ПОСТАНОВА

іменем України

22 березня 2023 року м. Кропивницький

справа № 392/1295/21

провадження № 22-ц/4809/438/23

Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах Чельник О.І. (головуючий, суддя-доповідач), Карпенка О.Л., Мурашка С.І.

за участю секретаря судового засідання Антошиної А.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Назаренко Юрій Володимирович, на рішення Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 07 листопада 2022 року у складі судді Кавун Т.В.,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину.

В обґрунтування позовної заяви посилалася на те, що вона є спадкоємцем за заповітом майна померлої ОСОБА_3 . У січні 2019 року вона дізналася, що спадкодавиця була включена за життя до списків членів КСП та одержала сертифікат на право на земельну частку (пай). Після її смерті вона прийняла спадщину, оскільки проживала з спадкодавцем, однак не оформила належним чином документи на майно у зв`язку з тим, що не знала про їх існування. Через втрату оригіналу сертифікату на право на земельну частку (пай) вона звернулася до суду з позовом про визнання права на частку (пай). Під час розгляду справи вона дізналася, що відповідач, не маючи правових підстав, прийняв спадщину на підставі вказаного сертифікату та оформив на себе право на земельну частку (пай). Рішенням Кіровської сільської ради від 22 лютого 2001 року №94 ОСОБА_2 було передано у власність земельну ділянку, кадастровий номер :02:000:0332, площею 10,2129 га. Земельну ділянку передано було на підставі сертифікатів на земельну частку (пай), один з яких належить їй за законом.

Посилаючись на зазначені обставини просила суд визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 22 травня 2000 року, зареєстроване в реєстрі за №796, видане ОСОБА_2 після смерті ОСОБА_4 державним нотаріусом Маловисківської державної контори Дробот Л.Г.

Рішенням Маловисківського районного суду Кіровоградської областівід 07 листопада 2022 рокувідмовлено у задоволенні позову.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позивачем не доведено наявність фактів, про які вказано у позові. Крім того, позивачем пропущено строк позовної давності.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Назаренко Юрій Володимирович, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушенням норм матеріального та процесуального права, просила вказане рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення її позовних вимог.

Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив.

Сторони у судове засідання апеляційного суду не з`явилися. Про час та місце слухання справи були повідомлені належним чином.

Адвокат Тимченко С.В., який діє в інтересах ОСОБА_2 , направив заяву про розгляд справи без їх участі (а.с.129). адвокат Назаренко Ю.В., який діє в інтересах ОСОБА_1 , також надіслав клопотання про розгляд справи без участі позивача та його представника (а.с.131). Колегія суддів постановила ухвалу про слухання справи у відсутності сторін на підставі ч.2 ст.372 ЦПК України.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції зміні.

Судом встановлено та підтверджено письмовими доказами по справі, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 (а.с.13).

Згідно з сертифікатом на право на земельну частку (пай) від 07 березня 1997 року серії КР №0120868 ОСОБА_4 , як члену КСП «Пам`ять Леніна» Кіровської сільської ради Маловсківського району Кіровоградської області, належить право на земельну частку (пай) у розмірі 5,66 га (а.с.21).

Як свідчить копія свідоцтва про право на спадщину 22 травня 1992 року ОСОБА_3 заповіла все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, своїй дочці - ОСОБА_1 (а.с.12).

У травні 2000 року ОСОБА_2 звернувся до Маловисківської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом. У заяві також зазначено, що інших спадкоємців за законом немає (а.с.18-19).

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 22 травня 2000 року, яке зареєстроване в реєстрі за №796, ОСОБА_2 отримав у спадок після смерті ОСОБА_4 , право на земельну частку (пай), розміром 5,66 га в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки на місцевості, яка перебуває в колективній власності КСП «Пам`ять Леніна», (а.с.22).

15 листопада 2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 укладено договір оренди землі, об`єктом якого є земельна ділянка загальною площею 10,2129 га з кадастровим номером :02:000:0332, договір укладено на 30 років з дати його державної реєстрації (а.с.78-79).

Як убачається з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права право оренди земельної ділянки зареєстровано 06 грудня 2018 року на підставі договору оренди землі від 15 листопада 2018 року державним реєстратором Маловисківської РДА, номер запису про інше речове право: 29389465 (а.с.80).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позивач не надав жодних доказів спільного проживання із спадкодавцем та вступу у спадщину шляхом управляння та розпорядження спадковим майном. Крім того, протягом 1997-2021 років не оспорювала свідоцтво про право на спадщину за законом видане відповідачу та своєю поведінкою дала зрозуміти, що не буде реалізовувати своє право на спадщину, отже строк позовної давності для захисту порушеного права сплинув.

Апеляційний суд не може погодитись з такими висновками суду у повному обсязі, виходячи з такого.

Дійсно, до даних правовідносин щодо відкриття та прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 слід застосовувати положення Цивільного кодексу УРСР 1963 року.

Відповідно до ч.1 та ч.2 ст. 524 ЦК Української РСР (в редакції на момент виникнення правовідносин) спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.

Відповідно до ч.1 ст.529 ЦК Української РСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям, згідно ч.1 ст. 534 ЦК Української РСР.

Відповідно до вимог ст.ст.548, 549 ЦК Української РСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Особи, для яких право спадкоємства виникає лише у випадку неприйняття спадщини іншими спадкоємцями, можуть заявити про свою згоду прийняти спадщину протягом строку, що залишився для прийняття спадщини. Якщо строк, що залишився, менше трьох місяців, він продовжується до трьох місяців.

Статтею 550 ЦК Української РСР передбачено, що строк для прийняття спадщини, встановлений статтею 549 цього Кодексу, може бути продовжений судом, якщо він визнає причини пропуску строку поважними. Спадщина може бути прийнята після закінчення зазначеного строку і без звернення до суду при наявності згоди на це всіх інших спадкоємців, які прийняли спадщину. У цих випадках, якщо спадкове майно було прийняте іншими спадкоємцями або перейшло до держави, спадкоємцеві, що пропустив зазначений строк, передається лише те з належного йому майна, яке збереглося в натурі, а також кошти, виручені від реалізації решти належного йому майна.

Відповідно до ст.553 ЦК Української РСР спадкоємець за законом або за заповітом вправі відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. При цьому він може заявити, що відмовляється від спадщини на користь кого-небудь з інших спадкоємців, закликаних до спадкоємства за законом або за заповітом, а також на користь держави або окремих державних, кооперативних або інших громадських організацій. Наступне скасування спадкоємцем такої заяви не допускається. Вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини.

Згідно зі ст.ст.560, 561 ЦК Української РСР спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину. Свідоцтво про право на спадщину видається також державною нотаріальною конторою при переході спадкового майна до держави (статті 534, 553, 555 цього Кодексу). Свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям за законом після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини. При спадкоємстві як за законом, так і за заповітом свідоцтво може бути видане і раніше закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини, якщо в державній нотаріальній конторі є дані про те, що, крім осіб, що заявили про видачу свідоцтва, інших спадкоємців немає. Свідоцтво про право держави на спадщину в усіх випадках видається не раніше як через шість місяців з дня відкриття спадщини.

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 вказувала, що на день смерті спадкодавця вона проживала з ОСОБА_3 однією сім`єю, отже прийняла спадщину шляхом вступу в управління спадковим майном. Однак, не оформила спадкові права, оскільки не знала про наявність такого майна та у зв`язку із втратою примірника сертифікату на земельну частку (пай).

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що факт проживання позивача із спадкодавицею на момент її смерті не підтверджено жодним належним та допустимим доказом. Тобто, факт спільного проживання із спадкодавцем на момент смерті та прийняття позивачем спадщини шляхом вступу в управління та розпорядження спадковим майном не доведено.

Дійсно, матеріали справи містять заповіт ОСОБА_3 від 22 травня 1992 року на користь позивача, однак ОСОБА_1 не реалізувала у встановлений строк своє право на оформлення спадщини згідно з вимогами ст.553 ЦК Української РСР. Із наданої нотаріусом копії спадкової справи убачається, що позивач із заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори не зверталася.

Будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог позивачем не надано.

Водночас, відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновків про те, що позов є недоведеним, а також застосував строк позовної давності.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п.11 постанови від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Позовна давність - це строк у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. З огляду на статтю 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність суд має зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, про захист якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише у разі, якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 18 вересня 2019 року у справі № 187/73/17.

При цьому, оскільки дані правовідносини регулюються ЦК Української РСР, строки позовної давності встановлено ст.71 цього Кодексу.

Отже, дійшовши висновку про недоведеність позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції повинен був відмовити в задоволенні позову саме з цих підстав, не застосовуючи наслідки спливу строку позовної давності.

Тому, посилання суду першої інстанції на пропуск строку позовної давності, як підставу відмови у задоволенні позову, необхідно виключити з мотивувальної частини рішення.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до пунктів 3, 4 частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального права, колегія суддів вважає, що мотивувальна частина рішення суду першої інстанції підлягає зміні шляхом виключення з мотивувальної частини рішення суду першої інстанції посилання суду на ст.257 ЦК України. В решті рішення необхідно залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 - 384 ЦПК України

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Назаренко Юрій Володимирович задовольнити частково.

Рішення Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 07 листопада 2022 рокузмінити, виключивши з мотивувальної частини посилання на застосування строку позовної давності.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених ст.389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 30 березня 2023 року.

Головуючий суддя О.І. Чельник

Судді О.Л. Карпенко

С.І. Мурашко