ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3298/23 Справа № 932/3960/22 Суддя у 1-й інстанції - Цитульський В.І. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2023 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Барильської А.П.

суддів: Деркач Н.М., Куценко Т.Р.,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк ПРИВАТБАНК на рішення Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 27 грудня 2022 року у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк ПРИВАТБАНК до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

В С Т А Н О В И В :

У липні 2022 року Акціонерне товариство Комерційний банк ПРИВАТБАНК звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позовні вимоги Банку мотивовані тим, що відповідно до укладеного договору DNHLGB00000646 від 21 грудня 2006 відповідач отримала кредит у розмірі 34000,00 дол.США на термін до 21 грудня 2026 року. В порушення умов кредитного договору, відповідач свої зобов`язання не виконала, а саме не здійснювала погашення заборгованості за кредитом у встановленому договором порядку та строки. Банк змушений був звернутися до суду про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення. 10 грудня 2014 року рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська звернуто стягнення на предмет іпотеки. Оскільки з відповідача в рахунок погашення заборгованості було звернуте стягнення за кредитним договором за період з дати укладання кредитного договору до дати поточної заборгованості, яка була вказана в рішенні Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 10 грудня 2014 року, тобто за період з 21 грудня 2006 року по 17 вересня 2014 року, то за період після ухвалення рішення, з 20 вересня 2014 року по 15 липня 2022 року відповідач має заборгованість у розмірі 7117,73 дол.США 3% річних від простроченої суми на підставі ч.2 ст.625 ЦК України.

Враховуючи викладене, позивач просив стягнути з відповідачки на свою користь 3% річних від простроченої суми у розмірі 7117,73 дол.США.

Рішенням Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 27 грудня 2022 року відмовлено у задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний банк ПРИВАТБАНК.

Рішення суду мотивоване тим, що оскільки період, за який Банк просить стягнути 3% річних від простроченої суми, зазначено станом на 20 вересня 2014 року, а із зазначеним позовом позивач звернувся лише 22 липня 2022 року, суд вважав за необхідне застосувати до спірних правовідносин строк позовної давності, про що було заявлено представником відповідачки.

В апеляційній скарзі Акціонерне товариство Комерційний банк ПРИВАТБАНК посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просили рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 10 грудня 2014 року звернуте стягнення на предмет іпотеки. Відповідачка вказане рішення не виконала, допустила прострочення грошового зобов`язання, а тому вказане є підставою для відповідальності за ст. 625 ЦК України.

17 березня 2023 року на адресу Дніпровського апеляційного суду від представника ОСОБА_1 - адвоката Сустав Н.В. надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому остання вказує на безпідставність доводів апеляційної скарги та законність і обґрунтованість рішення Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 27 грудня 2022 року.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст.369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, з огляду на наступне.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається із матеріалів справи, між Банком та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір DNHLGB00000646 від 21 грудня 2006 року, за яким остання отримала кредит у розмірі 34000,00дол.США на термін до 21 грудня 2026 року, та зобов`язалася повернути кредитні кошти та сплатити відсотки у встановлені кредитним договором строки.

12 лютого 2008 року в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 був укладений іпотечний договір, предметом якого стала квартира АДРЕСА_1 .

Встановлено, що рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 10 грудня 2014 року в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №DNHLGB00000646 від 21 грудня 2006 року, станом на 17 вересня 2014 року, в розмірі 424537,81 долар США, що за курсом 13,08 відповідно до службового розпорядження НБУ від 17 вересня 2014 року, складає 5552954,55 грн. (п`ять мільйонів п`ятсот п`ятдесят дві тисячі дев`ятсот п`ятдесят чотири гривні 55 коп.), яка складається з: 33352,58 доларів США - заборгованість за кредитом; 21980,83 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 3606,66 доларів США - заборгованість по комісії за користуванням кредитом; 365597,74 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором: звернуте стягнення на предмет іпотеки: квартиру загальною площею 36,10 кв.м., житловою площею 16,10 кв.м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , шляхом продажу вказаного предмету іпотеки (на підставі договору іпотеки № DNHLGB00000646 від 12.02.2008 р.) ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК", з укладанням від свого імені договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, а також надання ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу. В частині позову про виселення відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 червня 2015 року, рішення Бабушкінського районного суду міста Дніпра від 10 грудня 2014 року змінено та доповнено резолютивну частину абзацом наступного змісту: «Виконання рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки відстрочити до закінчення дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03 червня 2014 року».

Звертаючись до суду з позовом, позивач зазначає, що з відповідача в рахунок погашення заборгованості було звернуте стягнення за кредитним договором за період з 21 грудня 2006 року по 17 вересня 2014 року, а за період з 20 вересня 2014 року до 15 липня 2022 року відповідач має основну суму заборгованості за договором в сумі 30590,81 доларів США, з якої відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, 3% річних від простроченої суми становить 7117,73 доларів США.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з пропуску Банком строку позовної давності для звернення із вказаним позовом до суду для захисту своїх прав та інтересів.

Колегія судів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України, судові рішення ухвалюються іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Згідно зі ст. 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій. Посадових чи службових осіб та громадян в підлягають виконанню на всій території України. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Частиною 1 ст. 509 ЦК України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу.

За ст. 11 ЦК України зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать.

Згідно із ст.ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

Принцип належного виконання полягає в тому, що виконання має бути проведене: належними сторонами; щодо належного предмета; у належний спосіб; у належний строк (термін); у належному місці.

Частиною 1 ст. 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

З метою захисту законних прав та інтересів фізичних та юридичних осіб при укладанні договорів, насамперед інтересів кредитора, у главі 49 ЦК України визначено види забезпечення виконання зобов`язання. Інститут забезпечення виконання зобов`язання спрямований на підвищення гарантій забезпечення майнових інтересів сторін договору, належного його виконання, а також усунення можливих негативних наслідків неналежного виконання боржником взятих на себе зобов`язань.

ЦК України передбачає спеціальні способи, які забезпечують захист майнових інтересів кредитора на випадок невиконання чи неналежного виконання своїх зобов`язань боржником, які є видами забезпечення виконання зобов`язання.

У ч. 1 ст. 546 ЦК України зазначено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися заставою.

Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (ч. 1 ст. 575 ЦК України).

Згідно ч.ч. 1, 3 ст. 33 Закону України "Про іпотеку" (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, передбачений законом (зокрема на підставі рішення суду), кредитор задовольняє свої вимоги за основним зобов`язанням в межах предмету іпотеки.

В силу ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України визначено обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Оскільки ст. 625 ЦК України розміщена в розділі І "Загальні положення про зобов`язання" книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини щодо виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

Таким чином, у ст. 625 ЦК України визначено загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт).

Аналогічний висновок міститься у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 року у справі №646/14523/15-ц, від 09.11.2021 року у справі № 320/5115/17.

За своєю правовою природою судове рішення є засобом захисту прав або інтересів фізичних та юридичних осіб.

За загальним правилом судове рішення забезпечує примусове виконання зобов`язання, яке виникло з підстав, що існували до його ухвалення, але не породжує таке зобов`язання, крім випадків, коли положення норм чинного законодавства передбачають виникнення зобов`язання саме з набранням законної сили рішенням суду.

Аналогічний висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 09.11.2021 року у справі №320/5115/17.

Судове рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки засвідчує факт неналежного виконання стороною свого зобов`язання відповідно до цивільно-правових договорів кредиту та іпотеки.

Якщо за рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність.

Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених ст.625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Відповідно до ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Невиконання боржником грошового зобов`язання, яке встановлено на підставі рішенні суду про звернення стягнення на предмет іпотеки (в резолютивній частині якого вказана заборгованість за кредитним договором, виконання якого забезпечується іпотекою) є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі ст. 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Згідно із ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Встановлено, що представником відповідачки - адвокатом Сустав Н.В. було заявлено про застосування строку позовної давності.

Врахувавши вказану заяву, зважаючи на те, що період, за який Банк просить стягнути 3% річних від простроченої суми зазначено станом на 20 вересня 2014 року, тоді як, із зазначеним позовом позивач звернувся до суду лише 22 липня 2022 року, суд першої інстанції, на думку колегії суддів, дійшов обґрунтованого висновку про пропуск Банком трирічного строку позовної давності для звернення до суду за захистом своїх прав та вірно відмовив у задоволенні позовних вимог саме з цих підстав.

Доводи апеляційної скарги про те, що рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 10 грудня 2014 року звернуте стягнення на предмет іпотеки, відповідачка вказане рішення не виконала, допустила прострочення грошового зобов`язання, а тому вказане є підставою для відповідальності за ст. 625 ЦК України, колегія суддів вважає необґрунтованими з огляду на те, що вони зводяться до незгоди з висновками суду стосовно встановлених обставин справи та спрямовані на переоцінку доказів у справі.

Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (No. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно відмовив у задоволенні позовних вимог саме з підстав пропуску банком строку позовної давності для звернення до суду за захистом свої прав та інтересів, про що було заявлено стороною відповідача.

Інші доводи апеляційної скарги колегією суддів перевірені та визнані такими, що не впливають на законність оскаржуваного рішення.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що ухвалюючи рішення, суд першої інстанції, врахувавши заявлені позовні вимоги та підстави, на які сторони посилалися в обґрунтування своїх вимог, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, надавши належну оцінку обставинам справи, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. Оскаржуване рішення як таке, що відповідає нормам матеріального та процесуального права, повинне бути залишене без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

В зв`язку із залишенням апеляційної скарги без задоволення, відповідно до ст. 141 ЦПК України, сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги поверненню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк ПРИВАТБАНК - залишити без задоволення.

Рішення Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 27 грудня 2022 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови суду складений 30 березня 2023 року.

Головуючий суддя А.П. Барильська

Судді: Н.М. Деркач

Т.Р. Куценко