ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4110/23 Справа № 211/5539/17 Суддя у 1-й інстанції - Ткаченко С. В. Суддя у 2-й інстанції - Кішкіна І. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2023 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Кішкіної І.В.,

суддів Агєєва О.В., Корчистої О.І.,

за участю секретаря судового засідання Шумило І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу №211/5539/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права особистої приватної власності на нерухоме майно та виселення, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_3 , на рішення Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07 червня 2022 року (суддя Ткаченко С.В.),

в с т а н о в и в :

У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_2 про визнання права особистої приватної власності на нерухоме майно та виселення, мотивуючи свої вимоги тим, що у 2004 році вона замовила проект обґрунтування площі земельної ділянки для будівництва житлового будинку, у 2005 році вона отримала погодження виділення земельної ділянки площею 800 кв.м для будівництва житлового будинку, акт вибору земельної ділянки під будівництво, погоджено місце розташування житлового будинку. У 2006 році було затверджено містобудівне обґрунтування щодо розміщення індивідуального житлового будинку по АДРЕСА_1 . 30 січня 2007 року Криворізьким міським управлінням земельних ресурсів було погоджено проект відведення земельної ділянки, а рішенням Криворізької міської ради № 1869 від 17 жовтня 2007 року затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надано в оренду земельну ділянку для будівництва житлового будинку. Після здійснення необхідних дій та отримання документів вона збудувала спірний житловий будинок за спільні кошти її та її батьків, а рішенням виконавчого комітету Довгинцівської районної у місті ради № 202 від 16 квітня 2010 року було вирішено видати на її ім`я свідоцтво про право власності на житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 квітня 2010 року вона отримала свідоцтво про право власності, яке було зареєстровано Комунальним підприємством «Криворізьке бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради 05 травня 2010 року. Вважає, що нею особисто, а також завдяки матеріальній та фізичній допомозі її батьків, було здійснено всі необхідні дії щодо будівництва та оформлення права власності на спірний житловий будинок. Проте, кінцевий етап оформлення права власності на нерухоме майно, тобто отримання свідоцтва про право власності прийшовся на період часу, коли вона вже перебувала у шлюбі, укладеному з відповідачем 20 вересня 2008 року. Відповідач не приймав участі у будівництві спірного житлового будинку, немає до нього ніякого відношення. Просила суд визнати житловий будинок з господарчими побудовами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , її особистою приватною власністю.

Відповідач ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, посилаючись на те, що 20 вересня 2008 року він уклав шлюб з ОСОБА_1 . Однак, ще до цього, він з позивачкою з 2007 року перебували у фактичних шлюбних відносинах, мешкали разом в квартирі за адресою: АДРЕСА_3 . Загалом сторони мешкали більше десяти років разом. 06 січня 2016 року шлюб було розірвано. Після розірвання шлюбу він мешкає у спірному житловому будинку. Після здійснення необхідних дій та отримання документів було збудовано житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 . У період з 2008 року до 2010 рік за спільні кошти сім`ї було збудовано коробку будинку без внутрішнього оздоблення. Під час будівництва він займав високооплачувану посаду у Товаристві з обмеженою відповідальністю «Вагоноремонт», а також займався підприємницькою діяльністю, мав особисті кошти, набуті до шлюбу. За час шлюбу з 2010 року до 2016 року у будинку було проведено внутрішні роботи та оздоблення, проведено електрику, газ, встановлено опалювальну систему та охоронну систему відеоспостереження. Незважаючи на факт оформлення свідоцтва про право власності на нерухоме майно на ім`я позивачки ОСОБА_1 , вважав, що воно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, оскільки набуто за спільні кошти та внаслідок докладання спільних зусиль подружжя. За час його шлюбу з позивачкою подружжям було придбано у власність автомобіль «Ниссан Жук» номерний знак НОМЕР_1 . На теперішній час автомобіль знаходиться у користуванні ОСОБА_1 . Вважає, що частки подружжя у праві спільної сумісної власності на нерухоме майно та автомобіль є рівними. Просив суд визнати за ним право власності на 1/2 частку житлового будинку з господарчими побудовами, на 1/2 частку автомобіля «Ниссан Жук» номерний знак НОМЕР_1 .

Ухвалою Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 лютого 2019 року позов ОСОБА_1 та зустрічний позов ОСОБА_2 об`єднано в одне провадження для спільного розгляду.

Ухвалою Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 липня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_2 про поділ майна подружжя в частині поділу автомобіля «Ниссан Жук» номерний знак НОМЕР_1 залишено без розгляду.

Рішенням Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07 червня 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права особистої приватної власності на нерухоме майно відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя задоволено.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 298,7 кв.м, житловою площею 130,1 кв.м, на земельній ділянці площею 0,0800 га.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 298,7 кв.м, житловою площею 130,1 кв.м, на земельній ділянці площею 0,0800 га.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 25 жовтня 2022 року рішення Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07 червня 2022 року скасовано та ухвалено нове судове рішення. Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права особистої приватної власності на нерухоме майно задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на житловий будинок з господарчими побудовами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 . У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 лютого 2023 року скасовано постанову Дніпровського апеляційного суду від 25 жовтня 2022 року, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

З рішенням суду першої інстанції від 07 червня 2022 року не погодилась позивачка ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_3 , та оскаржила його в апеляційному порядку, в апеляційній скарзі просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити, визнати за позивачкою право особистої приватної власності на житловий будинок з господарчими спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що рішення суду першої інстанції є незаконним і необґрунтованим, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права, невідповідністю висновків суду, викладених у рішенні суду, обставинам справи. Зазначає, що твердження відповідача про те, що він з позивачкою проживав однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 2007 року, не мають жодних правових наслідків, оскільки відповідач в період з 07 вересня 2007 по 13 травня 2008 року перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 . Вимоги про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю до реєстрації шлюбу сторонами у справі не заявлялись. Вказує, що фактично підготовка до будівництва спірного житлового будинку позивачкою ОСОБА_1 була розпочата у 2004 році, тобто за кілька років до її знайомства з відповідачем. Процес будівництва домоволодіння, починаючи з подання заяви на виділення земельної ділянки і розробки проектів землеустрою, будівництва житлового будинку, водо-газо-енергозабезпечення, придбання будівельних матеріалів, безпосередньо самі будівельні роботи, закінчуючи підписанням акту введення житлового будинку в експлуатацію і державної реєстрації права власності на домоволодіння, відбувалися виключно за кошти позивачки, зароблені нею до укладення шлюбу з відповідачем, а будівельні матеріали були придбані коштом її батьків і подаровані позивачці. Вважає доведеним належними і допустимими доказами, що спірний будинок побудований виключно за особисті кошти позивачки ОСОБА_1 , а тому він є її особистою приватною власністю. Зазначає, що журнал авторського нагляду ПП «Арх-студія» і висновок експерта №65/19 від 28 жовтня 2019 року засвідчують той факт, що станом на день реєстрації шлюбу між сторонами вже був завершений будівництвом перший поверх спірного будинку з фундаментом, гараж, сарай, душ, вбиральня, огорожа, а також були збудовані каналізація, водопостачання, електропостачання, що унеможливлює набуття вказаного майна статусу спільного майна подружжя. Висновок суду першої інстанції про високі доходи відповідача ОСОБА_2 під час будівництва спірного будинку у 2008-2009 роках не відповідає фактичним обставинам справи, оскільки наявними у справі доказами доведено, що у період з 4-го кварталу 2008 року по 2-й квартал 2010 року включно, загальні доходи відповідача склали 27261,48 грн., у тому числі: 2008 рік - 2786,26 грн; 2009рік - 12384,82 грн; 2010 рік - 11090,40 грн. Згідно висновку судової оціночно-будівельної експертизи №61/19 від 16 жовтня 2019 року вартість спірного домоволодіння без урахування вартості земельної ділянки станом на час складення висновку складає 927934,00 грн, що відповідає 37438,19 доларам США (по курсу НБУ 24.785759 за 1 долар США). При цьому, відповідачем не надано жодного належного і допустимого доказу, що ним в це будівництво були вкладені будь-які кошти або його особиста праця (наприклад квитанції щодо сплати за придбання будівельних матеріалів, щодо сплати за виконані проекти, а також фактичні будівельні роботи, щодо сплати за отримання дозволів, проектування мереж постачання газу, електричної енергії, води, водовідведення і її підключення, щодо оплати послуг по введенню будинку в експлуатацію, оформлення дозвільних і реєстраційних документів тощо). В той час, як позивачкою долучено до справи ряд документів, які підтверджують факт фінансування нею і її батьками особистими грошовими коштами будівництва спірного будинку. Крім того, 29 січня 2008 року позивачка зі свого особового банківського рахунку, який було відкрито в АТ «АЛЬФА-БАНК» зняла особисті грошові кошти в сумі 30525,00 грн. і необхідність зняття цих коштів позивачкою виникла тому, що в цей день нею був отриманий дозвіл Інспекції державного архітектурного-будівельного контролю м. Кривий Ріг №2 від 28 січня 2008 року на виконання будівельних робіт, тобто ці грошові кошти позивачка зняла зі свого рахунку у зв`язку з початком будівництва будинку. Документально підтверджені витрати позивачки в сумі 30525,00 грн, батьків на придбання будівельних матеріалів на суму 126535,80 грн, що разом становить 157060,80 грн, що в еквіваленті складає 31101,00 доларів США при перерахунку за офіційним курсом НБУ (5,05 грн. за 1 долар США станом на 2008 рік). Таким чином документально підтверджені витрати на будівництво спірного будинку позивачкою і її батьками на 31101,00 доларів США, що співставно з вартістю спірного будинку, визначеною у розмірі 37438,19 доларів США, відповідно до висновку судової оціночно-будівельної експертизи №61/19 від 16 жовтня 2019 року.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_2 , в інтересах якого діє ОСОБА_5 , посилаючись на законність і обґрунтованість судового рішення, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07 червня 2022 року без змін.

Позивачка ОСОБА_1 у судове засідання апеляційного суду не з`явилася, про час, дату та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про що свідчать довідка про доставку повідомлення.

Представник позивачки ОСОБА_3 в судовому засіданні апеляційного суду підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_5 в судове засідання апеляційного суду не з`явилися, про час, дату та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про що свідчать довідки про доставку повідомлення. При цьому апеляційний суд вважає необхідним залишити без задоволення заяву представника відповідача про відкладення розгляду справи, оскільки ОСОБА_5 не надано доказів щодо його зайнятості в іншому судовому процесі.

Згідно із частиною 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивачки, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за наступних підстав.

Згідно із частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частинами 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено та як вбачається з матеріалів справи, що у 2004 році у Приватному підприємстві «Арх-Студія» позивачка ОСОБА_6 ( ОСОБА_7 ) замовила і придбала проект обґрунтування площі земельної ділянки під розміщення житлового будинку з господарчими побудовами, а також самостійно придбала проект будівництва житлового будинку (а.с. 10-11 том 1).

Рішенням Криворізької міської ради № 331 від 27 вересня 2006 року затверджено містобудівне обґрунтування щодо розміщення індивідуального житлового будинку з господарчими побудовами ОСОБА_6 ( ОСОБА_7 ) ( а.с. 16-17 том 1).

Рішенням Криворізької міської ради № 1869 від 17 жовтня 2007 року ОСОБА_6 ( ОСОБА_7 ) затверджено проект землеустрою про відведення земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку з господарчими спорудами (а.с. 24-25 том 1).

12 грудня 2007 року між Криворізькою міською радою і ОСОБА_6 ( ОСОБА_7 ) укладено договір оренди земельної ділянки (а.с. 26, 168-170 том 1).

28 січня 2008 року ОСОБА_1 отримала дозвіл Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю м. Кривий Ріг № 2 на виконання будівельних робіт, який був наданий на підставі, затвердженої 15 січня 2008 року управлінням містобудування і архітектури, проектної документації та рішення виконкому Криворізької міськради № 1869 від 17 жовтня 2007 року (а.с. 175 том 1).

З 07 вересня 2007 року до 13 травня 2008 року ОСОБА_2 перебував у шлюбі з ОСОБА_4 (а.с. 55 том 1).

20 вересня 2008 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюб (а.с 57 том 1).

На підставі рішення виконавчого комітету Довгинцівської районної в місті ради №202 від 16 квітня 2010 року «Про видачу свідоцтва про право власності на домоволодіння по АДРЕСА_1 » 30 квітня 2010 року ОСОБА_1 було видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно - житловий будинок з господарчими побудовами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 29, 30 том 1).

Згідно із витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 26043394 від 05 травня 2010 року право власності на вказаний житловий будинок було зареєстроване за позивачкою ОСОБА_1 (а.с. 31 том 1).

Відповідно до акту готовності об`єкта до експлуатації № 1 від 28 грудня 2009 року будівельно-монтажні роботи виконані у період часу з лютого 2008 року до жовтня 2009 року (а.с. 85-88 том 1).

Відомостями, зазначеними у технічному паспорті на житловий будинок, оформленому 13 вересня 2009 року за результатами інвентаризації об`єкта нерухомості, та повідомленні КП «Криворізьке БТІ» ДОР від 13 жовтня 2009 року підтверджено період закінчення будівництва, зазначений в акті готовності об`єкта до експлуатації № 1 від 28 грудня 2009 року, тобто жовтень 2009 року (а.с. 167, 177-181 том 1).

Терміни закінчення будівельних робіт зафіксовані в журналі авторського нагляду за будівництвом, що вівся проектувальником ПП «АРХ СТУДИЯ» записи в якому здійснювались до 01 вересня 2009 року (а.с. 183, 186 том 1).

Відповідно до висновку експерта № 65/19 за результатами проведення судової додаткової оціночно-будівельної експертизи від 16 жовтня 2019 року: ринкова вартість на час складення висновку складових частин спірного домоволодіння, які існували до 20 вересня 2008 року, визначена методом пропорційного розподілу питомої ваги в загальній ринковій вартості без врахування вартості земельної ділянки становить: першого поверху житлового будинку літера «А2» з урахуванням земляних робіт, фундаменту, каналізації, прокладки водопостачання, проведення електрики, перегородок, облицювальної цегли 209341,93 грн; гаражу літ. «Б» 67187,58 грн; сараю літ. «В» 48353,98 грн; душу літ. «Г» 3000,00 грн; вбиральні літ. «Д» 4125,33 грн; огорожі №1-5 39460,23 грн, що разом складає 367344,03 грн (а.с. 230-236 том 1).

Згідно із висновком судової оціночно-будівельної експертизи № 61/19 від 16 жовтня 2019 року вартість спірного будинку без урахування вартості земельної ділянки станом на час складення висновку складає 927934,00 грн (а.с. 200-210 том 1).

У 4 кварталі 2008 року відповідач ОСОБА_2 за 3 місяці кварталу ТОВ «Вагоноремонт» було нараховано 4029,4 грн заробітної плати, з якої у бюджет переховано податку на суму 400,63 грн, отримано заробітної плати після відрахування податків на загальну суму 3628,77 грн. Відомостей про перший квартал 2009 року про виплату заробітної плати та відрахування податків Відомості з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків ДФС України не містять. Починаючи з 2 кварталу 2009 року до 2 кварталу 2010 року ТОВ «Вагоноремонт» та ТОВ «Електровоз-КРП» ОСОБА_2 було нараховано заробітної плати на суму 19514,82 грн, з якої утримано податки на суму 2377,68 грн, отже відповідачем у зазначений період було отримано заробітної плати на загальну суму 17137,14 грн. Разом сума отриманої заробітної плати ОСОБА_2 за період з 4 кварталу 2008 року до 2 кварталу 2010 року становить 20765,91 грн (3628,77 грн + 17137,14 грн = 20765,91грн) (а.с. 105 том 1).

Позивачка ОСОБА_1 на підтвердження фінансування особисто нею та її батьками будівництва спірного житлового будинку надано: довідку Криворізької північної об`єднаної державної податкової інспекції ГУ ДФС у Дніпропетровській області №3049/10/04-83-13-00 від 22 травня 2018 року про обсяг виручки від реалізації товарів (робіт, послуг) її батька - ОСОБА_8 за період з 2005 до 2017 роки (а.с. 84 том 1), квитанції, товарні чеки, накладні на придбання будівельних матеріалів (шлакоблоків, цементу, лісу, труб, запорної арматури, інших матеріалів) за період 2008-2010 роки її матір`ю ОСОБА_9 на суму 126535,80 грн (а.с. 148-160 том 1); виписку з історії операцій АТ «АЛЬФА-БАНК», відповідно до якої з особового банківського рахунку позивачки ОСОБА_1 29 січня 2008 року зняті коштии в сумі 30525,00 грн (а.с. 119-122 том 1).

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 та задовольняючи зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що спірний житловий будинок з господарчими побудовами було введено в експлуатацію під час шлюбу сторін, тому він становить об`єкт права спільної сумісної власності подружжя на підставі статей 60, 61, 62 СК України. Будівництво спірного житлового будинку здійснювалось під час шлюбу сторін, здійснені дії щодо проектування будівництва, отримання рішення та погодження щодо виділення земельної ділянки, затвердження проекту землеустрою, оформлення дозвільних документів на будівництво та укладення договору оренди землі не надають позивачці право особистої власності на спірний житловий будинок, оскільки, ці дії не можуть вважатись завершенням будівництва, з яким закон пов`язує момент набуття права власності на нерухоме майно. Надані до суду позивачкою розрахункові документи, специфікації та накладні не підтверджують обставину використання на будівництво спірного будинку придбаних ОСОБА_9 (матір`ю позивачки) будівельних матеріалів, а ОСОБА_1 не доведено належними та допустимими доказами вартість будівельних робіт та будівельних матеріалів, інших витрат здійснених для спорудження спірного житлового будинку та не доведено, що ці витрати сплачені позивачкою у повній мірі за рахунок коштів, набутих нею у власність до шлюбу, тобто до 20 вересня 2008 року.

Вказане рішення суду першої інстанції відповідає встановленим обставинам та вимогам закону.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно із статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною 1 статті 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Законодавцем визначено, що право на поділ майна, яке перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Згідно із статтею 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

Задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_2 та відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанцій дійшов висновку, що відповідач ОСОБА_2 довів належними доказами належність спірного об`єкту нерухомості до спільної сумісної власності подружжя, оскільки придбаний за кошти, які сторони набули за час перебування у шлюбі. При цьому суд вважав необґрунтованими доводи позивачки ОСОБА_1 про належність спірної нерухомості до її особистої приватної власності, оскільки це не підтверджено належними доказами.

Судом встановлено, що 20 вересня 2008 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюб.

Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №26043394 від 05 травня 2010 року позивачка ОСОБА_1 набула право власності на спірний житловий будинок з господарчими побудовами на підставі рішення виконавчого комітету Довгинцівської районної в місті ради №202 від 16 квітня 2010 року «Про видачу свідоцтва про право власності на домоволодіння по АДРЕСА_1 ».

Оскільки, введення спірного майна в експлуатацію та набуття права власності на нього позивачкою ОСОБА_1 відбулося в період перебування сторін у шлюбі, отже на зазначене майно розповсюджується презумпція спільності майна подружжя.

Відповідно до пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11 судам роз`яснено, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу відповідно до частин другої та третьої статті 325 ЦК України, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Наведеною постановою Пленуму Верховного Суду України судам роз`яснено, що сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначенням кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Поділу підлягає усе майно, що є у спільній сумісній власності подружжя. Також колегія суддів звертає увагу на те, що якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Реєстрація права власності на спірний об`єкт нерухомості за позивачкою ОСОБА_1 не спростовує джерело походження коштів, які були спільною власністю подружжя та були використані на придбання нерухомості.

З огляду на зазначене, висновки суду першої інстанції відповідають нормам процесуального права, оскаржуване судове рішення ухвалено з дотриманням положень статей 263-265 ЦПК України, відтак, скасуванню не підлягає.

Апеляційний суд вважає неспроможними доводи апеляційної скарги позивачки ОСОБА_1 про те, що будівництво спірного будинку проведено за зароблені нею до укладення шлюбу кошти, а будівельні матеріали придбані коштом її батьків і їй подаровані, виходячи з наступного.

Позивачка ОСОБА_1 на підтвердження фінансування особисто нею та її батьками будівництва спірного житлового будинку надано: довідку Криворізької північної об`єднаної державної податкової інспекції ГУ ДФС у Дніпропетровській області №3049/10/04-83-13-00 від 22 травня 2018 року про обсяг виручки від реалізації товарів (робіт, послуг) її батька ОСОБА_8 за період з 2005 до 2017 роки, квитанції, товарні чеки, накладні на придбання будівельних матеріалів (шлакоблоків, цементу, лісу, труб, запорної арматури, інших матеріалів) за період 2008-2010 роки її матір`ю ОСОБА_9 на суму 126535,80 грн.

Відповідно до частини 1 та 3 статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частинами 1 та 6 статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Аналізуючи наведені вище норми законодавства та матеріали справи, апеляційний суд критично ставиться до наданих позивачкою ОСОБА_1 доказів на підтвердження будівництва спірного будинку за особисті кошти та кошти її батьків, оскільки з наданих документів не можливо встановити, що вказані кошти отримані ОСОБА_1 та зазначені у наданих квитанціях матеріали були використані для будівництва саме спірного житлового будинку. Крім того, що факт передачі коштів або іншого майна родичем одного із членів сім`ї на купівлю або будівництво спільного майна в інтересах сім`ї не може свідчити про те, що ці кошти передано на особисті потреби лише комусь одному конкретному з подружжя. Тому, відсутні підстави вважати доведеним факт будівництва спірного будинку лише за особисті кошти позивачки ОСОБА_1 та кошти її батьків.

Відсутність у відповідача ОСОБА_2 квитанцій про участь у фінансуванні будівництва за спільні кошти подружжя не спростовує презумпцію спільності майна подружжя. Також ця обставина не свідчить про те, що ОСОБА_2 , перебуваючи у шлюбі з ОСОБА_1 , не брав участі у будівництві житлового будинку. Отже, зазначена обставина не є безумовною підставою для позбавлення його права власності у спільному майні подружжя.

З огляду на наведене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що спірний будинок придбаний в період зареєстрованого шлюбу між сторонами, належність вказаного майна до особистої приватної власності позивачки ОСОБА_1 не доведено, презумпція спільності права власності подружжя на придбане в період шлюбу майно, за яким частки подружжя є рівними, не спростована. Відповідач ОСОБА_2 є співвласником спірного будинку, оскільки він перебував у спільній сумісній власності колишнього подружжя та підлягає поділу.

Суд першої інстанції надав належну оцінку усім доводам і доказам позивачки ОСОБА_1 , на які вона посилалася, спростовуючи презумпцію спільності права власності подружжя на спірне нерухоме майно та, з урахуванням встановлених обставин і доказів, які підтверджують спільність набутого під час шлюбу майна, недоведення факту придбання цього майна за особисті кошти ОСОБА_1 та її батьків, дійшов обґрунтованих висновків про відсутність підстав вважати вказане нерухоме майно особистою приватною власність позивачки ОСОБА_1 .

Аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а фактично всі доводи зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для скасування судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги відсутні, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_3 , залишити без задоволення.

Рішення Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07 червня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 29 березня 2023 року.

Судді І.В. Кішкіна

О.В. Агєєв

О.І. Корчиста