РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 495/8940/22

Номер провадження 2/495/403/2023

27 лютого 2023 рокум. Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області в складі:

головуючого судді Боярського О.О.,

за участі секретаря судових засідань Саханова О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в м. Білгород-Дністровському цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Шабівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області про визнання права власності в порядку спадкування, -

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст та обґрунтування позовних вимог.

10.11.2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом у якому просить визнати за нею право власності в порядку спадкування на гараж АДРЕСА_1 , який в цілому складається з літ. «А», загальною площею 60,5 кв.м.

Свої позовні вимоги обґрунтовує зокрема тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , про що Виконавчим комітетом Шабівської сільської ради було зроблено актовий запис № 25 від 05 травня 2020 року, свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 .

13 листопада 1997 року в Шабівській сільській раді Таратухіним Валентином Степановичем було складено заповіт № 229, відповідно до якого все майно яке належало йому при житті він, в рівних частках по частині заповідав позивачці та відповідачці ОСОБА_2 .

До дня смерті спадкодавця, йому на підставі рішення виконавчого комітету с. Шабо № 41 від 08.04.1997р., належав гараж АДРЕСА_1 .

Згодом позивачка звернулась до приватного нотаріуса Драченко Анатолія Никифоровича Білгород-Дністровського районного нотаріального округу з метою отримання свідоцтва про право на спадщину.

Разом з позивачкою до нотаріальної контори звернулась відповідачка - ОСОБА_2 , яка своєю заявою відмовилась від прийняття спадщини на користь позивачки.

Разом з тим нотаріус, на підставі довідки № 63/01-16 від 16.09.2022 року повідомив позивачці про неможливість оформлення спадкових прав через відсутність оригіналу документу на право приватної власності, на вищезазначене спадкове майно та рекомендував позивачці звернутись до суду з відповідною позовною заявою для захисту своїх спадкових прав.

Процесуальні дії.

Ухвалою суду від 11.11.2022 року провадження по справі відкрито за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою суду від 18.01.2023 року закрито підготовче провадження по справі та справу призначено до судового розгляду по суті.

У судове засідання 27.02.2023 року сторони не з`явились.

Позивачка подала до канцелярії суду заяву з проханням судове засідання провести без її участі. Вказує, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

Відповідач - ОСОБА_2 , подала до суду заяву про розгляд справи без її участі. В заяві зазначає, що вона позовні вимоги ОСОБА_1 визнає.

Представник - Шабівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся, відзив на позовну заяву не надав.

Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

З`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступного висновку.

Фактичні обставини справи встановлені судом.

Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 Постанови ПВС України від 12.06.2009 року №2 "Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції").

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що Виконавчим комітетом Шабівської сільської ради було зроблено актовий запис № 25 від 05 травня 2020 року, свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 .

Згідно заповіту внесеного в реєстр за № 229 посвідченого секретарем Шабівської сільської ради 13.11.1997 року, спадкодавець ОСОБА_3 , усе своє майно заповів в рівних частках по позивачці та відповідачці ОСОБА_2 .

Судом встановлено, що за життя ОСОБА_3 належав гараж АДРЕСА_1 ,

Як вбачається з рішення № 41 виконавчого комітету Шабівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, ОСОБА_3 , було надано дозвіл на будівництво гаражу по АДРЕСА_1 .

Як вбачається з технічного паспорту об`єкт - гараж № НОМЕР_2 побудований в 1991 року за адресою: АДРЕСА_1 та який в цілому складається з літ. «А», загальною площею 60,5 кв.м. з яких: підвал 27.8 кв.м, гараж 32.7 кв.м.

Судом встановлено, що приватним нотаріусом Білгород-Дністровського районного нотаріального округу Одеської області Драченко А.Н., було заведено спадкову справу за № 22/2020 року до майна померлого ОСОБА_3 .

Як вбачається з вищезазначеної спадкової справи 14.09.2020 року до приватного нотаріуса звернулась позивачка ОСОБА_1 з заявою про прийняття спадщини за заповітом до майна померлого ОСОБА_3 .

14.09.2020 року до приватного нотаріуса звернулась відповідачка по справі ОСОБА_2 , з заявою про відмову від спадкування майна померлого ОСОБА_3 за заповітом на користь позивачки ОСОБА_1 .

Листом приватного нотаріуса Білгород-Дністровської районного нотаріального округу Одеської області від 16.09.2022 року повідомлено позивача, що видати Свідоцтво про право на спадщину не можливо у зв`язку з тим, що відсутні правовстановлюючі документи, які посвідчують право власності спадкодавця на спадкове майно. Разом з тим, було рекомендовано вирішити питання про право власності в судовому порядку.

Позиція суду та оцінка аргументів сторін.

Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України, від 31.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Відповідно до ч.5 ст. 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтями 15, 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Статтею 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або законом.

Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст.ст.1220, 1221,1223 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою, і саме з нього виникає право на спадкування, а місцем відкриття - є останнє місце проживання спадкодавця. Якщо місце проживання спадкодавця невідоме, місцем відкриття спадщини є місцезнаходження нерухомого майна або основної його частини, а за відсутності нерухомого майна - місцезнаходження основної частини рухомого майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Відповідно до ст. 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Відповідно до ч. 2 ст. 14 Конституції України та ч. 2 ст. 1 Земельного Кодексу України, право власності на землю гарантується, це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до Закону.

За змістом ст. 1296 ЦК України, оформлення спадщини здійснюється шляхом видачі спадкоємцю свідоцтва про право на спадщину.

У відповідності до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Захист прав власності громадян на земельні ділянки здійснюється, в тому числі, шляхом визнання права, як передбачено пунктом 1 частини 3 статті 152 ЗК України.

Право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах із збереженням її цільового призначення, що передбачено частиною 1 статті 1225 ЦК України.

Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку.

28 травня 2020 року Верховний Суд України в своїй постанові по справі № 910/7164/19 виклав наступну правову позицію з приводу захисту цивільних прав.

Згідно зі статтею 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

За змістом статті 15 ЦК України право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу визначено статтею 16 цього Кодексу.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

При цьому, під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду відповідно до частини першої статті 16 ЦК України.

Статтею 16 ЦК України, положення якої кореспондуються з положеннями статті 20 Господарського кодексу України (далі - ГК України), встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаними нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.

Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22.01.2019 зі справи № 912/1856/16, від 14.05.2019 зі справи № 910/11511/18.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі засоби правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань.

Крім того, Європейський суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Тобто, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства.

Судом установлено, що, позивачка є спадкоємцем за заповітом майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_3 також встановлено, що спадкодавцю за життя належав об`єкт будівництва - гараж № НОМЕР_2 побудований в 1991 року за адресою: АДРЕСА_1 та який в цілому складається з літ. «А», загальною площею 60,5 кв.м. з яких: підвал 27.8 кв.м, гараж 32.7 кв.м.

Таким чином, в розмінні п.3.2 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна (затверджені наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України №127 від 24.05.2001 р.) індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них, побудовані до 5 серпня 1992 року не належать до самочинного будівництва. До часу набрання чинності Цивільним Кодексом України в ред.2003 року та Законом України від 01.07.2004 р. «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» виникнення права власності на збудоване нерухоме майно не залежало від державної реєстрації такого права. Згідно п. 3.1 Порядку прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства від 24.06.2011 № 91, документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 05.08.1992 житлових будинків, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації.

Отже, враховуючи відсутність заперечень та доказів протилежного, суд вважає доведеною ту обставину, що за життя спадкодавцю дійсно належало вказане майно (майнове право) та вважає, що матеріалами справи підтверджується факт того, що позивачка прийняла спадщину, яка відкрилася після смерті ОСОБА_3 у вигляді гаражу № НОМЕР_2 який побудований в 1991 року за адресою: АДРЕСА_1 та який в цілому складається з літ. «А», загальною площею 60,5 кв.м. з яких: підвал 27.8 кв.м, гараж 32.7 кв.м.

Висновки за результатами розгляду справи

Дослідивши наявні у справі докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов до переконання про те, що позивачкою обрано належний спосіб захисту свого права та позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 4, 5, 10, 12, 13, 19, 49, 200, 206, 247, 258, 259, 263, 264, 265, 280-282 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Шабівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області про визнання права власності в порядку спадкування задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , (РНОКПП: НОМЕР_3 ), яка проживає за адресою: АДРЕСА_2 , право власності в порядку спадкування гараж АДРЕСА_1 , який в цілому складається з літ. «А», загальною площею 60,5 кв.м.

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи,якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя О.О. Боярський