Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

17 березня 2023 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі:

головуючого судді Бенца К.К.,

при секретарі Майор Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ужгород за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 подану в особі представника ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом позбавлення особи права користування житловим приміщенням,-

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2021 року ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 звернулася до Ужгородського міськрайонного суду з позовною заявою до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом позбавлення особи права користування житловим приміщенням.

Мотивуючи свої позовні вимоги тим, що позивач ОСОБА_1 , проживає у неприватизованій кімнаті за адресою АДРЕСА_1 , що підтверджується договором найму № 142 від 21.06.2021 р. За цією ж адресою зареєстрований її син відповідач ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Однак, ОСОБА_3 не проживає за місцем реєстрації у неприватизованій кімнаті за адресою АДРЕСА_1 , та в Україні в цілому з 2016 року, оскільки з того часу постійним місцем його перебування є Угорщина, куди він переїхав до батька та більше не повертався в Україну. Відповідач добровільно залишив житло та не проживає в ньому до теперішнього часу без поважних причин.

Водночас протягом всього цього часу факт його реєстрації за адресою АДРЕСА_1 , утруднює можливість позивача вільно користуватись та розпоряджатись житлом. Позивач змушена нести безпідставні додаткові витрати на оплату комунальних послуг, що нараховуються у відповідності до затверджених норм на кількість зареєстрованих у житловому приміщенні осіб.

Спірна квартира не приватизована та є комунальною власністю. Утримання квартири та оплату вартості комунальних послуг повністю здійснює позивач.

Влітку 2021 року позивач виявила намір приватизувати кімнату за адресою АДРЕСА_1 , для чого звернулася до відділу обліку, розподілу та приватизації житла Ужгородської міської ради, де їй повідомили, що приватизація здійснюється на кожного члена сімї наймача, і для її проведення необхідна згода таких повнолітніх членів сімї.

Відповідачу виповнилося 19 років, і позивач не взмозі подати документи для приватизації без його письмової згоди, а контакт з відповідачем втрачений.

Позивач зазначає, що наявність самого факту реєстрації відповідача за адресою АДРЕСА_1 порушує право позивача на користування житлом.

Посилаючись на положення статей 71, 72 ЖК УРСР, позивач вважає, що, не проживаючи без поважних причин у квартирі більше, як шість місяців відповідач втратив право на проживання та користування цим житлом.

Оскільки відповідач відсутній за місцем реєстрації понад шість місяців, на підставі статей 71, 72 Житлового кодексу Української РСР(далі - ЖК УРСР), позивач просить суд ухвалити рішення яким усунути ОСОБА_1 перешкоди в користуванні житловим приміщенням, що розташоване за адресою АДРЕСА_1 , шляхом позбавлення ОСОБА_3 права користування ним.

Позиція сторін справи :

Позивач в судове засідання не з`явилася, будучи належним чином повідомлена про дату, час і місце розгляду справи.

Представник позивача в судове засідання не з`явилася, подала до суду заяву відповідно до якої позовні вимоги підтримує, просить їх задовольнити та провести розгляд справи без її участі.

Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання повторно не з`явився, хоча про час та місце розгляду справи неодноразово був повідомлений у встановленому законом порядку, за зареєстрованим місцем проживання у відповідності до ч.ч.6,7 ст. 128 ЦПК України, відзив до суду не надходив.

Відповідач ОСОБА_3 про час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку, що стверджується рекомендованими повідомленнями які повернулися на адресу суду із відміткою Укрпошти «адресат відсутній за вказаною адресою» за № 940, № 011 та № 744.

Окрім того слід зазначити, що інформація про дату і час розгляду справи наявна на сайті Судова влада.

Відповідно до ч.4 ст.12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).

Суд вважає за необхідне звернути увагу на тому, що застосовуючи відповідно до ч. 4 ст. 10 Цивільно- процесуального кодексу України, ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п. 35 рішення від 07.07.1989 р. Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain). Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

Враховуючи, що відповідач повідомлений належним чином повторно не з`явився до суду без повідомлення причин, не подав відзив, тому, при відсутності заперечень зі сторони позивача, вирішує справу на підставі наявних в ній доказів та матеріалів і ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України.

Заяви, клопотання :

02.03.2022 року представник позивача подала до суду клопотання про проведення судового засідання без її участі.

06.04.2022 року начальник державної прикордонної служби України головний центр спеціальної інформації Державної прикордонної служби України подав до суду відповідь на ухвалу суду про надання інформації щодо перетинання державного кордону України ОСОБА_3

19.05.2022 року представник позивача подала до суду клопотання про витребування доказів.

31.05.2022 року представник позивача подала до суду заяву про розгляд клопотання про витребування доказів без її участі.

20.06.2022 року начальник державної прикордонної служби України головний центр спеціальної інформації Державної прикордонної служби України подав до суду відповідь на виконання ухвали суду про надання інформації щодо перетинання державного кордону України ОСОБА_3

25.10.2022 року начальник державної прикордонної служби України головний центр спеціальної інформації Державної прикордонної служби України подав до суду відповідь на виконання ухвали суду про надання інформації щодо перетинання державного кордону України ОСОБА_3

11.11.2022 року представник позивача подала до суду клопотання про надання можливості ознайомитись з матеріалами справи.

27.02.2023 року представником позивача подано до суду клопотання про долучення квитанції про відправлення повістки відповідачу.

16.03.2023 року представник позивача подала до суду клопотання про розгляд справи без її участі.

В ході розгляду справи проведені наступні процесуальні дії :

11.02.2022 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження.

02.03.2022 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду клопотання про витребування доказів задоволено.

31.05.2022 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду клопотання про витребування доказів задоволено.

22.11.2022 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду закрито підготовче провадження по справі та призначено розгляд справи по суті.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, враховуючи принципи рівності сторін, суд дійшов до наступного.

Згідно ст. ст. 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або , крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Фактичні обставини справи:

Судом встановлено, що квартиронаймачем квартири АДРЕСА_2 є К ОСОБА_4 на підставі договору найму житлового приміщення в будинках місцевих рад за № 142, який укладений 21.06.2021 року між керуючим управлінням будинками Загорська 26 житлового управління ОСОБА_5 та ОСОБА_6 /а.с.11-12/

Відповідно до акту здачі і приймання квартири і кімнати від 21.06.2021 року, керуючий будинками здав, а квартиронаймач ОСОБА_6 прийняла квартиру в будинку АДРЕСА_3 на 4 поверсі ( а.с. 12)

Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання особи видана відділом реєстрації місця проживання виконавчого комітету Ужгородської міської ради за № 1157 від 06.06.2017 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 з 13 січня 2015 року по теперішній час (а.с. 9).

Отже , судом встановлено, що квартира АДРЕСА_2 є не приватизованою, належить до комунальної власності, в ній зареєстровані ОСОБА_6 ( квартиронаймач) та її син ОСОБА_7 ( член наймача квартири)

Відповідно до довідки про фактичне місце проживання (не проживання) органу самоорганізації населення будинкового комітету «Загорська 26» за № 426 від 08 вересня 2021 року ОСОБА_1 , дійсно проживає в АДРЕСА_1 , склад сімї: ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 наймач; ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 син, за даною адресою не проживає з травня 2016, у зв`язку з виїздом за кордон. ( а.с. 10)

Відповідно до листа Ужгородського МВ ДМС Головного управління державної міграційної служби України в Закарпатській області ДМС України б/н від 20.08.2021 року ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Ужгородським МВ ГУ ДМС України в Закарпатській області паспортом громадянина України не документувався. ( а.с. 15)

Відповідно до листа начальника державної прикордонної служби України головний центр спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 31.05.2022 на виконання ухвали суду за результатами проведеної перевірки інформації, яка зберігається в базі даних «Відомості про осіб, які перетнули державний кордон України», що функціонує відповідно до пункту 23 Положення про цю базу даних, затвердженого наказом Адміністрації Держприкордонслужби України від 25.06.2007 № 472 відомостей щодо перетинання державного кордону України та лінії розмежування з тимчасово окупованими територіями у період з 13.10.2017 по 08:29 год. 13.10.2022 року громадянином Угорщини ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в базі даних не виявлено. При цьому зазначено, що інформація у базі даних осіб щодо відомостей про громадян Ураїни, іноземців зберігається протягом пяти років.

Судом встановлено, що між сторонами виник спір щодо права користування жилим приміщенням, квартиронаймачем якого є ОСОБА_6 на підставі договору найму житлового приміщення в будинках місцевих рад за № 142, який укладений 21.06.2021 року між керуючим управлінням будинками Загорська 26 житлового управління ОСОБА_5 та ОСОБА_9 .

Відповідно до ч.2 ст.124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Нормативно-правове обґрунтування :

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).

Крім того, однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Сутність добросовісності передбачає вірність зобов`язанням, повагу до прав інших суб`єктів, обов`язок до співставлення власних та чужих інтересів, унеможливлення заподіяння шкоди третім особам.

Згідно зі статтею 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

Згідно з частиною четвертою статті 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством.

Згідно зі статтею 64 Житловий кодекс Української РСР (далі - ЖК Української РСР) члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Стаття 71 ЖК УРСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Також жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців, зокрема, у випадку тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи.

Відповідно до статті 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Аналіз статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.

У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки.

При вирішенні спору про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно встановити факт відсутності особи у жилому приміщення понад шість місяців та поважність причин такої відсутності.

У постанові від 18 березня 2020 року у справі № 182/6536/13-ц (провадження № 61-23089св19) Верховний Суд зазначив, що вичерпного переліку поважних причин відсутності наймача або членів його сім`ї у житловому приміщенні житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правил статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів.

Суд має всебічно перевірити доводи сторін щодо поважності причин відсутності у жилому приміщенні понад зазначені у статті 71 ЖК УРСР строки.

Збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб.

У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК УРСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На підтвердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

Факт тимчасової відсутності фізичної особи і пов`язані з цим правові наслідки необхідно відмежовувати від факту постійної відсутності особи у житловому приміщенні у зв`язку з вибуттям наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті (стаття 107 ЖК УРСР).

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України, при цьому саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК УРСР строки у жилому приміщенні без поважних причин.

Верховний Суд виходить з того, що початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року, справа № 490/12384/16-ц, провадження № 61-37646св18.

Крім того, у пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» судам роз`яснено, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Наведені обставини щодо не проживання ОСОБА_3 з травня 2016 року в квартирі АДРЕСА_2 підтверджуються даними довідки про фактичне місце проживання (не проживання) органу самоорганізації населення будинкового комітету «Загорська 26» за № 426 від 08 вересня 2021 року, згідно якої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою АДРЕСА_1 не проживає з травня 2016, у зв`язку з виїздом за кордон. ( а.с. 10).

Відповідачем не спростовано вказані обставини, хоча такий процесуальний обов`язок передбачений ст.ст. 12, 13 ЦПК України.

Суд приймає до уваги твердження позивача про те, що відповідач не проживає за місцем реєстрації, домовленості між нею та відповідачем щодо права користування житлом відсутні.

Водночас відсутні докази на підтвердження доводів позивача про те, що відповідач виїхав на проживання за кордон, зокрема відповідно до листа начальника державної прикордонної служби України головний центр спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 31.05.2022 на виконання ухвали суду за результатами проведеної перевірки інформації, яка зберігається в базі даних «Відомості про осіб, які перетнули державний кордон України», що функціонує відповідно до пункту 23 Положення про цю базу даних, затвердженого наказом Адміністрації Держприкордонслужби України від 25.06.2007 № 472 відомостей щодо перетинання державного кордону України та лінії розмежування з тимчасово окупованими територіями у період з 13.10.2017 по 08:29 год. 13.10.2022 року громадянином Угорщини ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в базі даних не виявлено. При цьому зазначено, що інформація у базі даних осіб щодо відомостей про громадян Ураїни, іноземців зберігається протягом пяти років.

Суду не представлено доказів, що підтверджують право власності відповідача на частку в домоволодінні, чи право відповідача на збереження права на житло при його відсутності за місцем проживання.

За змістом ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права.

Враховуючи наведене, суд, на підставі оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин і вимог, дійшов висновку про наявність підстав для визначення відповідача таким, що втратив право користування спірним жилим приміщенням, оскільки не встановлено поважних причин відсутності відповідача понад встановлені строки.

Приймаючи до уваги, що в судовому засіданні знайшов підтвердження факт відсутності відповідача у не приватизованій квартирі за адресою АДРЕСА_1 , належних та безспірних доказів того, що йому чинилися перешкоди у користуванні житловим приміщенням не надано, суд приходить до переконливого висновку, що позовна заява про визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування спірним жилим приміщенням підлягає задоволенню.

Підстав для відмови у задоволенні позовних вимог судом не встановлено.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.

З урахуванням всіх обставин справи, враховуючи вимоги ст.81 ЦПК України - кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, виходячи із принципів розумності та справедливості, з огляду на факт відсутності відповідача за місцем реєстрації у квартирі комунальної власності за адресою АДРЕСА_1 з травня 2016 року, поважних причин відсутності відповідача понад встановлені строки не встановлено, суд приходить до висновку, що позовна заява є обґрунтованою і підлягає до задоволення, оскільки позивач належними і допустимими доказами довів ті обставини на які посилався, як на підставу своїх вимог.

Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України,№ 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Щодо розподілу судових витрат:

Частинами першою-другою статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, у разі задоволення позову, судові витрати покладаються на відповідача.

Керуючись ст.41 Конституції України, та ст.ст. 317, 319 , 321, 383, 391 ЦК України, ст. 150 ЖК України, ст.ст.12,76,81,141,259,263-265,268, 272 273, 280-284, 352,354ЦПК України, суд,

У х в а л и в :

Позовну заяву ОСОБА_1 подану в особі представника ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом позбавлення особи права користування житловим приміщенням задовольнити.

Визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, що розташоване за адресою АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1 сплачений нею судовий збір в розмірі 908,00 грн.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення .

Учасник справи, якому повне заочне рішення не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Закарпатського апеляційного судушляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасники справи:

Позивач ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_4 ) .

Відповідач ОСОБА_10 (місце реєстрації : зареєстрованим/знятим з реєстрації місця проживання за адресою : АДРЕСА_4 , не значиться).

Дата складання повного тексту судового рішення - 27.03.2023.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду К.К. Бенца