Провадження номер 2/741/112/23
Єдиний унікальний номер 741/499/22
РІШЕННЯ

іменем України

21 березня 2023 року м. Носівка

Носівський районний суд Чернігівської області у складі:

головуючого судді Крупини А.О.,

з участю секретаря судового засідання Багмута О.С.,

представника позивача адвоката Печерного С.Л.,

представника відповідача адвоката Редевич О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в порядку загального позовного провадження в залі Носівського районного суду Чернігівської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Українська залізниця» про визнання незаконним та скасування наказу в частині призупинення дії трудового договору,

УСТАНОВИВ:

У липні 2022 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з цим позовом.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідно до наказу акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі відповідач) № 1174/ос від 06 червня 2018 року ОСОБА_1 було призначено на посаду заступника начальника відділу розробок та замовлення пасажирських вагонів департаменту пасажирських перевезень далекого сполучення акціонерного товариства «Українська залізниця».

Наказом відповідача від 01 квітня 2022 року № 389/ос з ОСОБА_1 з 01 квітня 2022 року було призупинено дію трудового договору, що не тягне за собою припинення трудових відносин. Також, 01 квітня 2022 року відповідач повністю припинив виплату позивачу заробітної плати.

Позивач уважає такий наказ незаконним, оскільки його робоче місце знаходилось за адресою: АДРЕСА_1 . За вказаною адресою з 01 квітня 2022 року не проводились бойові дії та відсутні інші обставини військової агресії проти України, які б виключали можливість надання та виконання ним роботи, передбаченої трудовим договором, а отже підстави для призупинення дії трудового договору, які визначені у ст. 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» відсутні. Стверджує, що за даною адресою продовжує функціонувати головний офіс відповідача.

Виходячи з того, що АТ «Українська залізниця» мала всі можливості для забезпечення позивача роботою, а позивач як не відмовлявся так і не відмовляється, міг та може її виконувати, указує, що у відповідача були відсутні підстави для прийняття спірного наказу від 01 квітня 2022 року № 389/ос та призупиняти з ОСОБА_1 з 01 квітня 2022 року дію трудового договору.

З урахуванням заяви про зміну предмету позову від 20 вересня 2022 року позивач просив суд:

- визнати незаконним та скасувати наказ акціонерного товариства «Українська залізниця» від 01.04.2022 № 389/ос в частині призупинення з 01.04.2022 дії трудового договору, укладеного між ОСОБА_1 та акціонерним товариством «Українська залізниця»;

- поновити ОСОБА_1 на роботі на посаді головного фахівця відділу розробок та замовлень пасажирських вагонів Департаменту з організації внутрішніх та міжнародних пасажирських перевезень акціонерного товариства «Українська залізниця»;

- стягнути з акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01.04.2022 по день ухвалення рішення суду про поновлення на роботі, в розмірі 171996 грн. 30 коп.

Ухвалою судді від 26 липня 2023 року позовну заяву указану позовну заяву ОСОБА_1 було залишено без руху, позивачу надано строк для усунення недоліків.

Ухвалою судді від 13 вересня 2023 року у справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання на 23 листопада 2022 року.

13 жовтня 2022 року від представника відповідача АТ «Українська залізниця» адвоката Редевич О.М. надійшов відзив на позовну заяву, у якому вона просила у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити повністю. Не заперечуючи факту видання оскаржуваного наказу від 01 квітня 2022 року щодо ОСОБА_1 зазначає, що із уведенням в Україні воєнного стану закупівля АТ «Укрзалізниця» не здійснювалась, а тому збройна агресія російської федерації унеможливлювала надання позивачу жодних доручень та завдань за його посадою як фахівця Департаменту з організації внутрішніх та міжнародних пасажирських перевезень акціонерного товариства.Указом Президента України «про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженого Законом № 2102-ІХ від 24 лютого 2022 року передбачена можливість обмеження конституційних прав громадян, і зокрема, права на працю (стаття 43 Конституції України). З загальнодоступної інформації є відомим той факт, що військова агресія призвела до значних руйнувань залізничної інфраструктури, втрати майна АТ «Укрзалізниця», обсяги господарської діяльності АТ «Укрзалізниця» критично зменшилися. З перших днів військової агресії АТ «Укрзалізниця» здійснює роботу, спрямовану на підтримку громадян та держави: евакуація громадян, перевезення гуманітарних вантажів та інше. Згідно з наказом від 24 лютого 2022 року № Ц-42/6-В, із змінами, ОСОБА_1 як працівнику структурного підрозділу у період з 01 березня 2022 року по 31 березня 2022 року встановлювався режим простою, адже робота йому не могла бути наданою. Таким чином, підставою для призупинення дії трудового договору з ОСОБА_1 стала абсолютна неможливість надання АТ «Укрзалізниця» роботи позивачу, що в свою чергу, виключало можливість виконання ним роботи. При цьому, дія трудових договорів була припинена не тільки з позивачем, а й з усіма, без виключень, працівниками Департаменту. Не надавши згоди на подальше працевлаштування до однієї з філій товариства цим самим ОСОБА_1 не виявив бажання працювати в АТ «Укрзалізниця» на тих посадах, на які його могло бути працевлаштовано, натомість відповідач не моє змоги забезпечити позивача роботою на посаді головного фахівця відділу розробок та замовлень пасажирських вагонів Департаменту з організації внутрішніх та міжнародних пасажирських перевезень у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці(а. с. 31-37).

У відповіді на відзив від 22 жовтня 2022 року позивач ОСОБА_1 , зазначає, що незважаючи на попередження про скорочення його посади він продовжує перебувати у трудових відносинах з АТ «Українська залізниця». Ним не оскаржується запроваджений відповідачем стосовно нього режим простою. Про призупинення з ним трудового договору він дізнався лише 29 квітня 2022 року шляхом прийняття телефонного дзвінка від невідомої особи, що назвалась працівником відділу кадрів. У наказі № 389/ос від 01 квітня 2022 року відповідач жодним чином не обгрунтував, яким саме чином військова агресія рф проти України унеможливлювала надання та виконання роботи позивачем, а право роботодавця на призупинення дії трудових відносин не є абсолютним. Якщо відповідач вважає, що позивач не є ефективним чи здійснювана ним робота більше не потрібна відповідачу, останній не обмежений у правах та обов`язках щодо припинення дії трудового договору у встановленому законом порядку (а. с. 135-139).

Ухвалою суду від 23 листопада 2023 року підготовче судове засідання відкладено до 18 січня 2023 року.

Ухвалою суду від 18 січня 2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 21 березня 2022 року.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 позовні вимоги підтримав повністю з підстав, які викладені у позовній заяві та відповіді на відзив. Окремо зазначив, що позивач ОСОБА_1 починаючи з 01 квітня 2022 року, тобто з дати призупинення дії трудового договору та станом на дату розгляду справи судом, не працює, його трудова книжка перебуває у відповідача. Цим самим позивач протиправно позбавлений можливості працею заробляти собі на життя. Указав, що право на працю не може бути обмежене в період воєнного стану. Уважає, що ст. 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» однозначно визначає, що для призупинення дії трудового договору повинні існувати одночасно два фактори: неможливість надання роботи і неможливість її виконання. За умови, що працівник бажає та може виконувати роботу або роботодавець може надавати роботу, призупиняти дію трудового договору неможливо. Разом з тим, за місцем знаходження головного офісу відповідача, активні бойові дії не велися. АТ «Укрзалізниця» як до початку воєнного стану так і після здійснюється господарська діяльність, що свідчить про те, що існувала робота, яку міг би запропонувати відповідач прозивачеві. В частині позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу пояснив, що норма ст. 235 КЗпП України регулює порядок відшкодування в разі незаконного звільнення. Положення законодавства про призупинення дії трудового договору є нововведенням, таке прийняте в умовах воєнного стану та залишається неврегульованим в повному обсязі, зокрема, порядок дій у разі прийняття роботодавцем незаконного наказу про призупинення дії трудового договору. Під час призупинення дії трудового договору працівник не працює, не отримує заробітну плату, йому не нараховується трудовий та страховий стаж. За своєю правовою природою такий стан подібний до вимушеного прогулу. Відтак, уважає, що за аналогією права, у виниклих правовідносинах має бути застосована стаття 235 КЗпП України. Розмір середнього заробітку, який підлягає стягненню з відповідача за час вимушеного прогулу, розраховано за формулою: середньомісячна заробітна плата Х на кількість місяців прогулу.

У судовому засіданні представник відповідача адвокат Редевич О.М. позов не визнала, у задоволенні позовних вимог просила відмовити. Пояснила, що військова агресія російської федерації проти України призвела до значних руйнувань залізничної інфраструктури, втрат майна та активів товариства. Починаючи з 01 квітня 2022 року, завдання, які можна було доручити ОСОБА_1 в межах його посадової інструкції були відсутні. Актом простою від 24 лютого 2022 року засвідчено, що в зв`язку з запровадженням в Україні воєнного стану, що зумовлено військовою агресією російської федерації проти України, з 24 лютого 2022року зупинена робота структурних підрозділів апарату управління АТ «Укрзалізниця», які не виконують критично важливі завдання. Згідно з додатком №1 до наказу від 24 березня 2022 року №Ц-42/12-В ОСОБА_1 було встановлено режим простою з 01 березня 2022 року по 31 березня 2022 року. Останній був працівником структурного підрозділу, робота якого зупинена з 24 лютого 2022 року у зв`язку з збройною агресією російської федерації проти України, відповідно робота йому надана бути не могла, відпали потреби у виконанні завдань, до яких він раніше залучався. Згідно з наказом АТ «Українська зілізниця» від 01 квітня 2022 року №389/ос, у зв`язку з неможливістю надання та виконання роботи внаслідок критичного зменшення обсягів господарської діяльності, що сталося у зв`язку з втратою через військову агресію російської федерації проти України можливості повноцінно організовувати процеси діяльності товариства, та запровадження відповідно до Указу Президента Украйни від 24.02.2022 №64/2022 воєнного стану, керуючись ст. 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» та іншими нормами законодавчих актів, з 01.04.2022 припинено простій ОСОБА_1 та зупинено з ним дію трудового договору з 01 квітня 2022 року до припинення або скасування воєнного стану в Україні. Дія трудових договорів була припинена не тільки з позивачем, а й з усіма, без виключень, працівниками Департаменту з організації внутрішніх та міжнародних пасажирських перевезень, а сам Департамент рішенням правління від 30 грудня 2022 року ліквідовано. Отже, підставою для призупинення дії трудового договору з ОСОБА_1 стала абсолютна неможливість надання відповідачем роботи позивачу, що в свою чергу виключає можливість виконання ним роботи. Оскільки позивача не було незаконно звільнено або переведено на іншу роботу, підстави для застосування ч. 2 ст. 235 КЗпП України відсутні. Указує, що підставами для призупинення дії трудового договору відповідно до ст. 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» може бути не лише повна непрацездатність підприємства через його руйнування, а й інші, викликані збройною агресією, фактичні та економічні чинники, які не дозволяють забезпечити працівника роботою, яку він виконував раніше. При цьому, саме на керівництво підприємства покладаються дискреційні повноваження щодо запровадження заходів, необхідних для забезпечення функціонування підприємства в умовах воєнного стану та визначення переліку працівників, з якими необхідно призупинити дії трудових договорів з самостійним визначенням відповідних трудових критеріїв для цього. Потреба у виконанні ОСОБА_1 завдань за напрямком роботи після початку збройної агресії російської федерації проти України відпала. Посада позивача не належить до категорії працівників, які виконують критично важливі завдання, тому надати йому роботу в таких умовах виявилось неможливим. З набранням чинності Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» у відповідача виникло право припинити режим простою та призупинити з позивачем дію трудового договору. Окрім цього, вищевказаним законом не передбачено обов`язку роботодавця пропонувати працівнику, з яким призупиняється дія трудового договору, вакантні посади на підприємстві. Також АТ «Укрзалізниця» вважає неможливим застосування ч. 2 ст. 235 КЗпП України до цих правовідносин, відповідно до якої стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу можливе у разі поновлення на роботі у зв`язку з незаконним звільненням або незаконним переведенням на іншу роботу, оскільки позивача не було незаконно звільнено або переведено на іншу роботу, позивачем не заявлена вимога про поновлення на роботі, трудові правовідносини з позивачем тривають. Відшкодування заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат працівникові на час призупинення дії трудового договору у повному обсязі покладається на державу, що здійснює військову агресію проти України. Проведений представником позивача розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу не відповідає Порядку обчислення заробітної плати середнього заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100. Подією з якою позивач, пов`язує стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є призупинення з ним дії трудового договору, що відбулася 01 квітня 2022 року, відповідно два календарні місяці роботи, що передують місяцю в якому відбувалася подія є березень та лютий 2022 року.

У судове засіданні позивач не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином.

Статтею 43 ЦПК України передбачено, що прийняття участі в судовому засіданні є правом сторони.

Суд, вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами та зібрані у справі докази, дійшов висновку про задоволення позовних вимог з огляду на наступне.

Так, згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15 ЦК України).

На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом установлено, що згідно з наказом № 1174/ос від 06 червня 2018 року ОСОБА_1 переведено до Департаменту з організації внутрішніх та міжнародних пасажирських перевезень акціонерного товариства «Українська залізниця» на посаду головного фахівця відділу розробок та замовлень пасажирських вагонів (а. с. 5).

Як слідує з витягу з наказу АТ «Українська залізниця» від 24 лютого 2022 року №Ц-42/6-В; акту простою від 24 лютого 2022 року у зв`язку із запровадженням в Україні воєнного стану відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», з 24.02.2022 зупинена робота структурних підрозділів апарату управління АТ «Укрзалізниця», які не виконують критично важливі задачі, встановлено режим простою з 24 лютого 2022 року до відміни для працівників апарату управління АТ «Укрзалізниця» (а. с. 106-108).

Згідно з додатком №1 до наказу від 24 березня 2022 року №Ц-42/12-В ОСОБА_1 встановлено режим простою з 01.03.2022 по 31.03.2022 (а. с. 110)

01 квітня 2022 року АТ «Українська залізниця» керуючись ст. 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» видано наказ №389/ос з особового складу про припинення з 01 квітня 2022 року простою, введеного наказом №Ц-42-6 від 24 лютого 2022 року, та призупинено дію трудового договору зокрема, з головним фахівцем ОСОБА_1 , до припинення або скасування воєнного стану, у зв`язку із неможливістю надання та виконання роботи внаслідок критичного зменшення обсягів господарської діяльності, що сталась у зв`язку з втратою через військову агресію російської федерації проти України, можливості повноцінного організовувати процеси діяльності товариства (а. с. 111-113).

Із загальнодоступної інформації є відомим той факт, що військова агресія російської федерації проти України призвела до значних руйнувань залізничної інфраструктури, втрати майна АТ «Українська залізниця», обсяги господарської діяльності товариства істотно зменшилися. Дійсно, з перших днів військової агресії АТ «Українська залізниця» здійснює роботу, спрямовану на підтримку громадян та держави: евакуація громадян, перевезення гуманітарних вантажів тощо.

До встановлених у судовому засіданні правовідносинах підлягають застосуванню наступні норми права.

Так, статтею 23 Загальної декларації прав людини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, передбачено, що кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі і сприятливі умови праці та на захист від безробіття. Кожна людина, без будь-якої дискримінації, має право на рівну оплату за рівну працю. Кожний працюючий має право на справедливу і задовільну винагороду, яка забезпечує гідне людини існування, її самої та її сім`ї, і яка в разі необхідності доповнюється іншими засобами соціального забезпечення.

Статтею 5-1 КЗпП України, серед іншого визначено, що держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Основоположні права громадян, пов`язані з реалізацією права на працю, передбачені статтями 43-46 Конституції України.

Разом з тим, відповідно до статті 64 Конституції України в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.

Указом Президента України від 24лютого 2022 року № 64/2022 в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Згідно з пунктом 3 Указу у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30 - 34, 38, 39, 41 - 44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

Указами Президента України від 14 березня 2022 року за № 133/2022, від 18 квітня 2022 року за №259/2022, від 17 травня 2022 року № 341/2022, від 12 серпня 2022 року №573 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", продовжено строк дії воєнного стану в Україні, в тому числі, з 05 години 30 хвилин 23 серпня 2022 року строком на 90 діб.

Зазначеними вище Указами Президента України установлено, що воєнний стан введено на всій території України.

Згідно з пунктом 3 Указу у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30-34, 38, 39, 41-44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

Статтею 1 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» № 2136-ІХ від 15 березня 2022 року (надалі - Закон № 2136-ІХ, тут і далі в редакції, яка була чинною на день видання спірного наказу) передбачено, що цей Закон визначає особливості трудових відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

На період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина відповідно до статей 43, 44 Конституції України.

У період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю у частині відносин, врегульованих цим Законом.

Відповідно до підпункту 5 пункту 1 статті 6 Закону № 2136-ІХ в указі Президента України про введення воєнного стану зазначається вичерпний перелік конституційних прав і свобод людини і громадянина, які тимчасово обмежуються у зв`язку з введенням воєнного стану із зазначенням строку дії цих обмежень, а також тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Згідно із пунктом 2 розділу «Прикінцеві положення» Закону № 2136-ІХ главу XIX «Прикінцеві положення» Кодексу законів про працю України доповнено пунктом 2 такого змісту: «Під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

З огляду на вищевикладене, положення Закону № 2136-ІХ які регулюють деякі аспекти трудових відносин інакше, ніж Кодекс законів про працю, мають пріоритетне застосування на період дії воєнного стану. Водночас, інші норми законодавства про працю, які не суперечать положенням Закону № 2136-ІХ також можуть або повинні застосовуватися у відносинах між працівником та роботодавцем.

Частиною 1 статті 13 Закону № 2136-ІХ визначено, що призупинення дії трудового договору - це тимчасове припинення роботодавцем забезпечення працівника роботою і тимчасове припинення працівником виконання роботи за укладеним трудовим договором. Дія трудового договору може бути призупинена у зв`язку з військовою агресією проти України, що виключає можливість надання та виконання роботи. Призупинення дії трудового договору не тягне за собою припинення трудових відносин.

Частиною 2 вказаної статті передбачено, що про призупинення дії трудового договору роботодавець та працівник за можливості мають повідомити один одного у будь-який доступний спосіб.

Згідно із частиною 3 статті 13 Закону № 2136-ІХ відшкодування заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат працівникам на час призупинення дії трудового у повному обсязі покладається на державу, що здійснює військову агресію проти України.

Отже, Закон № 2136-ІХ надав право роботодавцю призупиняти дію трудового договору з працівниками, що не припиняє трудових відносин, та не виплачувати у період призупинення заробітну плату, гарантійні та компенсаційні виплати працівникам.

Разом з тим, як вбачається з аналізу положень частини 1 статті 13 Закону № 2136-ІХ, таке право роботодавця настає за певних умов. Такими умовами призупинення трудового договору з працівником є абсолютна неможливість через збройну агресію: роботодавцем надати роботу, а працівником - виконувати її. До того ж побудова цієї норми закону вказує на те, що законодавець передбачив одночасне настання як неможливості роботодавцем надати роботу, так і неможливість виконувати цю роботу працівником.

Таким чином, спеціальна норма права передбачає право сторін призупинити дію трудового договору за умови наявності військової агресії проти України, що виключає можливість надання та виконання роботи. При цьому, роботодавець має перебувати в таких обставинах, коли він не може надати роботу працівнику, а працівник не може виконати роботу. Лише наявність правової норми яка передбачає право сторін призупинити дію трудового договору не є достатньою. Для сторін мають наступити відповідні наслідки за наявності обставин, що передбачає така норма права.

Щодо абсолютної неможливості надавати роботу та виконувати її, то роботодавець має перебувати в таких обставинах коли він не може надати роботу працівнику, в свою чергу, працівник - не може виконати роботу. Зокрема, про абсолютну неможливість надання роботодавцем роботи в контексті призупинення трудового договору може свідчити випадки неможливості забезпечувати працівників умовами праці, внаслідок того, що необхідні для виконання роботи працівником виробничі, організаційні, технічні можливості, засоби виробництва знищені в результаті бойових дій або їх функціювання з об`єктивних і незалежних від роботодавця причин є неможливим, а переведення працівника на іншу роботу або залучення його до роботи за дистанційною формою організації праці неможливо.

Тому за умови, що працівник бажає та може виконувати роботу, а роботодавець може надати роботу, відсутні підстави для призупинення дії трудового договору.

З системного аналізу вказаних норм вбачається, що першочерговим для суду є встановити можливість або відсутність такої можливості у роботодавця надати роботу працівнику.

Як вбачається з матеріалів справи, положенням про Департамент з організації внутрішніх та міжднародних пасажирських перевезень акціонерного товарситва «Українська залізниця» від 21 лютого 2019 року встановлено, що Департамент є структурним підрозділом апарату управління публічного акціонерного товарситва «Українська зілізниця», який виконує завдання та функції передбачені указаним положенням. Основним завданням Департаменту є, зокрема, забезпечення організації, координаця та контроль ефективної ситеми перевезення пасажирів у внутрішньому та у міжнародному сполученнях згідно з діючими правилами перевезень пасажирів, багажу, вантажобагажу та пошти залізничним транспортом України, міжнародними угодами з первезень пасажирів; формування та забезпечення реалізації ефективної політики у внітрішньому та у міжнародному сполученнях, забезпечення якості послуг, що надаються пасажирам на вокзалах і в поїздах (а. с. 71-80).

Позиція представника відповідача щодо неможливості виконувати позивачем роботу ґрунтується у тому числі на тому, що ОСОБА_1 не може виконувати види робіт, які покладені на Департамент, унаслідок критичного зменшення обсягів господарської діяльності насамперед через військову агресію російської федерації проти України, через що АТ «Українська залізниця» було змушене призупинити дію трудового договору з позивачем.

Судом встановлено, що апарат управління ПАТ «Українська залізниця» продовжує функціонувати, виконуючи покладені на нього функції та завдання, у тому числі організовує перевезення пасажирів як у внутрішньому так і у міжнародному сполученнях.

Відповідачем не наведено та не надано достатніх беззаперечних доказів неможливості надання роботодавцем та виконання ОСОБА_1 як працівником відповідної роботи, а відтак і правомірність видання наказу №389/ос від 01 квітня 2022 року, який є свавільним, дискримінаційним, незаконним, та таким, що порушує права позивача на працю та її оплату.

У частині позовної вимоги щодо поновлення на роботі суд зазначає про таке.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини 1 та 2 статті 5 ЦПК України).

Призупинення трудового договору з працівником відповідно до положень статті 13 Закону № 2136-ІХ хоча і не припиняє трудових відносин, і не є звільненням у розумінні положень КЗпП України, проте фактично позбавляє працівника роботи і належного йому заробітку, який би він отримав, коли б працював на своєму робочому місці чи виконував покладені на нього трудові обов`язки.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 грудня 2022 року у справі № 126/2200/20 (провадження № 61-10017св22), зазначено, що: «цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону».

Водночас, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 червня 2020 року у справі № 205/4333/17 (провадження № 61-45345св18) зазначено, що: «судом першої інстанції було встановлено, що відповідач грубо порушив право позивача на працю, оскільки вона майже рік не працювала на підприємстві, не виконувала покладені на неї обов`язки, не отримувала заробітну плату та не була при цьому звільнена, наказу про відсторонення не отримувала, то він дійшов правильного висновку стосовно того, що ефективним способом захисту порушеного права позивача є зобов`язання ПАТ «Державний ощадний банк України» допустити ОСОБА_1 до роботи».

У даній справі суд дійшов до висновку, що призупинення трудових відносин з позивачем відбулось з порушенням вимог закону, а тому спірний наказ слід визнати незаконним та скасувати. Разом з цим, під час такого призупинення дія трудових відносин працівника з роботодавцем не припинялась, тому тут не йдеться про його звільнення з роботи, однак працівник тимчасово не допускається до виконання своїх трудових обов`язків.

Таким чином, ефективним способом захисту порушеного права позивача у цій справі є поновлення з 01 квітня 2022 року дії призупиненого трудового договору з ОСОБА_1 як головним фахівцем відділу розробок та замовлень пасажирських вагонів Департаменту з організації внутрішніх та міжнародних пасажирських перевезень акціонерного товариства «Українська залізниця».

Та обставина, що Департамент з організації внутрішніх та міжнародних пасажирських перевезень рішенням правління акціонерного товариства «Українська залізниця» від 30 грудня 2022 року ліквідовано на правильність указаних вище висновків суду не впливає, оскільки позивач перебуває у трудових відносинах не з Департаметом, а з АТ «Українська залізниця». При цьому, незаконно звільнений працівник не поновлюється на попередній роботі лише тоді, коли повністю ліквідоване підприємство.

У частині вирішення позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд виходить з наступного.

Так, відсутність підстав для призупинення дії трудового договору, а отже застосування положень Закону № 2136-ІХ щодо відшкодування заробітної плати на час призупинення трудового договору надає підстави для захисту прав позивача на отримання заробітної плати шляхом стягнення з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за період з 01 квітня 2022 року по 21 березня 2023 року.

У випадку, якщо наказ буде визнаний незаконним та скасованим, то це на думку суду створить ситуацію, яка як для роботодавця так і для працівника, буде фактичним вимушеним прогулом, викликаним противними діями саме роботодавця.

Середній заробіток за частиною другою статті 235 КЗпП України за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин. Такий висновок застосований Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 08 лютого 2022 року у справі №755/12623/19.

Тому у даному випадку, суд, керуючись ч. 1 ст. 10 ЦПК України та принципом верховенства права, з метою відновлення порушених трудових прав працівника, застосовує за аналогією закону, що передбачено ч. 9 ст. 10 ЦПК України, положення ст.і 235 КЗпП України, якою передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Із довідки про доходи № 316 від 04 серпня 2022 року вбачається, що середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 за лютий 2022 року, березень 2022 року складає 955 грн. 54 коп. (а. с. 25).

Ураховуючи вимоги Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженогопостановою КМУкраїни від 08 лютого 1995 року № 100, із змінами, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за період з 01 квітня 2022 року по 21 березня 2023 року (день розгляду справи судом) у розмірі 241751 грн. 62 коп. з утриманням із цієї суми установлених законодавством України податків та зборів за розрахунком: 955 грн. 54 коп. (середньоденна заробітна плата за лютий, березень 2022 року) х 253 дні (кількість робочих днів за період з 01 квітня 2022 року по 21 березня 2023 року (включно).

При вирішенні справи судом враховуються також положення ст. 81 ЦПК України, відповідно до якої кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі.

Принцип змагальності згідно ст. 12 ЦПК України забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються у разі задоволення позову на відповідача.

Отже, з відповідача АТ «Українська залізниця» на користь позивача ОСОБА_1 необхідно стягнути судовий збір у розмірі 992 грн. 40 коп.

З урахуванням вищевикладеного та керуючись ст. ст. 2, 5, 12, 13, 76, 263, 265, 280, 282, 430 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Наказ акціонерного товариства «Українська залізниця» № 389/ос від 01 квітня 2022 року в частині призупинення з 01 квітня 2022 року дії трудового договору з ОСОБА_1 визнати незаконним та скасувати.

Поновити з 01 квітня 2022 року дію призупиненого трудового договору з ОСОБА_1 головним фахівцем відділу розробок та замовлень пасажирських вагонів Департаменту з організації внутрішніх та міжнародних пасажирських перевезень акціонерного товариства «Українська залізниця».

Стягнути з акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за період з 01 квітня 2022 року по 21 березня 2023 року в розмірі 241751 грн. 62 коп. (двісті сорок одну тисячу сімсот п`ятдесят одну гривню 62 копійки (з утриманням із цієї суми установлених законодавством України податків та зборів).

Стягнути з акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 992 (дев`ятсот дев`яносто дві) гривні 40 копійок.

Допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення дії трудового договору з ОСОБА_1 та виплати йому середнього заробітку за один місяць.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене шляхом подачі до Чернігівського апеляційного суду апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення.

Учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 , РОНКПП НОМЕР_1 , адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_2 ;

відповідач: акціонерне товариство «Українська залізниця», код згідно з , адреса місцезнаходження: 03150, м. Київ, вул. Єжи Гедройця, буд. 5.

Повний текст судового рішення складено 30 березня 2023 року.

Суддя Анатолій КРУПИНА