповідною спеціальністю чи іншу вакантну посаду, яку ОСОБА_1 може виконувати відповідно до її освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Висновок суду першої інстанції про те, що позивачу доведено до відома, що їй буде надано у подальшому гарантії як особі, яка має статус опікуна, матеріальне заохочення, тощо не є належним виконанням обов`язку роботодавця відповідно до частини першої статті 40 КЗпП України, оскільки вказані гарантії і заохочення не можуть замінювати встановлені трудовим законодавством гарантії для працівників при звільненні.

Крім того, суди не надали належної оцінки штатному розпису ООГ ЦЗД «Наші діти», затвердженому 31 січня 2018 року, який містить посади вихователів та сімейних вихователів.

Суди не врахували, що пропозиція роботодавця укласти договір про надання послуг не є виконанням обов`язку роботодавця, визначеного статтею 49-2 КЗпП України щодо запропонування працівнику наявної на підприємстві роботи.

Також не є правильним висновок судів попередніх інстанцій про те, що ОСОБА_1 здійснювала повноваження щодо належного утримання, виховання та розвитку дітей, а не роботу (трудову функцію) в межах режиму роботи ООГ ЦЗД «Наші діти».

Відповідно до статті 186-1 КЗпП України гарантії, встановлені статтями 56, 176, 177, частинами третьою-восьмою статті 179, статтями 181, 182, 182-1, 184, 185, 186 цього Кодексу, поширюються також на батьків, які виховують дітей без матері (в тому числі в разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі), а також на опікунів (піклувальників), одного з прийомних батьків, одного з батьків-вихователів.

Вирішуючи спір у справі, суди також не врахували вказані норми права та не перевірили дотримання роботодавцем при звільненні позивача встановлених державою гарантій для працівника, який має під опікою дітей до 14 років.

Дніпровський районний суд міста Києва рішенням від 27 травня 2020 року позов задовольнив частково.

Визнав незаконним наказ від 27 квітня 2018 року № 17-к ООГ ЦЗД «Наші діти» «Про припинення трудового контракту».

Поновив ОСОБА_1 на посаді сімейного вихователя ООГ ЦЗД «Наші діти» з 30 квітня 2018 року.

Стягнув з ООГ ЦЗД «Наші діти» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 30 квітня до 25 травня 2018 року у розмірі 7 317 грн (без врахування прибуткового податку й інших обов`язкових платежів).

Стягнув з ООГ ЦЗД «Наші діти» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 25 000 грн.

У решті вимог відмовив.

Допустив негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі.

Стягнув з ООГ ЦЗД «Наші діти» на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору у розмірі 1 409,60 грн.

Частково задовольняючи позов суд першої інстанції виходив із того, що посада вихователя не була вакантною на день попередження про наступне звільнення та на день звільнення позивача.

Судом також не встановлено іншу вакантну роботу, яка б існувала на цьому підприємстві на день попередження про звільнення чи на день звільнення позивача, яку працівник може виконувати з урахуванням її освіти, кваліфікації, досвіду.

Однак, під час звільнення позивача з посади сімейного вихователя не було дотримано норм права щодо встановлених державою гарантій для працівника, який має під опікою дітей до 14 років.

Зміна умов праці шляхом звільнення з посади працівника та пропонування укласти цивільно-правову угоду без дотримання гарантій, передбачених статтями 40, 42, 49-2 КЗпП України, не є належним виконанням власником норм трудового законодавства та суперечить визначеним законом гарантіям, які діють під час такого звільнення.

Відмовляючи у задоволенні позову про визнання наказу від 14 лютого 2018 року № 07-к незаконним та його скасування суд виходив з того, що оспорюваний наказ підписаний директором ООГ ЦЗД «Наші діти» Свириденко О. М. , а не засновником Громадської організації «Німецько-польсько-українське товариство в Україні» в особі керівника Луценко Н. А. , однак сам лише факт перевищення особою своїх повноважень при підписанні оспорюваного наказу не може слугувати єдиною підставою для визнання його незаконним.

Київський апеляційний суд постановою від 03 березня 2021 року апеляційну скаргу ООГ ЦЗД «Наші діти» залишив без задоволення та стягнув на користь ОСОБА_1 з ООГ ЦЗД «Наші діти» суму середнього заробітку за період 26 травня 2018 року до 27 травня 2020 року. В іншій частині рішення залишив без змін.

Постанову апеляційний суд мотивував тим, що задовольняючи позов ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування наказу про зміни в організації праці та виробництва, про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд першої інстанції виходив з того, що під час звільнення позивача з посади сімейного вихователя не було дотримано норм статей 184, 186-1 КЗпП Українищодо встановлених державою гарантій для працівника, який має під опікою дітей до 14 років. Рішення суду в цій частині в апеляційному порядку не переглядається.

Однак, суд першої інстанції помилково при визначенні середньоденної заробітної плати для обчислення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу визначив середньоденну заробітну плату шляхом ділення заробітної плати за останні два місяці роботи перед звільненням на кількість календарних, в ці місяці, неправильно застосувавши положення постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, у зв`язку з чим дійшов неправильних висновків щодо розміру середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, яка підлягає стягненню на користь позивача.

Київський апеляційний суд 09 червня 2021 року прийняв до постанови Київського апеляційного суду від 03 березня 2021 року додаткову постанову такого змісту: «Апеляційну скаргу Організації об`єднання громадян Центру захисту дітей «Наші діти» залишити без задоволення. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково. Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 27 травня 2020 року в частині стягнення середнього заробітку скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким стягнути з Організації об`єднання громадян Центр захисту дітей «Наші діти» () на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за період з 26 травня 2018 року до 27 травня 2020 року у розмірі 242 440 грн. В іншій частині рішення залишити без змін. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів до суду касаційної інстанції.»

Додаткову постанову апеляційний суд мотивував тим, що в резолютивній частині постанови вирішено питання про право, але не зазначено точної грошової суми, присудженої до стягнення на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за період з 26 травня 2018 року до 27 травня 2020 року у розмірі 242 440 грн.

Верховний Суд постановою від 13 жовтня 2021 року відмовив ОСОБА_1 у задоволенні заяви про закриття касаційного провадження за касаційною скаргою ООГ ЦЗД «Наші діти».

Касаційні скарги ООГ ЦЗД «Наші діти» та директора ООГ ЦЗД «Наші діти» Луценко Н. А. задовольнив частково.

Постанову Київського апеляційного суду від 03 березня 2021 року та додаткову постанову Київського апеляційного суду від 09 червня 2021 року скасував.

Справу за позовом ОСОБА_1 направив на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Верховний Суд виходив з того, що звертаючись із апеляційною скаргою ООГ ЦЗД «Наші діти» просило переглянути рішення не лише в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, але й в частині визнання незаконним наказу про припинення трудового контракту, поновлення ОСОБА_1 на посаді сімейного вихователя.

ОСОБА_1 у поданій апеляційній скарзі крім того, що просила стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01 травня 2018 року до 27 травня 2020 року, також просила визнати незаконним та скасувати наказ від 14 лютого 2018 року № 07-к.

Тобто, апеляційний суд в порушення статті 303 ЦПК України не перевірив законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах апеляційних скарг.

Допустивши вказане порушення апеляційний суд не перевірив дотримання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права в частині визнання незаконним наказу від 27 квітня 2018 року № 17-к про припинення з ОСОБА_1 трудового контракту, поновлення позивача на посаді сімейного вихователя, стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 25 000 грн, а також в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання незаконним і скасування наказу від 14 лютого 2018 року № 07-к про зміни в організації праці та виробництва, не надав оцінки доказам, поданим сторонами та не перевірив відповідність висновків суду першої інстанції щодо вказаних вимог обставинам справи.

Київський апеляційний суд постановою від 22 лютого 2022 року апеляційні скарги ООГ ЦЗД «Наші діти» та ОСОБА_1 задовольнив частково.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 27 травня 2020 року в частині стягнення з ООГ ЦЗД «Наші діти» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу скасував та ухвалив в цій частині нове судове рішення наступного змісту.

Стягнув з ООГ ЦЗД «Наші діти» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 30 квітня 2018 року до 27 травня 2020 року в розмірі 251 652,72 грн, що визначений без вирахуванням податків та інших обов`язкових платежів.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 27 травня 2020 року в частині стягнення з ООГ ЦЗД «Наші діти» на користь ОСОБА_1 витрат зі сплати судового збору змінив, збільшивши розмір суми, що підлягає стягненню з 1 409,60 грн до 2 114,40 грн.

В іншій частині рішення суду залишив без змін.

Суд апеляційної інстанції виходив з того, що саме лише посилання про перевищення особою своїх повноважень при підписанні наказу від 14 лютого 2018 року № 07-к ООГ ЦЗД «Наші діти» «Про зміни в організації праці та виробництва» не може слугувати єдиною підставою для визнання цього наказу незаконним. Крім того, суд апеляційної інстанції вважав, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, про те, що директор позбавлений прав видавати такого роду накази. Також не надано доказів, того, що на засновника покладено обов`язок здійснювати відповідні розпорядчі функції та видавати накази по організації.

Наказом ООГ ЦЗД «Наші діти» від 27 квітня 2018 року № 23/1-к сімейного вихователя ОСОБА_4 переведено на посаду вихователя з 01 травня 2018 року. 10 травня 2018 року наказом ООГ ЦЗД «Наші діти» № 25-к прийнято ОСОБА_5 на тимчасову роботу на посаду вихователя на період відпустки ОСОБА_4 по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. Отже, посада вихователя не була вакантною на день попередження про наступне звільнення та на день звільнення позивача.

Виходячи з наведеного, судом також не встановлено іншу вакантну роботу, яка б існувала на цьому підприємстві на день попередження про звільнення чи на день звільнення позивача, яку працівник може виконувати з урахуванням її освіти, кваліфікації, досвіду.

Проте, під час звільнення позивача з посади сімейного вихователя не було дотримано норми статей 184, 186-1 КЗпП України щодо встановлених державою гарантій для працівника, який має під опікою дітей до 14 років.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції не погодився з висновками суду першої інстанції в частині періоду та суми стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 30 квітня 2018 року до 25 травня 2018 року, що становить у розмірі 7 317 грн, оскільки позивачем у суді першої інстанції подавалась заява про збільшення позовних вимог в частині періоду та суми, яка була безпідставно повернута судом першої інстанції. Крім того частиною другою статті 235 КЗпП України передбачено вирішення питання щодо здійснення виплати за весь час вимушеного прогулу, органом, що розглядає спір.

За таких обставин суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 30 квітня 2018 року до 27 травня 2020 року в розмірі 251 652,72 грн, що визначений без вирахування податків та інших обов`язкових платежів.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

10 жовтня 2022 року ООГ ЦЗД «Наші діти» подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 27 травня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 22 лютого 2022 року.

У касаційній скарзі вона просить суд касаційної інстанції скасувати оскаржувані судові рішення і відмовити у задоволенні позовних вимог.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 29 листопада 2022 року відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою ООГ ЦЗД «Наші діти» на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 27 травня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 22 лютого 2022 року та витребував справу з суду першої інстанції. Зупинив виконання рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 27 травня 2020 року та постанови Київського апеляційного суду від 22 лютого 2022 року в частині стягнення з ООГ ЦЗД «Наші діти» середнього заробітку за час вимушеного прогулу за виключенням стягнення заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць до закінчення її перегляду у касаційному порядку.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Підставою касаційного оскарження заявник вказує застосування в оскаржуваних рішеннях судів попередніх інстанцій норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року, додатковій постанові Верховного Суду від 24 грудня 2019 року № 926/1795/18.

Разом з тим, відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування норм статей 56, 176, 177, 179, 181, 182, 182-1, 184, 185, 186, 186-1, 233 КЗпП України при звільненні з ініціативи роботодавця особи, яка має статус опікуна, проте не перебуває у стані вагітності, не має дітей віком до трьох років, не є одинокою матір`ю при наявності дитини віком до 14 років або дитини з інвалідністю.

Крім того, суд першої інстанції не надав оцінку статусу відповідача та правовідносинам, які склались між сторонами на підставі контракту, а також не дослідив зібрані у справі докази.

Суди попередніх інстанцій не звернули уваги на те, що позовна заява подана з пропуском місячного строку, що суперечить статті 233 КЗпП України та є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. Також провадження у справі відкрито з порушенням статей 2, 4, 185, 187 ЦПК України і оскільки позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява повинна бути повернута позивачу.

При новому розгляді справи, позивачем подано заяву про зміну підстав та предмета позову, що суперечить приписам частини третьої статті 49 ЦПК України.

Разом з тим, на момент звільнення позивача у відповідача не було жодної вільної вакансії, тому останній не міг пропонувати позивачу будь-яку посаду. При цьому, ОСОБА_1 на момент звільнення та у період розгляду справи не мала статусу одинокої матері, яка має на утриманні дитину віком до 14 років або дитину-інваліда.

Судами попередніх інстанцій не досліджено яку саме працю позивач виконувала, які обов`язки згідно з законом виникли у позивача протягом відносин з відповідачем, діяльність відповідача, його статус і організаційно-правову форму.

Крім того, ОСОБА_1 запропоновано укласти договір про надання послуг, предметом якого була щомісячна сплата винагороди за виховання дітей в розмірі її місячного заробітку у центрі, проте позивач відмовилась від підписання цього договору.

Також, оскаржувані судові рішення протирічать постановам Кабінету Міністрів України «Про проведення у м. Києві експерименту щодо запровадження інноваційної форми влаштування дітей» від 30 травня 2007 року № 787 та «Про затвердження Типового положення про центр захисту дітей «Наші діти» від 29 грудня 2009 року № 1421, оскільки унеможливлюють проведення експерименту, тобто паралізують діяльність центру, що не було враховано судами.

Судами безпідставно стягнуто з відповідача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 25 000 грн.

Відзив на касаційну скаргу не надходив

Фактичні обставини, встановлені судами

Постановою Кабінету Міністрів України від 29 грудня 2009 року № 1421 затверджено Типове положення про центр захисту дітей «Наші діти», відповідно до якого Центр захисту дітей «Наші діти» - заклад соціального захисту дітей, призначений для перебування дітей віком до 18 років і надання їм комплексної соціальної, психологічної, педагогічної, медичної та інших видів допомоги. Центр утворюється, реорганізується та ліквідується структурним осередком Німецько-Польсько-Українського товариства в Україні. Центр є юридичною особою і діє на підставі Положення.

12 лютого 2015 року між ООГ ЦЗД «Наші діти» та ОСОБА_1 укладений контракт, відповідно до умов якого остання приймається на роботу

в ООГ ЦЗД «Наші діти» на посаду сімейного вихователя з 16 лютого

2015 року із випробувальним терміном три місяці. Цей контракт є безстроковим трудовим договором.

13 листопада 2017 року розпорядженням Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації № 622 ОСОБА_1 призначено опікуном над малолітньою ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку з тим, що мати ОСОБА_7 позбавлена батьківських прав на підставі рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 30 червня 2016 року. Батько ОСОБА_8 помер. Відповідальність за збереження житла її підопічної, покладено на ОСОБА_1

16 листопада 2017 року розпорядженням Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації № 631 ОСОБА_1 призначено опікуном над малолітньою ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у зв`язку з тим, що мати ОСОБА_10 та батько ОСОБА_11 позбавлені батьківських прав на підставі рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 18 листопада 2005 року, та покладено відповідальність за збереження житла її підопічної.

07 грудня 2017 року розпорядженням Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації № 860 ОСОБА_1 призначено піклувальником над неповнолітнім ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та покладено відповідальність за збереження житла її підопічного.

26 грудня 2017 року розпорядженням Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації № 709 сімейного вихователя ОСОБА_1 призначено опікуном над малолітньою ОСОБА_13 ,

ІНФОРМАЦІЯ_4 , у зв`язку з тим, що мати ОСОБА_13 позбавлена батьківських прав на підставі рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 21 серпня 2017 року. На момент оформлення опіки

ОСОБА_14 свого житла та майна не мала.

14 лютого 2018 року ООГ ЦЗД «Наші діти» видано наказ № 07-к «Про зміни в організації праці та виробництва», яким для приведення у відповідність структури ООГ ЦЗД «Наші діти»вимогам «Типового положення», 30 квітня 2018 року виведено із штату посади сімейних вихователів, які за своєю правовою природою є опікунами та/або батьками-вихователями, що відповідно до пункту 15 «Типового положення» проживають разом з дітьми і виконують обов`язки з утримання та виховання згідно з вимогами законодавства, але не є штатними працівниками центру.

14 лютого 2018 року сімейний вихователь ООГ ЦЗД «Наші діти»

ОСОБА_1 була ознайомлена з наказом № 07-к «Про зміни в організації праці та виробництва з 01 травня 2018 року в зв`язку із вивільненням та скороченням посад сімейних вихователів» та відмовилась його підписати.

27 квітня 2018 року наказом ООГ ЦЗД «Наші діти» № 17-к/1 «Про припинення трудового контракту» сімейного вихователя ОСОБА_1 звільнено

30 квітня 2018 року у зв`язку із скороченням штату та зміною організаційної структури. З наказом від 27 квітня 2018 року № 17-к/1 ОСОБА_1 ознайомлена 27 квітня 2018 року. Вихідна допомога виплачена у розмірі 9 940 грн.

Також суди встановили, що листом ООГ ЦЗД «Наші діти» від 04 травня

2018 року повідомлено Службу у справах дітей Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, що з 01 травня 2018 року у ООГ ЦЗД «Наші діти» посада сімейного вихователя була скорочена у зв`язку зі зміною в організації праці та виробництва з дотриманням вимог чинного законодавства. Для стимулювання належного виконання обов`язків опікунів/піклувальників та задля дотримання умов виплати допомоги на дітей, над якими встановлено опіку/піклування засновник прийняв рішення про виплату грошової винагороди для опікунів/піклувальників на постійній основі. Для реалізації даного рішення їм було запропоновано укласти договір про надання послуг. ОСОБА_1 відмовилась від укладення зазначеного договору, тому відсутні підстави для продовження співпраці з вищевказаною особою.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року та протоколи до неї (далі - Конвенція), а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Як видно із касаційної скарги, судові рішення, визначені у пункті 1 частини першої статті 389 ЦПК України оскаржуються на підставі пунктів 1, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

У частинах першій та другій статті 400 ЦПК України визначено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Верховний Суд вважає, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Щодо визнання незаконними та скасування наказу від 14 лютого 2018 року № 07-к

Судами встановлено, що згідно пунктами 11, 15 Типового положення, затверджений постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження Типового положення про центр захисту дітей «Наші діти» від 29 грудня 2009 року № 1421, Центр здійснює підбір кандидатів в опікуни, прийомні батьки чи батьки-вихователі, сприяє підготовці документів, необхідних для їх призначення опікунами, створення прийомної сім`ї чи дитячого будинку сімейного типу, надає сім`ям, що виховують дітей під опікою, прийомним сім`ям чи дитячим будинкам сімейного типу у користування житлове приміщення. Опікуни, прийомні батьки, батьки-вихователі проживають разом з дітьми і виконують обов`язки з утримання та виховання згідно з вимогами законодавства.

Відповідно до Положення про Центр захисту дітей «Наші діти», затвердженого рішенням Наглядової Ради Громадської організації «Німецько-Польсько-Українське товариство в Україні» (Протокол від 08 червня 2017 року № 6) (далі - Положення), серед завдань якого є реалізація права дітей, які позбавлені можливостей сімейного виховання, на виховання в оточенні, максимально наближеному до сімейного, за принципом родинності, а також на фізичний, інтелектуальний і духовний розвиток. Центр взаємодіє з органами державної влади, органами місцевого самоврядування України та іноземних держав, а також національними і міжнародними урядовими та неурядовими організаціями, установами та підприємствами. Центр є неприбутковою організацією, яка має самостійний баланс, рахунки в установах банку, печатку, штампи і бланки із своїм найменуванням, власну символіку та іншу атрибутику, зразки яких затверджуються засновником.

Згідно з пунктами 6.3.6, 6.9 Положення директор Центру затверджує штатний розпис Центру; може виконувати також інші повноваження, за винятком тих, що віднесені цим Положенням до компетенції засновника і не були делеговані Директору.

31 січня 2018 року наказом ООГ ЦЗД «Наші діти» № 06/2-к затверджено штатний розпис підприємства, який починає дію з 01 лютого 2018 року та відповідно до якого включено дві посади сімейного вихователя.

27 квітня 2018 року наказом ООГ ЦЗД «Наші діти» № 22-к введено в дію з 01 травня 2018 року організаційну структуру та затверджено штатний розпис підприємства, який починає дію з 01 травня 2018 року, відповідно до якого виключено дві посади сімейного вихователя та включено одну посаду вихователя.

14 лютого 2018 року директором ООГ ЦЗД «Наші діти» видано наказ № 07-к «Про зміни в організації праці та виробництва», яким для приведення у відповідність структури Центру вимогам «Типового положення», 30 квітня 2018 року виведено із штату посади сімейних вихователів, які за своєю правовою природою є опікунами та/або батьками-вихователями, що у відповідності до пункту 15 «Типового положення» проживають разом з дітьми і виконують обов`язки з утримання та виховання згідно з вимогами законодавства, але не є штатними працівниками Центру.

Отже, спірний наказ відповідачем прийнято саме на виконання постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Типового положення про центр захисту дітей «Наші діти» від 29 грудня 2009 року № 1421.

Згідно з частинами першою та третьою статті 92 ЦК України юридична особа набуває цивільних прав та обов`язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов`язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

Відповідно до пункту 6.3.3 Положення, в редакції від 08 червня 2017 року, директор засновника затверджує організаційну структуру Центру, створення, реорганізацію та ліквідацію структурних підрозділів Центру.

Встановлено, що спірний наказ підписаний директором ООГ ЦЗД «Наші діти» Свириденко О. М., а не засновником Громадської організації «Німецько-польсько-українське товариство в Україні» в особі керівника Луценко Н. А.

Однак саме лише посилання про перевищення особою своїх повноважень при підписанні спірного наказу не може слугувати єдиною підставою для визнання цього наказу незаконним, а отже суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відмову у задоволенні в цій частині позовних вимог. При цьому, позивачем не надано належних та допустимих доказів, про те, що директор позбавлений прав видавати такого роду накази та, що на засновника покладено обов`язок здійснювати відповідні розпорядчі функції та видавати накази по організації.

Щодо визнання незаконним та скасування наказу від 27 квітня 2018 року № 17-к ООГ ЦЗД «Наші діти» про звільнення ОСОБА_1 за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, поновлення на роботі

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно зі статтею 23 Загальної декларації прав людини, прийнятої і проголошеної Генеральною Асамблеєю Організації Об`єднаних Націй

10 грудня 1948 року, кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі і сприятливі умови праці та на захист від безробіття.

Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 статті 40 КЗпП України, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно з частиною першою статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Статтею 49-2 КЗпП України визначено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за два місяці про наступне вивільнення.

При реорганізації підприємства або при його перепрофілюванні звільнення за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами в їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями. Працівник, який був незаконно звільнений до реорганізації, поновлюється на роботі в тому підприємстві, де збереглося його попереднє місце роботи.

Власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Судами встановлено, що наказом ООГ ЦЗД «Наші діти» від 27 квітня 2018 року № 17-к ОСОБА_1 звільнено з посади за пунктом 1 статті 40 КЗпП України з 30 квітня 2018 року.

27 квітня 2018 року наказом ООГ ЦЗД «Наші діти» № 22-к введено в дію з 01 травня 2018 року організаційну структуру та затверджено штатний розпис підприємства, який починає дію з 01 травня 2018 року, відповідно до якого виключено дві посади сімейного вихователя та включено одну посаду вихователя.

Наказом ООГ ЦЗД «Наші діти» від 27 квітня 2018 року № 23/1-к сімейного вихователя ОСОБА_4 переведено на посаду вихователя з 01 травня 2018 року. 10 травня 2018 року наказом ООГ ЦЗД «Наші діти» № 25-к прийнято ОСОБА_5 на тимчасову роботу на посаду вихователя на період відпустки ОСОБА_4 по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

Отже, посада вихователя не була вакантною на день попередження про наступне звільнення та на день звільнення позивача.

Судами попередніх інстанцій не встановлено іншу вакантну роботу, яка б існувала на цьому підприємстві на день попередження про звільнення чи на день звільнення позивача, яку працівник може виконувати з урахуванням її освіти, кваліфікації, досвіду.

Проте, відповідно статті 52 Конституції України утримання та виховання дітей-сиріт і дітей, позбавлених батьківського піклування, покладається на державу.

Відповідно до частини третьої статті 184 КЗпП України звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини з інвалідністю з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов`язковим працевлаштуванням. Обов`язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору.

Згідно зі статтею 186-1 КЗпП України гарантії, встановлені статтями 56, 176, 177, частинами третьою - восьмою статті 179, статтями 181, 182, 182-1, 184, 185, 186 цього Кодексу, поширюються також на батьків, які виховують дітей без матері (в тому числі в разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі), а також на опікунів (піклувальників), одного з прийомних батьків, одного з батьків-вихователів.

Розпорядженнями від 13 листопада 2017 року № 622, від 16 листопада 2017 року № 631 та від 07 грудня 2017 року № 860 Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації позивача призначено опікуном над малолітньою ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , опікуном над малолітньою ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , піклувальником над неповнолітнім ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та опікуном над малолітньою ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (т. 1 а. с. 13, 14, 15, 16-17).

Отже, під час звільнення позивача з посади сімейного вихователя не дотримано вказаних норми права щодо встановлених державою гарантій для працівника, який має під опікою дітей до 14 років.

Враховуючи викладене, посилання в касаційній скарзі на те, що ОСОБА_1 на момент звільнення та у період розгляду справи не мала статусу одинокої матері, яка має на утриманні дитину віком до 14 років або дитину-інваліда не приймаються до уваги.

У постанові Верховного Суду від 06 листопада 2019 року в цій справі зазначено, що пропозиція роботодавця укласти договір про надання послуг не є виконанням обов`язку роботодавця, визначеного статтею 49-2 КЗпП України щодо запропонування працівнику наявної на підприємстві роботи.

Статтею 21 КЗпП України встановлено, що працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на кількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачене законодавством, колективним договором або угодою сторін.

Контракт є особливою формою трудового договору, в якому строк його дії може встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України (частина третя статті 21 КЗпП України).

Крім того, виконання обов`язків за трудовим договором для працівника забезпечує поширення на нього дію трудового законодавства та встановлені цим законодавством права для працівників (оплата тимчасової непрацездатності, оплачувана відпустка тощо).

Отже, зміна умов праці шляхом звільнення з посади працівника та пропонування укласти цивільно-правову угоду без дотримання гарантій, передбачених статтями 40, 42, 49-2 КЗпП України, не є належним виконанням власником норм трудового законодавства та суперечить визначеним законом гарантіям, які діють під час такого звільнення.

Тому доводи касаційної скарги про те, що ОСОБА_1 запропоновано укласти договір про надання послуг, предметом якого була щомісячна сплата винагороди за виховання дітей в розмірі її місячного заробітку у центрі, проте позивач відмовилась від підписання цього договору є безпідставними.

Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Аналіз зазначених правових норм у їх сукупності з правилами статті 43 Конституції України дає підстави для висновку про те, що за частиною першою статті 235 КЗпП України працівник підлягає поновленню на попередній роботі у разі незаконного звільнення, під яким слід розуміти як звільнення без законної підстави, так і звільнення з порушенням порядку, установленого законом.

Таким чином, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, враховуючи, що право скасування наказу про припинення трудового контракту має керівник підприємства, дійшов обґрунтованого висновку про визнання незаконним наказу ООГ ЦЗД «Наші діти» «Про припинення трудового контракту» від 27 квітня 2018 року № 17-к та поновлення позивача на роботі.

Щодо стягнення з ООГ ЦЗД «Наші діти» на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу

Відповідно до частини другої статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Згідно з роз`ясненнями, які містяться в абзаці 3 пункту 32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично пропрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

Відповідно до пункту 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Згідно довідки про доходи, виданої ООГ ЦЗД «Наші діти» 26 травня 2020 року середньоденна заробітна плата позивача становить у розмірі 484,88 грн.

Отже, суд апеляційної інстанції, враховуючи довідку про доходи позивачата те, що позивачем у суді першої інстанції подавалась заява про збільшення позовних вимог в частині періоду та суми, дійшов правильного висновку про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 30 квітня 2018 року до 27 травня 2020 року в розмірі 251 652,72 грн, що визначений без вирахування податків та інших обов`язкових платежів.

Доводи касаційної скарги про те, що при новому розгляді справи, позивачем подано заяву про зміну підстав та предмета позову, що суперечить приписам частини третьої статті 49 ЦПК України колегією суддів не приймаються до уваги з огляду на наступне.

Згідно з частиною четвертою статті 49 ЦПК України у разі направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції зміна предмета, підстав позову не допускаються, крім випадків, визначених цією статтею. Зміна предмета або підстав позову при новому розгляді справи допускається в строки, встановлені частиною третьою цієї статті, лише у випадку, якщо це необхідно для захисту прав позивача у зв`язку із зміною фактичних обставин справи, що сталася після закінчення підготовчого засідання, або, якщо справа розглядалася за правилами спрощеного позовного провадження, - після початку першого судового засідання при первісному розгляді справи.

Верховний Суд постановою від 06 листопада 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Романцова Т. В., задовольнив частково. Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 10 вересня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 05 лютого 2019 року скасував, справу направив на новий розгляд до суду першої інстанції.

Отже при новому розгляду справи, суд першої інстанції помилково не прийняв подану позивачем заяву про збільшення (уточнення) позовних вимог на, що звернув увагу суд апеляційної інстанції та дійшов правильного висновку про врахування поданої позивачем заяви. Крім того, частиною другою статті 235 КЗпП України передбачено вирішення питання щодо здійснення виплати за весь час вимушеного прогулу, органом, що розглядає спір.

Аргументи касаційної скарги про те, що позовна заява подана з пропуском місячного строку, що суперечить вимогам статті 233 КЗпП України та є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову є необґрунтованими, оскільки позовна заява подана позивачем 26 травня 2018 року (т. 1 а. с. 38), наказ про звільнення прийнятий 27 квітня 2018 року, а тому позивачем не пропущено строк визначений частиною першою статті 233 КЗпП України.

Посилання в касаційній скарзі на те, що судами безпідставно стягнуто з відповідача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 25 000 грн не заслуговують на увагу, оскільки суду першої інстанції були надані докази, які об`єктивно та документально підтверджують факт понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 25 000 грн.

Доводи касаційної скарги про неврахування судами попередніх інстанцій висновків, які викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, додатковій постанові Верховного Суду від 24 грудня 2019 року № 926/1795/18 щодо вирішення питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, є безпідставними, оскільки висновки судів попередніх інстанцій у справі, яка переглядається, не суперечать висновкам, викладеним у зазначених постановах Верховного Суду.

Проаналізувавши зміст судових рішень з точки зору застосування норм права, які стали підставою для позову, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку, що суд першої інстанції в нескасованій частині та суд апеляційної інстанції ухвалили рішення відповідно до встановлених ними обставин на підставі наданих сторонами доказів, які мають індивідуальний характер. Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваних судових рішеннях, питання обґрунтованості висновку судів першої та апеляційної інстанцій, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

ЄСПЛ у своїх рішеннях вказував, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру (справа «Пономарьов проти України» (CASE «PONOMARYOV v. UKRAINE»), рішення від 03 квітня 2008 року).

Верховний Суд розглянув справу в межах доводів, наведених заявником у касаційній скарзі, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, і підстав вийти за межі розгляду справи судом касаційної інстанції не встановлено.

Ураховуючи зазначене, Верховний Суд вважає, що судом першої інстанції в нескасованій частині та судом апеляційної інстанції правильно застосовано норми матеріального та процесуального права на підставі наданих доказів та ухвалені законні і обґрунтовані судові рішення в цій справі.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції в нескасованій частині та постанову апеляційного суду - без змін.

За частиною третьою статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Враховуючи те, що касаційна скарга ООГ ЦЗД «Наші діти» підлягає залишенню без задоволення, відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України Верховний Суд поновлює виконання рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 27 травня 2020 року та постанови Київського апеляційного суду від 22 лютого 2022 року в частині стягнення з ООГ ЦЗД «Наші діти» середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Щодо судових витрат

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Організації об`єднання громадян Центр захисту дітей «Наші діти» залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 27 травня 2020 року в нескасованій та незміненій частинах та постанову Київського апеляційного суду від 22 лютого 2022 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 27 травня 2020 року та постанови Київського апеляційного суду від 22 лютого 2022 року в частині стягнення з Організації об`єднання громадян Центр захисту дітей «Наші діти» середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:В. М. Ігнатенко С. О. Карпенко В. А. Стрільчук