справа № 757/6725/21-ц головуючий у суді І інстанції Ільєва Т.Г.
провадження № 22-ц/824/4509/2023 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Фінагеєв В.О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

28 березня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Фінагеєва В.О. (суддя-доповідач), Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Житлово-експлуатаційне підприємство «Щорса, 32» на рішення Печерського районного суду міста Києва від 18 серпня 2022 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Житлово-експлуатаційне підприємство «Щорса, 32» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2021 року ТОВ «ЖЕП «Щорса, 32» звернулося до суду з позовом та просило стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за житлово-комунальні послуги у загальному розмірі 181 194 грн. 85 коп., з яких: 91 417 грн. 61 коп. основний борг; 75 806 грн. 20 коп. - втрати від інфляційних процесів; 13 971 грн. 04 коп. - 3% річних.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що протягом спірного періоду позивач надає житлово-комунальні послуги в будинку АДРЕСА_1 . Квартира АДРЕСА_2 знаходиться у вказаному будинку та належить на праві приватної власності ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності від 06 липня 2006 року. 01 серпня 2006 року між позивачем та ОСОБА_1 укладено договір № 87-В про надання комунальних послуг та участь у витратах на утримання житлового будинку та прибудинкової території. У зв`язку з тим, що власник квартири ОСОБА_1 не виконував обов`язку із своєчасної оплати послуг, які надає позивач, утворилася заборгованість, що і послугувало підставою для звернення до суду з позовом.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 18 серпня 2022 року у задоволенні позову ТОВ «ЖЕП «Щорса, 32» відмовлено.

В апеляційній скарзі ТОВ «ЖЕП «Щорса, 32» просить скасувати рішення суду першої інстанції через невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач зазначає, що розмір цін і тарифів на житлово-комунальні послуги, які надавались позивачем відповідачу встановлювались та затверджувались органами місцевого самоврядування, а не визначались Договором №87-В від 01 серпня 2006 року. Позивач по справі на виконання ч. 6 ст. 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та порядку доведення до споживачів інформації про перелік житлово-комунальних послуг, структуру цін/тарифів, зміну цін/тарифів з обґрунтуванням її необхідності та про врахування відповідної позиції територіальних громад, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України 30 липня 2012 року № 390, та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 16 серпня 2012 року за № 1380/21692, повідомляв відповідача у справі про зміну тарифів за житлово-комунальні послуги та опалення шляхом розміщення інформації про тарифи в друкованому засобі масової інформації - газеті «Хрещатик». Крім того, позивач повідомляв відповідача про зміну тарифів на житлово-комунальні послуги шляхом розміщення інформації про зміну тарифу на інформаційних стендах біля будинку АДРЕСА_1 . Таким чином, висновок суду про те, що позивач при визначенні вартості послуг використовував тарифи, які не затверджені сторонами в порядку, передбаченому ст. 8 договору, шляхом підписання додаткових угод до договору, не відповідає вимогам діючого на той час Закону України «Про житлово-комунальні послуги». Саме на підставі відповідних розпоряджень КМДА відповідачу нараховувалась плата за надані позивачем житлово-комунальні послуги, а тарифи визначені в додатку №1 до Договору №87-В були дійсні на відповідний проміжок часу до 01 липня 2009 року, тобто, до зміни вказаних тарифів органами самоврядування. Також, суд першої інстанції при прийнятті рішення безпідставно не врахував вимоги пункту 2.1.5. Договору №87-В від 01 серпня 2022 року, яким було визначено сторонами права та обов`язки виконавця (позивача), а саме: «Доводити до відома власника квартири про зміни витрат на утримання будинку і тарифів на послуги відповідним платіжним документом». На виконання вимог пункту 2.1.5 договору №87-В позивач доводив до відома відповідача про зміни витрат на утримання будинку і тарифів на послуги відповідним платіжним документом - квитанцією про оплату комунальних послуг, що виставлялись відповідачу щомісяця за місцем надання послуги. Таким чином, висновок суду про те, що позивач при визначенні вартості послуг використовував тарифи, які не затверджені сторонами в порядку, передбаченому ст. 8 договору, шляхом підписання додаткових угод до договору суперечить вимогам Закону України «Про житлово-комунальні послуги», оскільки ціни на тарифи та послуги ТОВ «ЖЕП «Щорса, 32» є регульованими органами місцевого самоврядування, що підтверджується доданими до позову розпорядженням виконавчого органу КМДА. Щодо застосування судом строку позовної давності, як підстав до відмови у задоволенні у позові, позивач вказує на те, що з картки рахунку ТОВ «ЖЕП «Щорса, 32» номер 36 Контрагенти: 87 (32-В) за період з 31 грудня 2013 року по 30 червня 2018 року по квартирі АДРЕСА_3 вбачається, що відповідач майже щомісячно здійснював оплату за житлово-комунальні послуги в розмірі 139,32 грн., не зважаючи на зміну тарифів та відповідні повідомлення позивача про зміну тарифів у відповідності до пункту 2.1.5, ч. 5 ст. 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги». Останній платіж відповідачем було здійснено 12 січня 2021 року в розмірі 139,32 грн. з призначенням платежу «за надані житлово-комунальні послуги», що підтверджується випискою з банку позивача. Позивач зазначає, що він надавав відповідачу житлово-комунальні послуги до 01 липня 2018 року - до дня початку управління та утримання будинку ОСББ «Печерська мрія». Тому, останній платіж відповідача - це погашення заборгованості за житлово-комунальні послуги в добровільному порядку, внаслідок визнання ним свого боргу. Таким чином, дії відповідача ОСОБА_1 по частковій оплаті наданих йому позивачем житлово-комунальних послуг за період з 31 грудня 2013 року по 30 червня 2018 року, до складу яких входять житлово-комунальні послуги та централізоване опалення, свідчать про те, що перебіг позовної давності було перервано. Позивач також просить вирішити питання щодо судових витрат на правову допомогу на суму 30 000 грн. понесених ним у суді першої інстанції та 6 000 грн. понесених у суді апеляційної інстанції.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач вказує, що позивачем, в порушення вимог ст. 175 ЦПК України не надано обґрунтований розрахунок сум, що стягуються.Позивачем не надано жодного доказу про те, що він повідомляв про зміну тарифу на житлово-комунальні послуги. Позивачем також не надавались, і в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази на підтвердження того, що ТОВ «ЖЕП «Щорса,32» має відповідні договори з Київводоканалом, Київенерго, Нафтогазом України та іншими виробниками послуг, зокрема, водо та електропостачання, вивіз сміття, закупівлю газу на виробництво та постачання теплової енергії для опалення та гарячого водопостачання на котельній та теплопунктах, що перебувають в його управлінні, та те, що лише позивач надає вищевказані послуги безпосередньо до квартир будинків за адресою: АДРЕСА_1 . Впорушення положень ст. 81, 83 ЦПК України позивач не надав жодного доказу, що він є виконавцем житлово-комунальних послуг за адресою: АДРЕСА_1 . Разом з цим, до суду не надано ні рішення органу місцевого самоврядування, ні рішення власників будинку про визначення позивача виконавцем житлово-комунальних послуг. З розпорядження Київської міської державної адміністрації від 01 серпня 2017 року № 932 не вбачається, що виконавцем послуг за адресою: АДРЕСА_1 є ТОВ «ЖЕП «Щорса,32». Позивачем, в порушення вимог ст. 81, 83 ЦПК України не надано доказів того, що ТОВ «ЖЕП «Щорса, 32» є правонаступником ТОВ «Обслуговування мешканців «ПРОЗОРО», або інші належні та допустимі докази того, що позивач є виконавцем послуг за цією адресою. Що стосується платежу на суму 139,32 грн. від 12 січня 2021 року, про який зазначає апелянт, то його ствердження ґрунтується виключно на припущеннях, бо відповідачем або будь-ким за його дорученням платіж не здійснювався. Таким чином, доводи апелянта про переривання перебігу строку позовної давності ґрунтується виключно на припущеннях. Що стосується вимог позивача щодо стягнення судових витрат, то заявлені ТОВ «ЖЕП «Щорса, 32» вимоги, також є незаконними та необґрунтованими. Позивачем не надано належних та допустимих доказів щодо реальності робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, а також не надано жодних доказів підтвердження понесення витрат на правничу допомогу.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищезазначене, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що предметом діяльності ТОВ «ЖЕП «Щорса, 32» є надання житлово-комунальних послуг фізичним та юридичним особам з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій, виробництво та постачання теплової енергії у житловому будинку у складі окремих житлових секцій з підземною автостоянкою і вбудованими приміщеннями соціальної сфери за адресою: АДРЕСА_4 . Позивач також є постачальником тепла, що постачається до будинків.

Відповідачу ОСОБА_1 належить квартира АДРЕСА_3 (загальною площею 102,00 кв. м.) на підставі свідоцтва про право власності від 06 липня 2006 р., виданого Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація), виданого на підставі Наказу Головного управління житлового забезпечення від 05 червня 2006 р. №1090-С/КІ.

01 серпня 2006 року між ТОВ «ЖЕП «Щорса, 32» з однієї сторони та ОСОБА_1 з іншої сторони було укладено Договір 87-В «Про надання комунальних послуг та участь у витратах на утримання житлового будинку та прибудинкової території».

Відповідно до п. 3.1 власник несе зобов`язання по оплаті одержаних ним та мешканцями квартири комунальних послуг, які зазначені в рахунках, у термін до 15 числа місяця, наступного за звітним (розрахунковим) в порядку, встановленому Договором.

Відповідно до п. 3.2, 3.3 вартість послуг, надання яких входить до договірних зобов`язань виконавця, розраховується щомісяця згідно даних фактичного споживання, наданих за договором послуг та діючого кошторису цін (тарифів), розрахункової частки участі власника у витратах на утримання житлового будинку та прибудинкової території, які наведені в Додатку №1 до договору. Зміни в ціні послуг за договором, спричинені законодавчим переглядом тарифів та цін, підлягають відображенню в Додатку №1 до договору.

Відповідно до наданого позивачем розрахунку, станом на 01 лютого 2021 року відповідач має загальну заборгованість основного боргу за отримані послуги перед позивачем за період з 31 грудня 2013 року по 30 червня 2018 року на загальну суму 91 417 грн. 61 коп.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що частина позовних вимог про стягнення коштів, а саме з 01 серпня 2006 року до 05 лютого 2018 року, заявлені позивачем з пропуском строку позовної давності. Також, суд вказував про те, що доказів, які б свідчили про обґрунтованість позовних вимог суду не надано.

Однак, апеляційний суд не може погодитися з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до загальних умов виконання зобов`язання, встановлених ст. 526 ЦК України, зобов`язання повинне виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Недотримання таких вимог призводить до порушення зобов`язань.

Згідно із ч. 1ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За змістом ч. 1 ст. 901 та ч. 1 ст. 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Відповідно до положення статті 322 Цивільного кодексу України, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 360 ЦК України, співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно п. 10 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» співвласники зобов`язані своєчасно сплачувати за спожиті житлово-комунальні послуги.

Законом України «Про житлово-комунальні послуги» визначено основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки.

Відповідно до п. 5, 6, 13 ст. ЗУ «Про житлово-комунальні послуги»:

житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг;

індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги;

споживач житлово-комунальних послуг (далі - споживач) - індивідуальний або колективний споживач.

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Виробник послуг може бути їх виконавцем. Особливими учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є балансоутримувач та управитель, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачем, виконавцем або виробником.

Законом України «Про житлово-комунальні послуги» врегульовані права та обов`язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг, якими є власник, споживач, виконавець та виробник, серед яких обов`язком виконавця є надання послуг вчасно та відповідної якості, згідно із законодавством та умовами договору, а також підготовка та укладання із споживачем договору про надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за недотримання умов його виконання, згідно з типовим договором. Правом споживача є одержання вчасно та відповідної якості житлово-комунальних послуг згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, а його обов`язком - оплатити житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Згідно ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживачі зобов`язані оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Статтею 509 Цивільного кодексу України визначено, що зобов`язанням є правовідношенням, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Звертаючись до суду з позовом, ТОВ «ЖЕП «Щорса,32» вказує про те, що між ним та відповідачем ОСОБА_1 01 серпня 2006 року було укладено договір 87-В «Про надання комунальних послуг та участь на витратах на утримання житлового будинку та прибудинкової території».

Позивач зазначає, що ТОВ «ЖЕП «Щорса, 32» свої обов`язки, направлені на здійснення обслуговування та поточний ремонт житлового будинку, приміщень будинку, забезпечення роботи технічного обладнання та інженерних мереж, комунікацій відповідно до технічних вимог законодавства, відповідних підзаконних актів, забезпечення надання належної якості комунальних та інших послуг власникам житлових, нежитлових та інших споруд будинку, в тім числі й ОСОБА_1 виконувало своєчасно. При цьому, користуючись наданими позивачем послугами, ОСОБА_1 не виконував договір у повному обсязі, внаслідок чого станом на 01 лютого 2021 року у відповідача утворилась заборгованість перед позивачем у розмірі 91 417 грн. 61 коп.

З наданого позивачем розрахунку вбачається, що розрахунок здійснено з січня 2010 року по липень 2018 року.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, ОСОБА_1 вказував про те, що між ним та позивачем 01 серпня 2006 року було укладено договір 87-В «Про надання комунальних послуг та участь на витратах на утримання житлового будинку та прибудинкової території». У відповідності до вимог п. 3.1, 3.2 та Додатку №1 до вказаного договору відповідачем належним чином вносилась плата за житлово-комунальні послуги. Інших договорів щодо зміни ціни оплачуваних послуг відповідачем не підписувалось. При цьому, договір не передбачає можливість односторонньої заміни вартості послуг.

Позивачем до позовної заяви надані розпорядження КМДА, на підставі яких відповідачу нараховувалась плата за надані позивачем житлово-комунальні послуги, а тарифи визначені в додатку №1 до Договору №87-В були дійсні на відповідний проміжок часу до 01 серпня 2009 року, тобто до зміни вказаних тарифів органами місцевого самоврядування.

В даному випаду, апеляційний суд виходить з того, що укладення договору на надання житлово-комунальних послуг, є обов`язком, а не правом сторін.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 20 цього Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Такому праву прямо відповідає визначений п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Такі висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду України по справі 20 квітня 2016 року по справі 221/515/15-а.

Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг, в тому числі і оновленого додатку №1 до договору щодо зміни тарифів, сама по собі не може бути підставою для звільнення відповідача, як споживача від оплати житлово-комунальних послуг, за діючими, на момент надання таких послуг, тарифами.

Така позиція суду кореспондується з висновком Верховного суду України викладеним у постанові від 30 жовтня 2013 року по справі 6-59цс13.

Отже, неузгодження між сторонами умов та тарифів в додатку № 1 до укладеного договору, свідчить про неналежне виконання сторонами свого обов`язку, щодо укладення договору про надання житлово-комунальних послуг та його складових. Відсутність домовленості сторін про зміну тарифів, при тому, що такі тарифи змінювались відповідно до рішень органів місцевого самоврядування, не звільняє власника від сплати комунальних послуг, які належним чином надавались позивачем за новими тарифами та у повному обсязі використовувались відповідачем.

Відтак, вимоги позивача щодо стягнення з відповідача нарахованої заборгованості станом на 01 лютого 2021 року у розмірі 91 417 грн. 61 коп. є обґрунтованими.

Разом з тим, відповідачем в суді першої інстанції було заявлено клопотання про застосування строку позовної давності.

Відповідно до вимог ст. 256, 257, 258, 261 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення пені. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

З позовної заяви вбачається, що позивач просить суд стягнути заборгованість за житлово-комунальні послуги починаючи з 31 грудня 2013 року по 30 червня 2018 року. При цьому, до суду позивач звернувся з позовом 05 лютого 2021 року, тобто, поза межами трирічного строку позовної давності.

В суді першої інстанції та в суді апеляційної інстанції позивач вказував на те, що останній платіж на суму 139 грн. 32 коп. було здійснено відповідачем 12 січня 2021 року, чим останній фактично визнав наявну заборгованість та у зв`язку з чим відбулося переривання строку.

При цьому, відповідач заперечує щодо здійснення вказаної оплати.

Як вбачається з наданої позивачем заключної виписки за період з 12 січня 2021 року по 12 січня 2021 року (а.с.47, т.1) у вказаний день дійсно було зараховано платіж на суму 139 грн. 32 коп. від імені ОСОБА_1 в якості оплати за комунальні послуги.

Разом з тим, вказаний платіж було проведено з рахунку НОМЕР_1 . При цьому, з вказаного рахунку було здійснено платежі щонайменше від сімнадцяти різних фізичних осіб, не пов`язаних з ОСОБА_1 .

У відповідності до листа АТ КБ «Приватбанк» наданого у відповідь на звернення ОСОБА_1 вказаний платіж було проведено за ідентифікацією третьої особи платника, тобто, не ОСОБА_1 , а особою, про яку банк не може розголосити відомості у відповідності до ст. 60 «Про банки та банківську діяльність».

Враховуючи зазначене, судом встановлено, що платіж на суму 139.32 грн. від 12 січня 2021 року було здійснено не ОСОБА_1 , а тому доводи позивача щодо переривання строку позовної давності є необґрунтованими та не можуть бути взяті до уваги судом апеляційної інстанції.

Відтак, вимоги щодо стягнення заборгованості за період до 05 лютого 2018 року заявлені за межами трирічного строку позовної давності.

Разом з тим, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» №540-IX від 30 березня 2020 року, який набрав чинності 02 квітня 2020 року, внесено зміни зокрема до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, який був доповнений п. 12 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину»;

Постановою № 211 на всій території України з 12 березня 2020 року у зв`язку із респіраторною хворобою COVID-19, спричиненою коронавірусом SARS-CoV-2, був установлений карантин, який на даний час діє та постановою Кабінету міністрів від 09 грудня 2020 року №1236 продовжений до 30 квітня 2023 року.

Отже, саме 02 квітня 2020 року були продовжені строки позовної давності, однак лише ті які не сплили до зазначеної дати.

З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що останнє нарахування житлово-комунальних послуг було 30 червня 2018 року.

Таким чином, вимога щодо стягнення заборгованості за період з 30 квітня 2017 року по 30 червня 2018 року, заявлена в межах строку позовної давності, є обґрунтованою та підлягає задоволенню (а.с. 11 т. 1).

З розрахунку заборгованості вбачається, що розмір нарахованої позивачем заборгованості за вказаний період складає 16 957 грн. 38 коп. (391,68 + 391,68 + 407,47 + 391,68 + 511,02 + 676,26 + 707,84 + 2016,17 + 3666,10 + 2617,82 + 1716,66 + 2306,48 - 196 + 676,26 + 676,26).

У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

З розрахунку заборгованості вбачається, що позивачем на прострочену заборгованість було нараховано інфляційні втрати та 3% річних в межах періоду до 30 листопада 2020 року. Відтак, за цей період підлягає перерахунок інфляційних втрат та 3% річних.

Боргові періоди:

Сума заборгованостіВалютаДата початку розрахункуДата закінчення розрахунку
391.68 (нараховано 30.04.2017)грн.21.05.201730.11.2020
391,68грн.21.06.201730.11.2020
407,47грн.21.07.201730.11.2020
391,68грн.21.08.201730.11.2020
511,02грн.21.09.201730.11.2020
676,26грн.21.10.201730.11.2020
707,84грн.21.11.201730.11.2020
2016,17грн.21.12.201730.11.2020
3666,10грн.21.01.201830.11.2020
2167,82грн.21.02.201830.11.2020
1716,66грн.21.03.201830.11.2020
2306,48грн.21.04.201830.11.2020
676,26грн.21.06.201830.11.2020
676,26грн.21.07.201830.11.2020
Розрахунок інфляційних збитків.

Розраховується за формулою:

[Індекс інфляції] - добуток щомісячних індексів за відповідний період

[Збитки від інфляції] = [Сума боргу] ? [Індекс інфляції] / 100% - [Сума боргу]

Місяці простроченняСукупний індекс інфляціїСума боргуЗбитки від інфляції
Червень 2017 - Листопад 2020125.15391.6898.52
Липень 2017 - Листопад 2020123.18391.6890.64
Серпень 2017 - Листопад 2020122.94407.4793.35
Вересень 2017 - Листопад 2020123.06391.6890.16
Жовтень 2017 - Листопад 2020120.65511.02105.51
Листопад 2017 - Листопад 2020119.22676.26129.90
Січень 2018 - Листопад 2020118.15707.84128.34
Січень 2018 - Листопад 2020118.152 016.17365.96
Лютий 2018 - Листопад 2020116.413 666.10601.48
Березень 2018 - Листопад 2020115.372 167.82333.04
Квітень 2018 - Листопад 2020114.111 716.66242.18
Травень 2018 - Листопад 2020113.212 306.48304.57
Липень 2018 - Листопад 2020113.21676.2689.28
Серпень 2018 - Листопад 2020114.01676.2694.68
Всього: 2 767.63
Відтак, інфляційні збитки за вказані періоди складають 2 767 грн. 63 коп.

Розрахунок відсотків за користування грошовими коштами.

Дата початку нарахування: 21.05.2017.

Дата закінчення нарахування: 30.11.2020.

Відсоткова ставка: 3% річних.

Розраховується за формулою:

[Відсотки] = [Сума боргу] ? [Процентна ставка] / 100% / 365 днів ? [Кількість днів]

Дата початкуДата закінченняКількість днівСума боргуВідсоткова ставкаВідсотки
21.05.201730.11.1.68341.50
21.06.201730.11.1.68340.43
21.07.201730.11.7.47341.08
21.08.201730.11.1.68338.47
21.09.201730.11.1.02348.98
21.10.201730.11.6.26363.12
21.11.201730.11.7.84364.22
21.12.201730.11.26.173178.14
21.01.201830.11.26.103314.60
21.02.201830.11.27.823180.44
21.03.201830.11.6.663138.94
21.04.201830.11.6.483180.83
21.06.201830.11..26349.62
21.07.201830.11..26347.95
Всього: 15220 1 428.32
Всього: сума відсотків за користування грошовими коштами за вказаний період складає 1 428 грн. 32 коп.

Враховуючи зазначене, сума заборгованості за житлово-комунальні послуги за період нарахування з 30 квітня 2017 року по 30 листопада 2020 року, яка підлягає стягненню, складає 21 153 грн. 33 коп., з яких: 16 957 грн. 38 коп. основний борг; 2 767 грн. 63 коп. - інфляційні втрати; 1 428 грн. 32 коп. - 3% річних.

Враховуючи зазначене, висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи, судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, що у відповідності до ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення по суті вимог позивача.

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки рішенням Печерського районного суду міста Києва від 18 серпня 2022 року не вирішено питання про розподіл судових витрат, а ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 19 жовтня 2022 року відмовлено у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення, апеляційний суд вважає за необхідне змінити розподіл судових витрат, у зв`язку з переглядом рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Звертаючись до суду з позовом, позивач надав суду орієнтовний розрахунок витрат на правову допомогу на суму 24 600 грн. (а.с.57, т. 1).

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

З технічного запису судового засідання від 18 серпня 2022 року під час розгляду справи по суті вбачається, що представником позивача було повідомлено суд, що докази витрат на правову допомогу буде надано у відповідності до ч. 8 ст. 141 ЦПК України, тобто, протягом п`яти днів з дня проголошення судового рішення.

22 серпня 2022 року, у встановлений законом строк, на адресу суду першої інстанції від позивача надійшла заява про розподіл судових витрат з долученими до неї доказами на підтвердження судових витрат на суму 30 000 грн.

Згідно з частинами першою-шостою статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

З матеріалів справи вбачається, що між АО «Міжнародна адвокатська група» в особі директора Зарубіна О.О. та ТОВ «ЖЕП «Щорса, 32» в особі директора Мовчана С.В. укладено договір про надання правової допомоги від 03 січня 2021 року (а.с.53, т.1).

Відповідно до пункту 5.1 договору вбачається, що сторони домовилися, що розмір винагороди виконавця за надання правничої допомоги, відповідно до п. 1.1 договору становить 1 200 грн. за одну годину надання правничої допомоги виконавцем.

Відповідно до п. 5.5 договору правова допомога, що надається виконавцем і результати їх виконання оформлюються актом про обсяг наданої правової допомоги та підписуються сторонами.

Відповідно до акту про обсяг наданої правової допомоги від 19 серпня 2022 року, позивачу в суді першої інстанції було надано правову допомогу на суму 30 000 грн., яка складається з: надання консультації - 1 година; збір та пошук необхідних документів щодо заборгованості, аналіз та вивчення вказаних документів - 2 години; складення позовної заяви та підготовка відповідних додатків до неї - 5 годин; складення та підготовка відповіді на відзив - 5 годин; складення та підготовка заперечень на заяву про застосування строку позовної давності - 3 години; участь у судових засіданнях 08 липня 2022 року - 2 години, 19 липня 2022 року - 4 години, 18 серпня 2022 року - 3 години (а.с. 111-112, т. 3).

В апеляційній скарзі позивач також просив стягнути з відповідача судові витрати у розмірі 6 000 грн. за надану правову допомогу в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до акту про обсяг наданої правової допомоги від 14 вересня 2022 року, позивачу в суді апеляційної інстанції було надано правову допомогу на суму 6 000 грн., яка складається з підготовки апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції та доданих до неї документів, консультація щодо сплати судового збору - 5 годин (а.с.146, т.3).

У загальному розмірі позивач просив стягнути з відповідача судові витрати на правову допомогу надану в суді першої інстанції та в апеляційному суді на суму 36 000 грн.

У постанові Верховного Суду від 21 січня 2021 року у справі № 280/2635/20 зазначено, що відшкодуванню підлягають витрати, незалежно від того чи їх уже фактично сплачено стороною чи тільки має бути сплачено.

У статті 137 ЦПК України зазначено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Про неспівмірність витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи та наданих адвокатом послуг, часом, витраченим адвокатом на надання послуг, обсягом наданих адвокатом послуг, та значенням справи для сторони ОСОБА_1 не заявляв.

Разом з тим, апеляційна скарга ТОВ «ЖЕП «Щорса,32» підлягає частковому задоволенню, а саме з заявленої до стягнення суми в розмірі 181 194 грн. 85 коп. підлягає стягненню 21 153 грн. 33 коп. (11,67%), а, відтак, апеляційний суд вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ЖЕП «Щорса,32»витрати на професійну правничу допомогу пропорційно до задоволених позовних вимог, а саме у розмірі 4 201 грн. 20 коп. (11,67%).

При подачі позовної заяви сплаті підлягав судовий збір у розмірі 2 718 грн. (181 194,85*1,5%), при подачі апеляційної скарги сплаті підлягав судовий збір у розмірі 4 077 грн. (2718*150%), що в загальному розмірі складає 6 795 грн.

Оскільки позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, то на користь позивача з відповідача підлягає стягненню судовий збір пропорційно до задоволеної частини позовних вимог (11,67%), а саме у розмірі 793 грн.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 376, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Житлово-експлуатаційне підприємство «Щорса, 32» задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 18 серпня 2022 року скасувати та прийняти постанову.

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Житлово-експлуатаційне підприємство «Щорса, 32» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_5 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , на користь Житлово-будівельного кооперативу «Індикатор-8», місцезнаходження - вул. Євгена Коновальця (Щорса), 32-А, ідентифікаційний код 32492922, заборгованість за житлово-комунальні послуги у розмірі 16 957 грн. 38 коп. (шістнадцять тисяч дев`ятсот п`ятдесят сім) гривень 38 копійок; 2 767 (дві тисячі сімсот шістдесят сім) гривень 63 копійки - інфляційні втрати; 1 428 (одна тисяча чотириста двадцять вісім) гривень 32 копійки - 3% річних.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_5 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , на користь Житлово-будівельного кооперативу «Індикатор-8», місцезнаходження - вул. Євгена Коновальця (Щорса), 32-А, ідентифікаційний код 32492922, витрати на правову допомогу у розмірі 4 201 (чотири тисячі двісті одну) гривню 20 копійок та судовий збір у розмірі 793 (сімсот дев`яносто три) гривні.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених частиною 3 статті 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Судді Фінагеєв В.О.

Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.