Житомирський апеляційний суд
Справа №283/1049/23 Головуючий у 1-й інст. Хомич В. М.
Категорія 44 Доповідач Павицька Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 вересня 2023 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого Павицької Т. М.,

суддів Григорусь Н.Й., Галацевич О.М.

розглянув у спрощеному письмовому провадженні без виклику сторін в м. Житомирі цивільну справу №283/1049/23 за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Головного управління Національної поліції в Житомирській області про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним притягненням до адміністративної відповідальності, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Малинського районного суду Житомирської області від 20 липня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Хомич В.М. в м. Малин,

в с т а н о в и в :

У травні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив стягнути на свою користь з Державного бюджету України 100 000 грн компенсації моральної шкоди.

В обґрунтування позову зазначає, що 28 червня 2021 року інспектором СРПП ВП №1 Коростенського РУП ГУ НП в Житомирській області Смолінським І.В. стосовно нього було складено протокол про адміністративне правопорушення, передбачене частиною першою статті 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі КУпАП). Вказує, що постановою Малинського районного суду Житомирської області від 16 липня 2021 року провадження по справі про адміністративне правопорушення було закрито у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП. Зазначає, що незаконним притягненням його до адміністративної відповідальності йому завдано моральних страждань, оскільки, будучи особою з інвалідністю 2 групи, під час складання незаконного протоколу мусив тривалий час стояти, що йому категорично протипоказано, та призвело до фізичного болю. Крім того, стверджує, що поліцейський відверто знущався з нього, не надав ручку та папір, щоб письмово викласти свої пояснення, не роз`яснив йому прав, чим позбавив його права на залучення захисника. Також зазначає, що під час освідування його на стан сп`яніння в медичному закладі була принижена його честь, ділова репутація, оскільки він впродовж 4 років працював у даній лікарні на посаді інженера-енергетика та мав серед колег репутацію порядного, доброчесного громадянина, а ситуація, що відбулася, створила про нього враження, як про п`яницю, який сів за кермо. Стверджує, що для відновлення порушених прав позивачеві довелося докладати зусиль, зокрема, неодноразово звертатися до поліції, щоб отримати належну копію протоколу, до прокуратури та центру безоплатної правової допомоги. Зазначає, що такі додаткові навантаження з огляду на стан його здоров`я, значною мірою призвели до нервувань, хвилювання та моральних страждань. Враховуючи викладене просив задовольнити позов в повному обсязі.

Рішенням Малинського районного суду Житомирської області від 20 липня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 компенсацію моральної шкоди у розмірі 5000 гривень.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій просить резолютивну частину рішення Малинського районного суду Житомирської області від 20 липня 2023 року змінити та збільшити розмір компенсації моральної шкоди з 5000 грн до 20 000 грн., а врешті рішення залишити без змін.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що керуючись принципом судової дискреції при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції не в повній мірі врахував рівень душевних страждань, які він зазнав від протиправних дій з боку інспектора поліції та наслідків заподіяної шкоди його фізичному та моральному здоров`ю. Вважає, що мінімальний розмір відшкодування за період незаконного притягнення його до адміністративної відповідальності слід рахувати з моменту складання протоколу (28.06.2021) до набрання законної сили постанови Малинського районного суду Житомирської області (27.07.2021), тобто один місяць, що складає 6700 грн. Зазначає, що розмір моральної шкоди має бути не менше ніж 20 000 грн. Враховуючи вищевикладене просить рішення Малинського районного суду Житомирської області від 20 липня 2023 року змінити та збільшити розмір відшкодування моральної шкоди з 5000 грн до 20 000 грн.

Справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в порядку ч.1 ст.369 ЦПК України.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що 28.06.2021 інспектором СРПП ВП №1 Коростенського РУП ГУ НП в Житомирській області Смолінським І.В. відносно ОСОБА_1 було складено протокол про адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.130 КУпАП.

Згідно з протоколом серії ДПР18 №453200 від 28.06.2021, який складено о 20 год. 40 хв. слідує, що 28 червня 2021 року близько 19 год. 10 хв. ОСОБА_1 в АДРЕСА_1 в стані алкогольного сп`яніння. Огляд проводився за допомогою приладу «Drager» Alcotest-6810 та в медичному закладі, чим порушив вимоги п.2.9А Правил дорожнього руху.

Постановою Малинського районного суду Житомирської області від 16 липня 2021 року провадження по справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності закрито у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.

Згідно зі змістом постанови, за результатами перевірки стану сп`яніння 28.06.2021 близько 19 год. 56 хв. за допомогою приладу «Drager» Alcotest-6810, ARBН-0658 тест №21, рівень алкоголю 0,40‰; відповідно до висновку щодо результатів медичного огляду ОСОБА_1 від 28.06.2021, проведеного близько 20 год. 30 хв. в КНП «Малинська міська лікарня» за допомогою приладу «Drager» Alcotest-6810, рівень алкоголю 0,27‰.

Крім того, постанова мотивована тим, що всупереч вимогам КУпАП, в протоколі серії ДПР18 №453200 суть адміністративного правопорушення вказана без зазначення дії, яку вчинив ОСОБА_1 , та транспортного засобу, яким останній керував, що унеможливлює встановлення об`єктивної сторони правопорушення. Також в постанові констатовано, що поліцейським проігноровано усне клопотання ОСОБА_1 про надання йому правової допомоги при складенні адміністративних матеріалів, що підтверджує порушення його права на захист, гарантоване ст. 59 Конституції України.

З матеріалів справи також вбачається, що ОСОБА_1 має статус особи з інвалідністю 2 групи загального захворювання та йому протипоказана тяжка фізична праця, тривале перебування у вертикальному положенні.

Також, встановлено, що ОСОБА_1 з 08.02.2005 по 31.12.2008 працював на посаді інженера-енергетика Малинського районного територіального медичного об`єднання (РТМО).

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що незаконне складання адміністративного протоколу відносно ОСОБА_1 інспектором СРПП ВП №1 Коростенського РУП ГУ НП в Житомирській області є підставою для відшкодування останньому моральної шкоди. Визначаючи розмір відшкодування суд першої інстанції виходив із засад розумності, співмірності та справедливості.

Перевіряючи законність оскаржуваного рішення, колегія суддів враховує наступне.

За змістом статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Статтею 56 Конституції України кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі ст. 1174 ЦК України.

Відповідно до цієї норми обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу.

Згідно пункту 2 частини першої статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу.

Пунктом 4 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку, зокрема, закриття справи про адміністративне правопорушення.

Відповідно до пункту 5 статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода.

Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно з роз`ясненнями, викладеними у пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою належить розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності, прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 5 та 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», виходячи із загальних підстав цивільно-правової відповідальності, обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 08 лютого 2018 року по справі №454/1213/16-ц.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених цим Кодексом.

Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

У зв`язку із наведеним, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що дії інспектора СРПП ВП №1 Коростенського РУП ГУ НП в Житомирській області Смолінського І.В. щодо складання протоколу про адміністративне правопорушення від 28 червня 2021 року, який визнано незаконним із закриттям справи про адміністративне правопорушення за відсутності в діях ОСОБА_1 складу правопорушення постановою Малинського районного суду Житомирської області від 16 липня 2021 року, є підставою для відшкодування позивачу моральної шкоди і проводиться за рахунок коштів державного бюджету.

На думку колегії суддів, визначений судом першої інстанції розмір відшкодування моральної шкоди в сумі 5 000 гривень, який підлягає стягненню на користь позивача, є обґрунтованим, виваженим і справедливим та відповідає характеру немайнових втрат позивача.

Стягнення моральної шкоди у більшому розмір позивачем на виконання положень ст. ст. 76-79 ЦПК України не підтверджено належними та достатніми доказами.

Згідно норм ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає, що розглядаючи спір суд першої інстанції повно і всебічно дослідив та оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Доводи апеляційної скарги правильності висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Малинського районного суду Житомирської області від 20 липня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді