РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2023 року м. Рівне

Рівненський міський суд Рівненської області в складі

головуючого судді Кучиної Н.Г.,

секретаря судового засідання Добровчан К.Ю.,

з участю

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Штогрін В.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Рівне у спрощеному позовному провадженні цивільну справу за позовом 4 територіального вузла Урядового зв"язку Державної служби спеціального зв"язку та захисту інформації України до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про виселення без надання іншого житлового приміщення та усунення перешкод у користуванні приміщенням шляхом зняття з реєстрації за місцезнаходженням 4 територіального вузла Урядового зв`язку, -

ВСТАНОВИВ:
Позивач 4 територіальний вузол урядового зв`язку Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України (далі - 4 ТВУЗ) звернувся до Рівненського міського суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про виселення без надання іншого житлового приміщення та усунення перешкод у користуванні приміщенням шляхом зняття з реєстрації за місцезнаходженням 4 територіального вузла Урядового зв`язку. Крім того, просить судові витрати покласти на відповідачів.

В обґрунтування позову позивач посилається на те, що 4 ТВУЗ Держспецзв?язку є державною організацією (установою, закладом), якому на праві оперативного управління належить нерухоме майно, власником якого є держава, а саме: квартира за адресою: АДРЕСА_1 . ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 ОСОБА_4 отримали спеціальний ордер від 16.02.2017 № 7290 для вселення у надане їм житлове приміщення.

Зазначає, що військовослужбовця ОСОБА_2 звільнено з військової служби відповідно до підпункту «а» пункту 2 (у зв?язку із закінченням строку контракту) частини 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов?язок і військову службу» 31.12.2020 р.

ОСОБА_2 проходив військову службу у період з 28.04.2000 по 20.12.2006 роки у в/ч НОМЕР_1 АДРЕСА_2 , 10 територіальному вузлі урядового зв?язку СБ України (правонаступником зазначених установ - 10 територіальний вузол урядового зв?язку Державної служби спеціального зв?язку та захисту інформації України). В подальшому службу проходив до 31.12.2020 року у 4 ТВУЗ Держспецзв?язку.

Згідно інформації 10 ТВУЗ Держспецзв?язку ОСОБА_2 складом сім?ї три особи перебував на квартирному обліку у 10 ТВУЗ Держспецзв?язку з 21.11.2000 по 08.10.2003 та знятий з черги на поліпшення житлових умов у зв?язку з отриманням житлової площі. Згідно довідки з попереднього місця служби про те чи утримував (здавав) житлову площу від 24.05.2022 № 28 ОСОБА_2 отримав житлову площу: двокімнатну квартиру, житловою площею 27.34 м кв. за адресою: АДРЕСА_3 , зазначену квартиру не здавав.

При обстеженні службового житлового приміщення за адресою АДРЕСА_4 ?язку було виявлено, що у зазначеному приміщені проживає стороння особа, а саме ОСОБА_6 , а ОСОБА_2 та члени його сім?ї під час обстеження були відсутні. Зі слів сусідів відповідачі не проживають у службовому житловому приміщенні понад рік.

4 ТВУЗ Держспецзв?язку повідомив відповідачів щодо вивільнення службового житлового приміщення у добровільному порядку. Крім того, зазначають, що 01.09.2022 позивач повідомляв, відповідачів про зняття з квартирного обліку 4 ТВУЗ Держспецзв?язку, однак поштовим відділенням лист повернуто у зв`язку із закінченням строку зберігання, що підтверджує відсутність відповідачів за місцем реєстрації (проживання).

Станом на час подання позовної заяви місце проживання відповідачів невідомо.

Оскільки, за адресою АДРЕСА_1 відповідачі не проживають, а основний квартиронаймач не проходить військову службу, не належить до особового складу 4 ТВУЗ Держспецзв?язку, не є членом сім?ї військовослужбовця Держспецзв?язку - реєстрація відповідачів за місцезнаходженням державної власності в особі Адміністрації Держспецзв?язку порушує законні права та інтереси 4 ТВУЗ Держспецзв`язку.

Просить виселити без надання іншого житлового приміщення ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 із службового житлового приміщення, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 та усунути перешкоди у користуванні власністю 4 ТВУЗ Держспецзв`язку за адресою АДРЕСА_1 , шляхом зняття з реєстрації ОСОБА_2 , ОСОБА_7 ,

ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .

Від представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Штогрін В.С. надійшов відзив на позов, в якому представник відповідача вказує, що позовні вимоги не визнає, просить відмовити в їх задоволенні в повному обсязі. Зазначає, що із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 під час проходження військової служби у 4 ТвУ3 разом із сім`єю вселилися у службову квартиру АДРЕСА_5 на підставі наказу начальника 4 територіального вузла урядового зв`язку Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України від 28.11.2016 р. № 32, рішення виконавчого комету Рівненської міської ради № 15 від 14.02.2017 р. та службового ордеру № 7290 від 16.02.2017 року.
Вказані наказ, рішення, та службовий ордер не скасовувались, недійсними у встановленого законом порядку не визнавались. Таким чином, законність набуття ОСОБА_2 та членами його сім?ї права на спірне житлове приміщення у встановленому законом порядку не спростовано.
Відповідачі з 2017 року проживають у квартирі
АДРЕСА_5 , зареєстровані за цією адресою, на момент подання позову про виселення іншого житла не мають.
ОСОБА_2 має загальний страховий стаж - 35 років
02 місяці 19 днів рік, із яких військова служба в календарному обчисленні складає 20 років 08 місяців 03 дні.
Відповідно до наказу Голови Державної служби спеціального зв?язку та захисту інформації України «Про особовий склад» № 656-ос від 15.12.2020 року ОСОБА_2 звільнений в запас Збройних Сил України за статтею 26 частиною 5 пунктом 2 підпункту "а" Закону України "Про військовий обов?язок і військову службу" (у зв?язку із закінченням строку контракту); виключено із списків особового складу 4 територіального вузла урядового зв?язку Державної служби спеціального зв?язку та захисту інформації України з направленням останнього на військовий облік до Рівненського об? ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Враховуючи те, що ОСОБА_2 після звільнення у запас до міста Рівне, подальше перебування його на військовому обліку у Рівненському ОМТЦКСП, та оцінюючи в контексті положень статті 8 Конвенції пропорційність можливого виселення відповідачів відповідній легітимній меті, вважає відсутні законні та обґрунтовані підстави для задоволення позову про виселення із службового жилого приміщення без надання іншого жилого приміщення.
Також вважає, що позовні вимоги про зняття відповідачів з реєстраційного обліку задоволенню не підлягають, оскільки є похідними від вимог про виселення.
У позовній заяві позивач вказує, що під час проходження військової служби ОСОБА_2 у 2000-х роках вже отримував житлову площу: двокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_3 та зазначену квартиру не здавав.
Вказує, що даний факт не в повній мірі відповідає дійсності, оскільки, як вбачається із протоколу № 18 від 30.09.2004 року засідання житлової комісії військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_2 було дозволено здійснити обмін житла із ОСОБА_8 .
Також зазначає, що отримання службового житла за попереднім місцем військової служби, яке не було зареєстровано за ОСОБА_2 на праві власності, жодним чином не впливає на законність його вселення, проживання та право проживати й надалі у квартирі АДРЕСА_5 .
Твердження позивача про те, що відповідач ОСОБА_2 та його сім?я не проживають у квартирі АДРЕСА_5 не відповідають дійсності -
ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 постійно проживають у квартирі АДРЕСА_5 , використовують та оплачують комунальні послуги, іншого житла не мають.
Вважає, що ОСОБА_2 має вислугу військової служби 20 років 08 місяців 03 дні, тобто позивач зобов`язаний надати йому та його сім`ї житло для постійного проживання.
Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала з підстав викладених у позові.

Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Штогрін В.С. в судовому засіданні заперечила проти позову, з підстав, викладених у відзиві та письмових поясненнях. Додатково вказала, що житло в смт. Понінка Полонського району було приватизовано матірю дружини ОСОБА_2 , просить суд звернути увагу на те, що із долучених документів вбачається, що рішення № 451 про передачу квартири у власність ОСОБА_9 в АДРЕСА_6 було видано 26 грудня 2006 року виконавчим комітетом Понінківської селищної ради, тобто житло не перебувало у відомстві в/ч НОМЕР_1 , будь-які документи, що свідчили б про передачу житла із відомства в/ч НОМЕР_1 у комунальну власність відсутні.

На час винесення вказаного вище рішення ОСОБА_2 та члени його сім?ї уже перебували в м. Рівне, ОСОБА_2 з 20.12.2006 року приступив до виконання обов?язків начальника служби пального і мастильних матеріалів тилу 4 ТВУЗ Служби безпеки України. Яким чином та на підставі яких документів відбулася передача вказаної квартири у власність іншій особі ОСОБА_2 невідомо.

Відповідачі ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , будучи повідомленими про день, час та місце слухання справи належним чином, в судове засідання не з`явилися, про час і місце судового засідання повідомлялися належним чином.

Заслухавши учасників процесу, дослідивши письмові матеріали по справі, та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст.15, 16 ЦК України, ст. 4, 5 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, і має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно з ст.12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Позивач в позові зазначає, що 4 територіальний вузол урядового зв`язку Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України (далі - 4 ТВУЗ Держспецзв`язку) є територіальним підрозділом, який входить до загальної структури Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, що утворений Адміністрації Держспецзв`язку у межах загальної структури, чисельності особового складу Держспецзв`язку і виділених коштів для забезпечення виконання покладених на Держспецзв`язок завдань.

Відповідно до пп. 24, п. 2, розділу 2 Положення про 4 територіальний вузол урядового зв`язку Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, затвердженого наказом Адміністрації Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України від 17.01.2022 № 27, 4 ТВУЗ Держспецзв`язку відповідно до покладених на нього завдань... «забезпечує цільове використання, ефективну експлуатацію та утримання земельних ділянок, адміністративних і господарських будівель, стаціонарних технічних засобів та інженерних споруд, інших об`єктів, у тому числі комунального призначення, та іншого майна, що перебувають в оперативному управлінні територіального вузла.»

На підставі витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права віл 30.11.2020 індексний номер витягу 234755657 квартира загальною площею 88,2 кв.м, за адресою АДРЕСА_1 перебуває на праві оперативного управління, а саме Правокористувачем - є 4 територіальний вузол урядового зв?язку Державної служби спеціального зв?язку та захисту інформації України, власником є Держава України в особі Адміністрації Державної служби спеціального зв?язку та захисту інформації України.
Зі спеціального ордеру від 16.02.2017 № 7290 вбачається, що ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 ОСОБА_4 отримали право на зайняття житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 12).
З дослідженої в судовому засіданні витягу з наказу № 656-ос від 15.12.2020 року вбачається, що військовослужбовця ОСОБА_2 звільнено з військової служби відповідно до підпункту «а» пункту 2 (у зв?язку із закінченням строку контракту) частини 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов?язок і військову службу» від 31.12.2020 р. (а.с. 13).

За змістом статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.
Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них (стаття 379 Цивільного кодексу України).
Частиною першою статті 118 Житлового кодексу Української РСР (далі ЖК Української РСР) встановлено, що службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службовихих рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири.
На підставі рішення про надання службового жилого приміщення виконавчий комітет районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення у надане службове жиле приміщення (частина перша статті 122 ЖК Української РСР).
У відповідності до статті 123 ЖК Української РСР порядок користування службовими жилими приміщеннями встановлюється, зокрема, цим Кодексом та іншими актами законодавства. До користування службовими жилими приміщеннями застосовуються правила про договір найму жилого приміщення, крім правил, передбачених статтями 73 - 76, 79 - 83, 85, 90, частиною шостою статті 101, статтями 103 - 106 цього Кодексу.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначає Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Згідно із статтею 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у межах норм і відповідно до вимог, встановлених Житловим кодексом Української РСР, іншими законами, в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Військовослужбовці (крім військовослужбовців строкової служби) та члени їх сімей, які проживають разом з ними, забезпечуються службовими жилими приміщеннями, що повинні відповідати вимогам житлового законодавства.
Порядок забезпечення військовослужбовців і членів їх сімей жилими приміщеннями визначаються постановою Кабінету Міністрів України, зокрема, постановою від 03 серпня 2006 року № 1081 «Про затвердження Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями» (далі Порядок), Інструкцією про організацію забезпечення житловими приміщеннями в Державній прикордонній службі України, затвердженої наказом Адміністрації Держприкордонслужби України від 20 грудня 2007 року № 1040, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 11 січня 2008 року за № 16/14707 (далі Інструкція).
Військовослужбовці та члени їх сімей, які проживають разом з ними, за відсутності у них за місцем проходження служби житла для постійного проживання забезпечуються службовими житловими приміщеннями (пункт 7 Порядку).
Схожі за змістом положення містяться у пунктах 2.1, 2.6 Інструкції.
У відповідності до вимог пункту 26 Порядку, військовослужбовці, які перебувають на обліку, у разі переміщення по військовій службі, пов`язаного з переїздом до іншого гарнізону (в іншу місцевість), зараховуються на облік за новим місцем служби разом з членами їх сімей із збереженням попереднього часу перебування на обліку, а також у списках осіб, що користуються правом першочергового або позачергового одержання житла.
У разі переміщення військовослужбовців по службі, пов`язаного з переїздом в іншу місцевість, службові жилі приміщення, які вони займали за попереднім місцем служби, підлягають звільненню, якщо інше не передбачене законодавством (пункт 19 Порядку).
Судом встановлено, що ОСОБА_2 під час проходження військової служби у 4 ТВУ3 разом із сім`єю вселилися у службову квартиру АДРЕСА_5 на підставі наказу начальника 4 територіального вузла урядового зв`язку Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України від 28.11.2016 р. № 32, рішення виконавчого комету Рівненської міської ради № 15 від 14.02.2017 р. та службового ордеру № 7290 від16.02.2017 року (а.с. 71, 72).
Вказані наказ, рішення, та службовий ордер не скасовувались, недійсними у встановленого законом порядку не визнавались. Таким чином, законність набуття ОСОБА_2 та членами його сім?ї права на спірне житлове приміщення у встановленому законом порядку не спростовано.
Відповідачі з 2017 року проживають у квартирі
АДРЕСА_5 , зареєстровані за цією адресою, на момент подання позову про виселення іншого житла не мають.
Згідно біографічної довідки ОСОБА_2 слідує, що останній проходив військову службу у період з 28.04.2000 по 20.12.2006 роки у в/ч НОМЕР_1 АДРЕСА_2 , 10 територіальному вузлі урядового зв?язку СБ України (правонаступником зазначених установ - 10 територіальний вузол урядового зв?язку Державної служби спеціального зв?язку та захисту інформації України). В подальшому службу проходив до 31.12.2020 року у 4 ТВУЗ Держспецзв?язку (а.с. 14).

Відповідно до інформації 10 ТВУЗ Держспецзв?язку від 24.05.2022 року № 29 ОСОБА_2 складом сім?ї три особи перебував на квартирному обліку у 10 ТВУЗ Держспецзв?язку з 21.11.2000 по 08.10.2003 та знятий з черги на поліпшення житлових умов у зв?язку з отриманням житлової площі (а.с. 17).

Позивач вказує, що під час проходження служби ОСОБА_10 у 2000-х роках вже отримував житлову площу: двокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_3 та зазначену квартиру не здавав.
Згідно довідки з попереднього місця служби про те чи утримував (здавав) житлову площу від 24.05.2022 № 28 вбачається, що ОСОБА_2 отримав житлову площу: двокімнатну квартиру, житловою площею 27.34 м. кв. за адресою: АДРЕСА_3 , зазначену квартиру не здавав (а.с. 16).

Як вбачається із протоколу № 18 від 30.09.2004 року засідання житлової комісії військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_2 було дозволено здійснити обмін житла із ОСОБА_8 (а.с. 117).
З долученого позивачем листа 10 ТВУЗ Держспецзв"язку на запит №55/03 від 03.02.2023 вбачається, що дійсно ОСОБА_2 було дозволено здійснити обмін житла за адресою: АДРЕСА_3 , яке не було ним приватизоване. Дану квартиру ОСОБА_2 обміняв на квартиру розташовану за адресою: АДРЕСА_6 . Жодної з вище наданих квартир при переїзді до нового місця служби ОСОБА_2 до 10 ТВУЗ Держспецзв"язку не здавав (а.с. 134).
Тобто жодним чином ОСОБА_2 здати квартиру за адресою АДРЕСА_3 , яка була передана військовослужбовцю ОСОБА_8 і не міг.
Таким чином, в судовому засіданні належними та допустимими доказами не підтверджено, що ОСОБА_2 разом зі своєю сім"єю отримував у власність будь-яке житло, під час проходженням військової служби.
Натомість судом безспірно встановлено, що дозвіл на обмін житла за адресою: АДРЕСА_3 на квартиру АДРЕСА_7 відбувся зі згоди військової частини НОМЕР_1 на підставі протоколу № 18 від 30 вересня 2004 року (а.с. 117), оскільки така квартира перебувала в оперативному управлінні військової частини НОМЕР_1 .
Крім того, з оглянутої в судовому засіданні довідки № 580 від 10.11.2006 року, виданої КП «Бердичівське міжміське бюро технічної інвентаризації» вбачається, що на квартиру за адресою: АДРЕСА_3 на праві власності за ОСОБА_2 та членами його сім"ї не зареєстровано(а.с. 118).

Також, з долученої адвокатом Штогрін В.С. довідки 10 ТВУЗ від 01.02.2007 року № 51 вбачається, що за ОСОБА_2 право власності на нерухоме майно в смт. Миропіль не зареєстровано (а.с. 119).
З відповіді КП «Бердичівське міжміське бюро технічної інвентаризації» № 93 від 23.02.2023 року вбачається, що за адресою проживання батька відповідача, ОСОБА_11 ( АДРЕСА_8 ) право власності за ОСОБА_12 та членами його сім?ї не зареєстровано, що додатково свідчить про відсутність іншого придатного для життя житла як у ОСОБА_2 так і у членів його сім?ї (а.с. 157).

Натомість з вказаної відповіді вбачається, що станом на 31.12.2012 року право власності на нерухоме майно за адресою АДРЕСА_8 зареєстровано за ОСОБА_11 (батько відповідача ОСОБА_2 ) 52/100 ідеальних частин житлового будинку на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом.

Однак, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, що вказана частка в житлі батька ОСОБА_2 є придатною до проживання.

Разом з тим, з акту від 14.02.2023 року, складеного на предмет обстеження фактичного проживання ОСОБА_4 (мати ОСОБА_2 ) в АДРЕСА_8 вбачається, що ОСОБА_4 знаходилася за вищевказаною адресою з її слів тимчасово, тому що зареєстрована в АДРЕСА_1 (а.с. 153 зворот).

Таким чином, на час проходження військової служби ОСОБА_2 у 4 ТВУЗ відповідачу було достеменно відомо, що жодного житла в смт. Миропіль Житомирського (Романівського) району Житомирської області у власності, користуванні чи утриманні ОСОБА_2 та членів його сім"ї не перебуває.

Крім того, посилання позивача на те, що житло в смт. Понінка Полонського району було приватизоване матір"ю дружини ОСОБА_2 свідчить проте, що ОСОБА_2 зобовязаний був його здати вказане житло установі, яка була йому надана, суд не приймає до уваги, з огляду на таке.

Так, відповідачем не заперечується той факт, що з жовтня 2004 року по грудень 2006 року ОСОБА_2 разом із сім`єю проживав за адресою: АДРЕСА_6 .

Із долучених позивачем доказів, а саме листа КП Полонської міської об`єднаної територіальної громади «БТІ» № 34 від 08.02.2023 р. вбачається, що згідно архівних даних і реєстрових книг в «КП БТІ» наявна наступна інформація щодо приватизації і реєстрації права власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_6 : ОСОБА_9 - на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, видане Понінківською селищною радою 23.10.2007 р. на підставі рішення виконкому Понінківської селишної ради № 451 від 26.12.2006 р.;
ОСОБА_13 - па підставі договору купівлі-пролажу, посвідченого приватним нотаріусом Полонського нотокругу 25.09.2009 р., в реєстрі № 1744, по якому ОСОБА_14 продала для ОСОБА_13 АДРЕСА_9 ;
ОСОБА_15 - 1/1 част. на підетаві договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Полонського нотокругу 14.07.2012 р. в ресстрі № 1418, по якому ОСОБА_13 подарувала для ОСОБА_15 кв. № 24 (а.с. 149).
З вищевказаного листа вбачається, що приватизація і реєстрація права власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_6 за ОСОБА_9 (мати дружини ОСОБА_2 ) відбулася на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, видане Понінківською селищною радою 23.10.2007 р. на підставі рішення виконкому Понінківської селишної ради № 451 від 26.12.2006 р.
Разом з тим, з оглянутої в судовому засіданні довідки № 114 від 25 січня 2023 року, виданої Понінківської селищної ради вбачається, що ОСОБА_2 разом з дружиною ОСОБА_5 та донькою ОСОБА_3 не приймали участі в приватизації квартири АДРЕСА_7 (а.с. 120).
Крім того, рішення № 451 про передачу квартири у власність ОСОБА_9 в АДРЕСА_6 було видано 26 грудня 2006 року виконавчим комітетом Понінківської селищної ради.

Між тим, на час винесення вказаного вище рішення ОСОБА_2 та члени його сім?ї уже перебували в м. Рівне, оскільки ОСОБА_2 з 20.12.2006 року приступив до виконання обов?язків начальника служби пального і мастильних матеріалів тилу 4 ТВУЗ Служби безпеки України.

Таким чином, суд зауважує, що на підставі яких документів відбулася передача вказаної квартири у власність іншій особі матеріали справи не містять.

Враховуючи вищевикладене, та те, що ОСОБА_2 разом з дружиною ОСОБА_5 та донькою ОСОБА_3 не приймали участі в приватизації квартири АДРЕСА_7 , тому вважати, що за ОСОБА_2 рахується вказане житло немає підстав.
Так, позивач як у позові так і долучених до матеріалів справи поясненнях вказує на існуючий обов?язок ОСОБА_2 здати займану квартиру до установи, що її надала, проте не надає суду жодного документу, що засвідчив би у кого саме і на підставі яких документів на час переведення ОСОБА_2 із смт. Понінка до м. Рівне перебувала у відомстві квартира в смт. Понінка Полонського району Хмельницької області.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Згідно зі ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Статтею 78 ЦПК України встановлено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до вимог ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Частинами 1, 5 і 6 статті 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Аналізуючи зібрані у справі докази, суд дійшов висновку, що позивачем не надано жодного документу, що свідчив би про обов?язок ОСОБА_2 «здати» квартиру АДРЕСА_10 до того чи іншого відомства також не надано жодного документу, що 10 ТВУЗ, як правонаступник, отримав у відомство зазначену квартиру, а відтак дана квартира повинна була бути здана саме цій організації, а тому підстави вважати, що відповідач забезпечений житлом відсутні.

Доводи позивача на те, що під час проходження військової служби ОСОБА_2 у 2000 -х роках вже отримував житло в смт. Миропіль Житомирського району Житомирської області, не спростовують висновків суду, оскільки ОСОБА_2 був забезпечений службовим житловим приміщенням у м. Рівне у 2017 році у встановленому законом порядку на підставі наказу начальника 4 територіального вузла урядового зв`язку Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України від 28.11.2016 р. № 32, рішення виконавчого комету Рівненської міської ради № 15 від 14.02.2017 р. та службового ордеру № 7290 від16.02.2017 року.
Крім того, твердження позивача про те, що відповідач ОСОБА_2 та його сім?я не проживають у квартирі АДРЕСА_5 , суд не бере до уваги, оскільки вказане спростовується долученими квитанціями про оплату комунальних послуг, якими вони користуються, що свідчить про те, що іншого житла відповідачі не мають.
Що стосується акту обстеження житлових умов позивача від 29.09.2022
року, то суд звертає увагу, що він підписаний особами, що пов?язані із позивачем трудовими відносинами, а відтак факти, що ними посвідчені суд оцінює критично, крізь призму залежності даних осіб від 4 територіального вузла урядового зв?язку Державної служби спеціального зв?язку та захисту інформації України.
Згідно п. 3.16 Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 30.11.2011 № 737, особа, звільнена з військової служби, яка має вислугу менше ніж 10 років, підлягає виселенню зі службового жилого приміщення з усіма членами сім`ї, які з нею проживають, крім випадків, передбачених чинним законодавством.
Як вбачається із наказу № 656-ос від 15.12.2020 року про звільнення ОСОБА_2 , його вислуга років станом на 31.12.2020 року перевищує зазначений десятирічний термін і складає 35 рік 02 місяці 19 днів (а.с. 13), а тому на нього не поширюється дія вищевказаного пункту Інструкції.
Пунктом 3.14 Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 30.11.2011 № 737 передбачено, що військовослужбовець, особа, звільнена з військової служби, та члени його сім`ї зобов`язані у двомісячний строк звільнити займане ними службове жиле приміщення в разі одержання житла для постійного проживання або вибуття для виконання службових обов`язків за кордон разом із членами сім`ї.
Як встановлено судом, відповідач із членами своєї сім`ї після отримання спірної службової квартири у лютому 2017 року не отримував іншого службового житла у Рівненському гарнізоні.
Враховуючи наведені обставини справи у взаємозв`язку, норми закону, якими вони врегульовані, суд приходить до переконання про відсутність правових підстав для виселення відповідача та членів його сім`ї із займаного службового житлового приміщення.
Відповідно до частини четвертої статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Згідно з частинами першою та другою статті 109 ЖК Української РСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.
Робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення (стаття 124 ЖК Української РСР).
Відповідно до статті 125 ЖК Української РСР без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено:
- осіб з інвалідністю внаслідок війни та інших осіб з інвалідністю з числа військовослужбовців, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії або каліцтва, що їх вони дістали при захисті СРСР чи при виконанні інших обов`язків військової служби, або внаслідок захворювання, зв`язаного з перебуванням на фронті; учасників Другої світової війни, які перебували у складі діючої армії; сім`ї військовослужбовців і партизанів, які загинули або пропали безвісти при захисті СРСР чи при виконанні інших обов`язків військової служби; сім`ї військовослужбовців; осіб з інвалідністю з числа осіб рядового і начальницького складу органів Міністерства внутрішніх справ СРСР, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії або каліцтва, що їх вони дістали при виконанні службових обов`язків;
- осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років;
- осіб, що звільнені з посади, у зв`язку з якою їм було надано жиле приміщення, але не припинили трудових відносин з підприємством, установою, організацією, які надали це приміщення;
- осіб, звільнених у зв`язку з ліквідацією підприємства, установи, організації або за скороченням чисельності чи штату працівників;
- пенсіонерів по старості, персональних пенсіонерів; членів сім`ї померлого працівника, якому було надано службове жиле приміщення; осіб з інвалідністю внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання I і II груп, осіб з інвалідністю I і II груп з числа військовослужбовців і прирівняних до них осіб та осіб рядового і начальницького складу Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України;
- одиноких осіб з неповнолітніми дітьми, які проживають разом з ними.
Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997, закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Правова позиція Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі, крім інших прав, право на повагу до її житла. Це право охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.
Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).
Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.
У §§ 40-44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI (витяги).
Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, § 50).
Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. рішення від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, § 47).
Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, § 56, ECHR 2009-...). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення від 27 травня 2004 р. у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, § 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», зазначене вище, § 60). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» (Stankova v. Slovakia), заява № 7205/02, § 60-63; зазначене вище рішення в справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», § 50; рішення від 15 січня 2009 р. у справі «Косіч проти Хорватії» (Cosic v. Croatia), заява № 28261/06, § 21-23; та рішення від 22 жовтня 2009 р. у справі «Пауліч проти Хорватії» (Paulic v. Croatia), заява № 3572/06, § 42-45). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy) [ВП], заява № 33202/96, п. 110, ECHR 2000-I).
Європейський суд з прав людини у рішенні від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 19009/04, § 41) вказав, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла.

Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті.
Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.
Враховуючи те, що ОСОБА_16 після звільнення у запас до міста Рівне, виключено із списків особового складу 4 територіального вузла урядового зв?язку Державної служби спеціального зв?язку та захисту інформації України з направленням останнього на військовий облік до Рівненського об? ІНФОРМАЦІЯ_1 та зважаючи на відсутність будь - якого житла зареєстрованого на праві власності за ОСОБА_2 та те, що позивачем не доведено існування нагальної суспільної потреби у виселенні або обгрунтованості такого виселення для цілей статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та оцінюючи в контексті положень статті 8 Конвенції пропорційність можливого виселення відповідачів відповідній легітимній меті, суд приходить до висновку, що відсутні законні та обґрунтовані підстави для задоволення позову про виселення із службового жилого приміщення без надання іншого жилого приміщення.
Позовні вимоги про зняття відповідачів з реєстраційного обліку також задоволенню не підлягають, оскільки є похідними від вимог про виселення.
Оскільки позивачу відмовлено в задоволенні позову, то судовий збір покладається на позивача, оскільки відповідно до ст. 141 ЦПК України стягненню з відповідача у такому випадку судові витрати не підлягають.
Керуючись ст.ст. 3, 12, 13, 81, 141, 259, 263-265, 280-282, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:
В задоволенні позовних вимог 4 територіального вузла Урядового зв"язку Державної служби спеціального зв"язку та захисту інформації України до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про виселення без надання іншого житлового приміщення та усунення перешкод у користуванні приміщенням шляхом зняття з реєстрації за місцезнаходженням 4 територіального вузла Урядоого зв`язку - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, безпосередньо до Рівненського апеляційного суду або через Рівненський міський суд. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:
Позивач - 4 територіальний вузол урядового зв`язку Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України (4 ТВУЗ), , місцезнаходження: АДРЕСА_11 .

Відповідачі:

ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса проживання: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_5 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса проживання: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_4 , адреса проживання: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_4 , РНОКПП НОМЕР_5 , адреса проживання: АДРЕСА_1 .

Повний текст рішення виготовлений 29 березня 2023 року

Суддя Рівненського міського суду

Рівненської області Н.Г. Кучина