№ 207/1331/23
№ 2/207/534/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2023 року м. Кам`янське

Баглійський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Юрченко І.М.

при секретарі Сівачук А.А.

за участі:

позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Кам`янське цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності за набувальною давністю,

В С Т А Н О В И В:

Звертаючись до суду з позовною заявою позивачка в обґрунтування заявлених позовних вимог зазначила, що вона з 2010 року проживає у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , що належав ОСОБА_3 на підставі рішення Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 19 листопада 2009 року, але право власності на вищевказаний будинок належним чином він так і не оформив. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер. Відповідач по справі ОСОБА_2 є сином покійного. Він відмовляється від вступу в спадщину на цей будинок, а тому зазначений об`єкт нерухомості на даний час не має власника. Згідно довідки обласного КП «Дніпродзержинське БТІ», дані про реєстрацію права власності на житловий будинок відсутні.

На сьогоднішній день вона проживає в зазначеному будинку, тобто добросовісно та відкрито володіє цим майном більше десяти років. Вона постійно сплачує комунальні послуги за цією адресою. Факт її проживання та факт того, що вона з 2010 року і до цього часу добросовісно та відкрито володіє цим майном можуть підтвердити свідки. Також, вона має оригінали документів на вищевказаний житловий будинок.

На підставі вищевикладеного позивач просив суд визнати за нею ОСОБА_1 право власності за набувальною давністю на будинок АДРЕСА_1 .

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 пояснила суду, що в 2010 році вона приїхала до м. Кам`янське, щоб вступити до технікуму, але не вступила. Її мати була знайома з ОСОБА_4 , яка познайомила їх з ОСОБА_3 . На той момент йому потрібна була допомога по господарству, тому вона переїхала до ОСОБА_3 . Вона доглядала за городом, готувала їсти, прибирала, прала, слідкувала за прийомом ліків ОСОБА_3 , ходила до аптеки йому за ліками та до магазину за продуктами. ОСОБА_3 пообіцяв їй, що вона доглядатиме його, а він відпише на неї будинок. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, а вона залишилась проживати у його будинку, сплачує за комунальні послуги, слідкує за будинком та господарством по теперішній час.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні пояснив, що дійсно ОСОБА_5 проживала у будинку з його батьком, який йому про це повідомив. Він також знав, що ОСОБА_1 оказує його батькові допомогу по господарству, оскільки він сам мешкав в іншому місті у зв`язку з чим допомагати батькові не міг. Проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1 не заперечує.

Свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні пояснила, що вона проживає вже тривалий час, приблизно з 8 років, по АДРЕСА_2 разом з мамою ОСОБА_7 . Вулиця Цимлянська (Ягідна) знаходиться приблизно за 2 хвилини пішки від провул. Привільного, де жив ОСОБА_3 . Він був у поважному віці. Її мати працювала контролером у міськгазі та ходила до ОСОБА_3 знімати показники лічильника.

Також, у її матері є знайома ОСОБА_8 це мати позивачки ОСОБА_9 . Її мати знала, що ОСОБА_3 потребує допомоги, оскільки він неодноразово запитував її чи не знає вона людей, які б погодились з ним проживати та допомагати йому по господарству, тому мати запропонувала це своїй знайомій ОСОБА_10 , а дочка ОСОБА_11 погодилась та переїхала до ОСОБА_3 . Вони там садили город, навели порядок у будинку. Підтверджує, що ОСОБА_1 проживає за адресою: будинок АДРЕСА_1 з 2010 року та по теперішній час.

Свідок ОСОБА_12 в судовому засіданні пояснила, що вона проживає за адресою: АДРЕСА_3 проживав ОСОБА_3 , який потребував допомоги. Вона запропонувала своїй знайомій ОСОБА_13 , щоб її донька ОСОБА_14 , яка приїхала на навчання до м. Кам`янське, стала проживати у ОСОБА_3 , щоб допомагати йому по господарству. В 2010 році ОСОБА_1 переїхала до ОСОБА_3 і по теперішній час проживає в його будинку, займається господарством та сплачує комунальні послуги.

Вона тривалий час працювала контролером у міськгазі та майже кожного місяця ходила до ОСОБА_3 та ОСОБА_9 , щоб зняти показники лічильника. ОСОБА_14 надавала доступ до лічильника і вона бачила, що ОСОБА_14 мешкає у будинку ОСОБА_3 також вона знає, що у ОСОБА_3 було хворе серце і високий тиск, а ОСОБА_14 контролювала його лікування, вимірювала тиск, купувала ліки.

Згідно із ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи на підставі доказів, поданих учасниками справи. В судовому засіданні досліджені всі докази, подані учасниками справи. Клопотання про витребування і дослідження інших доказів до суду не надходило. Суд постановляє рішення на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Виходячи із змісту ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 49 ЦПК України, передбачено, що відповідач має право визнати позов на будь-якій стадії судового процесу.

Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Дослідивши та оцінивши надані докази, у їх сукупності з увагою на їх належність, допустимість та достатність, проаналізувавши доводи, які викладені в позовній заяві і співставивши їх з матеріалами справи, суд встановив наступні обставини та відповідні до них правовідносини.

Судом встановлено, що на підставі рішення Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 19 листопада 2009 року за ОСОБА_3 визнано право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом після ОСОБА_15 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 (ар. с. 10-11, 29-30), але право власності на вищевказаний будинок ОСОБА_3 належним чином не оформив, що підтверджується відповіддю ОКП «Дніпродзержинське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради від 20.08.2018 року за № 1155, згідно з якою зазначено, що відсутні дані про реєстрацію права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 (ар. с. 13).

Відповідно до копії свідоцтва про смерть (ар.с.12) ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно матеріалів спадкової справи №281/20171 заведеної 23.08.2017 року з заявою про прийняття спадщини після померлого25 ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_3 звернувся його син ОСОБА_2 . Інші спадкоємці не зверталися (ар.с.37-57).

Відповідно до акту про підтвердження факту проживання особи № 89/13/1 від 10 травня 2023 року, виданого Квартальним комітетом №13 Південного району м.Кам`янське Дніпропетровської області встановлено, що з 2002року ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_4 мешкав за адресою за адресою: АДРЕСА_1 по дату його смерті ІНФОРМАЦІЯ_5 (ар.с.64).

Відповідно до акту про підтвердження факту проживання особи № 90/13/1 від 10 травня 2023 року, виданого Квартальним комітетом №13 Південного району м.Кам`янське Дніпропетровської області встановлено, що з 2010року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 мешкає за адресою за адресою: АДРЕСА_1 по теперішній час (ар.с.65).

Відповідно до довідки від 10 травня 2023 року за №91/13/1, виданої Квартальним комітетом №13 Південного району м.Кам`янське Дніпропетровської області, за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_1 мешкала разом з ОСОБА_17 на день його смерті ІНФОРМАЦІЯ_5 (ар.с.65).

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Підстави набуття права власності визначені Главою 24 ЦК України. Відповідно до норм ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів та вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 344 ЦК України встановлено, що однією з підстав набуття права власності є набувальна давність. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду.

Набувальна давність визначається, як засіб закріплення майна за суб`єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також в інших ситуаціях. Право власності за набувальною давністю може бути набутим як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі.

Зі змісту ст. 344 ЦК України випливає, що у випадку, якщо є всі підстави вважати, що власник майна тривалий час не виявляє наміру визнати певну річ своєю, він погодився з її втратою - вона може бути визнана власністю фактичного добросовісного володільця. Інститут набувальної давності є одним із первинних способів виникнення права власності, тобто такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ - не базується на попередній власності та відносинах правонаступництва, а базується на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: тривалого, добросовісного, відкритого та безперервного володіння майном як своїм власним. Тривалість володіння передбачає, що має закінчиться визначений у Кодексі строк, що розрізняється залежно від речі (рухомої чи нерухомої), яка перебуває у володінні певної особи, і для нерухомого майна складає десять років. Добросовісне володіння означає, що особа не знала і не повинна була знати, що володіє річчю незаконно. Тому встановлення добросовісності залежить від підстав набуття майна. Відкритість та безперервність володіння теж є необхідними умовами для набуття права власності за набувальною давністю і означають, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, а також те, що протягом означеного в законі строку володілець не вчиняв дій, що свідчили б про визнання ним обов`язку повернути річ власнику, а також йому не пред`являвся правомочною особою позов про повернення майна.

Згідно зі статтею 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито та безперервно володіти нерухомим майном протягом 10 років набуває право власності на це майно за набувальною давністю.

Відповідно до п. 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, правила статті 344 про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим кодексом - з 1 січня 2001 року. Цивільний кодекс України набрав чинності з 1 січня 2004 року та відповідно приписи ст. 344 ЦК України поширюються лише на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року.

Згідно п. 9, 11, 13, 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», особа яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається.

Крім цього, враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК.)

Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК України, а також частини четвертої статті 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності.

У статті 6 Європейської конвенції з прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за ст. 13 на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.

Стаття 1 Протоколу №1 до Європейської конвенції про захист прав і основних свобод людини гарантує право на вільне володіння своїм майном: «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права».

У рішенні від 30 листопада 2004 року у справі «Case of Oneryildis v. Turkey» (справа відкрита за заявою № 48939/99 та розглянута Великою палатою) Європейський суд визнав, що поняття «майно» охоплює не лише річ, яка реально існує (матеріальна складова), але також стосується засобів право домагання (юридична складова), включаючи право вимоги, відповідно до якого особа може стверджувати, що вона має принаймні «законне сподівання» стосовно ефективного здійснення права власності.

Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30 червня 2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності.

Оскільки ОСОБА_1 відкрито заволоділа житловим будинком АДРЕСА_1 , що належав ОСОБА_3 , добросовісність володіння такого майна у даному випадку обумовлена відсутністю будь-яких претензій з боку сина ОСОБА_3 - ОСОБА_2 , та враховуючи те, що доводи позивача належним чином підтверджені у судовому засіданні, вони ґрунтуються на вимогах закону, а тому позов підлягає задоволенню у повному обсязі.

Від стягнення з відповідача судових витрат позивачка відмовилася, про що подала суду відповідну заяву, а отже вони залишаються за позивачем.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 258, 259, 263-265, 268, 315, 316, 319, 352, 354 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності за набувальною давністю, задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , право власності за набувальною давністю на будинок АДРЕСА_1 .

Витрати, пов`язані з розглядом справи у вигляді судового збору у розмірі 1073 грн. 60 коп., покласти на позивача за його згодою.

Рішення може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя І.М. Юрченко