ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/500/23 Справа № 242/5367/21 Головуючий у першій інстанції: Хацько Н.О. Суддя-доповідач: Красвітна Т. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2023 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого Красвітної Т.П.,

суддів: Єлізаренко І.А., Свистунової О.В.,

за участю секретаря Сахарова Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу по апеляційній скарзі ОСОБА_1 на рішення Селидівського міського суду Донецької області від 11 серпня 2022 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Технобудсервіс 2006» про визнання протиправним та скасування наказу, визнання трудових відносин припиненими,

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на те, що 14 травня 2019 року його було прийнято на роботу до ТОВ «Технобудсервіс 2006» на посаду юриста. 05 червня 2019 року йому було сплачено заробітну плату в розмірі 1203,84 грн., що значно менше, ніж обговорено за результатами співбесіди. Згодом на адресу генерального директора Товариства ним направлялися доповідні записки про неналежну організацію робочого місця позивача. Крім того, позивач зазначив про невідповідність рівня заробітної плати тому, який належить бути, тобто не 4700,00 грн., які визначено в наказі про прийняття позивача на роботу, а 13071,00 грн. Також, позивач зазначив, що відповідачем було порушено норми Галузевої угоди між Міністерством регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України та Профспілкою працівників будівництва і промисловості будівельних матеріалів на 2019-2020 роки щодо розміру оплати праці. 24 червня 2019 року позивачем було подано заяву про звільнення на підставі п.4 ч. 1 ст. 36 КЗпП України через порушення відповідачем трудового законодавства та невідповідність щодо заробітної плати. Проте 04 липня 2019 року позивач дізнався, що йому було відмовлено в задоволенні заяви про звільнення, а 18 липня 2019 року відповідачем видано наказ №23/1807-19-пз про припинення трудового договору з ним за прогули без поважних причин. 22 червня 2021 року на адресу позивача надійшов наказ ТОВ «Технобудсервіс 2006» від 08 червня 2021 року №26-к «Про внесення змін до наказу №23/1807-19-пз». У вказано наказі зазначено, що прогул був в тому числі вчинений 21 червня 2019 року на підставі Актів №1, 2, 3 від 21 червня 2019 року, за який позивача було притягнуто до відповідальності у вигляді догани. Крім того, в наказі №23/1807-19-пз мова йде і про прогули 24 червня 2019 року, тобто після отримання відповідачем заяви про звільнення позивача. Отже догана і звільнення за начебто прогули 21 червня 2019 року є грубим порушенням законодавства, оскільки позивача було двічі притягнуто до відповідальності за одне порушення. Позивач зазначає, що зміна наказу є незаконними діями генерального директора, оскільки він не є особою, уповноваженою вносити такі зміни. Зазначає, що наказ №23/1807-19-пз та наказ про внесення до нього змін №26-к від 08 червня 2021 року є незаконними, а відтак, підлягають скасуванню. Крім того, позивач зазначив, що у зв`язку із порушенням відповідачем законодавства про працю позивач є таким, що звільнений у відповідності до ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Тому позивач просив визнати незаконним та скасувати наказ ТОВ Технобудсервіс 2006 від 08 червня 2021 року №26-к «Про внесення змін до наказу №23/1807-19-пз»; визнати припиненими трудові відносини між ОСОБА_1 та ТОВ Технобудсервіс 2006 саме з 24 червня 2019 року на підставі заяви про звільнення від 24 червня 2019 року на підставі п. 4 ч. 1 ст. 36 КЗпП України через порушення відповідачем трудового законодавства.

Рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 11 серпня 2022 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Технобудсервіс 2006» про визнання протиправним та скасування наказу, визнання трудових відносин припиненими відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Технобудсервіс 2006» витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 26000 ( двадцять шість тисяч) грн. 00 коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи, порушення норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального праваставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового про задоволення позову.

Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом учасники справи повідомлені належним чином у відповідності до вимог ст. 128-130 ЦПК України.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з ТОВ «Технобудсервіс 2006».

24 червня 2019 року ОСОБА_1 подано заяву про звільнення з 24.06.2019 на підставі п.4 ст. 36 КЗпП України (а.с. 36 т.1).

Згідно наказу ТОВ «Технобудсервіс 2006» №23/1807-19-пз від 18 липня 2019 року, ОСОБА_1 звільнено з посади юриста відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогул без поважних причин (а.с. 7 т.1).

В подальшому, позивачем було подано позов до Дніпровського районного суду м. Києва до відповідача ТОВ «Технобудсервіс 2006» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 25 травня 2020 року у цивільній справі №755/13126/19 у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Постановою Київського апеляційного суду від 15 жовтня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 25 травня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Технобудсервіс 2006» про визнання порушених конституційних та трудових прав, скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та зобов`язання вчинити дії, в частині відмови в задоволенні вимог про скасування наказу, скасовано та ухвалено в цій частині позову нове судове рішення про їх задоволення. Визнано незаконним та скасовано наказ №23/1807-19-пз Товариства з обмеженою відповідальністю «Технобудсервіс 2006» від 18 липня 2019 року про припинення трудового договору із ОСОБА_1 згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України. В решті рішення залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 19 травня 2021 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову Київського апеляційного суду від 15 жовтня 2020 року скасовано в частині позовних вимог ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Технобудсервіс 2006» про скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постановою Київського апеляційного суду від 08 липня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення. Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 25 травня 2020 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Технобудсервіс 2006» про скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі залишено без змін.

Зазначеними вище судовими рішеннями встановлено, що на підставі власноруч написаної позивачем заяви від 21 травня 2019 року та наказу відповідача №14/2105-19пр від 21 травня 2019 року, ОСОБА_1 був прийнятий на роботу на посаду юриста з 23 травня 2019 року.

Штатним розписом ТОВ «Технобудсервіс 2006» встановлений оклад юриста в розмірі 4700,00 грн., ця ж сума окладу зазначена і в особовій картці позивача, з якою він ознайомлений, про що свідчить його підпис.

20 червня 2019 року ОСОБА_1 адресував генеральному директору заяву, в якій просив негайно відновити нормальні умови для роботи в кабінеті, розташованому на третьому поверсі (в офісі ТОВ «Промжитлоінвест») з дотриманням санітарних норм, обґрунтовуючи її тим, що після переведення до іншого робочого місця (кабінету) температура повітря в ньому становила від 29 до 34 градусів.

20 червня 2019 року ОСОБА_1 подав генеральному директору доповідну записку, в якій вказував, що його робоче місце досі не підготовлено до роботи, оскільки температурний режим у приміщенні є критичним 30 градусів, що істотно впливає на його фізичний стан.

Наказом від 21 червня 2019 року №2-2106-19 призначено перевірку на відповідність температурним, шумовим та світловим нормам у кабінеті виробничо-технічного відділу офісного приміщення з наданням висновку комісії та письмовими повідомленнями від працівників, чиї робочі місця знаходяться в цьому приміщенні.

Із висновку комісії від 21 червня 2019 року встановлено, що кабінет виробничо-технічного відділу офісного приміщення ТОВ «Технобудсервіс 2006», що розташований на третьому поверсі, придатний для експлуатації відповідно до його призначення та оснащений обладнанням, що знаходиться в технічно-справному стані.

21 червня 2019 року ОСОБА_1 подав генеральному директору доповідну записку, оскільки засобів для роботи у ручному режимі йому все ще не надано. Посилаючись на те, що він перебуває у приміщенні ТОВ «Прожитлоінвест», просить надати йому як працівнику ТОВ «Технобудсервіс 2006» робоче місце на їх підприємстві та розмір господарських витрат на утримання робочого місця, яке не відповідає умовам трудового законодавства та санітарних норм.

Директор-розпорядник ТОВ «Технобудсервіс 2006» Іванова В.О. 21 червня 2019 року зафіксувала відсутність ОСОБА_2 на робочому місці 21 червня 2019 року з 10:30 год. до 17:00 год.

Згідно з доповідними записками директора-розпорядника Іванової В.О. від 24 червня 2019 року, ОСОБА_1 був відсутній на робочому місці 24 червня 2019 року з 08:30 год. до 16:45 год.

Пояснювальною запискою від 24 червня 2019 року ОСОБА_1 повідомив, що йому було запропоновано на вибір обрати робочий час виходу на роботу або з 08:00 год. до 17:00 год. або з 09:00 год. до 18:00 год. Він обрав другий варіант, а тому вважав, що в його діях відсутнє порушення Правил внутрішнього трудового розпорядку.

24 червня 2019 року ОСОБА_1 звернувся із заявою до генерального директора, в якій просив повідомити його про час, коли будуть усунуті недоліки відповідно до трудового законодавства та санітарних норм. У цій заяві він повідомив, що 21 червня 2019 року об 11:00 год. він з`явився на роботу, щоб перевірити стан його робочого місця. Робоче місце виглядало так само, як і тоді, коли він його залишив. Повідомив, що його відсутність на робочому місці сприйнято як прогул.

Наказом ТОВ «Технобудсервіс 2006» від 24 червня 2019 року №1/2406-19 до юриста ОСОБА_1 застосовано стягнення у виді догани за те, що він був відсутній на робочому місці 21 червня 2019 року з 08:00 год. до 08:57 год. та з 10:30 год. 17:00 год. (без врахування часу на перерву), згідно зі статтею 147 КЗпП України.

24 червня 2019 року ОСОБА_1 подав заяву про звільнення на підставі пункту 4 статті 36 КЗпП України.

Начальник відділу кадрів ТОВ «Технобудсервіс 2006» службовою запискою повідомила генерального директора, що відповідно до пункту 4 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39 КЗпП України), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41 КЗпП України) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45 КЗпП України).

Зі змісту поданої ОСОБА_1 заяви не зрозуміло, чи він бажає звільнитися за власним бажанням з відповідним відпрацюванням двох тижнів, чи з причин неможливості продовжувати роботу, а саме у зв`язку з переїздом на нове місце проживання; переведенням дружини на роботу в іншу місцевість; вступу до навчального закладу; неможливістю проживання у даній місцевості, яка підтверджена медичним висновком; доглядом за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю першої групи, а також з інших поважних причин.

До заяви ОСОБА_1 не додає ніяких документів, які б свідчили про перелічені вище причини, а тому, на її думку, заява ОСОБА_1 не підлягає задоволенню.

26 червня 2019 року ТОВ «Технобудсервіс 2006» надіслало листа на адресу ОСОБА_1 , у якому просить уточнити свої вимоги.

27 червня 2019 року ТОВ «Технобудсервіс 2006» на адресу ОСОБА_1 надіслано другого листа, у якому повідомило, що зафіксовано його відсутність на робочому місці 25 червня 2019 року та 26 червня 2019 року. Запропоновано надати пояснення та з`явитися на роботу. Також повідомлено, що заяву про звільнення не задоволено.

Доповідними записками та актами відсутності на робочому місці, починаючи з 01 липня 2019 року по 17 липня 2019 року, зафіксовано відсутність ОСОБА_1 на робочому місці.

Наказом від 18 липня 2019 року №23/1807-19-пз «Про припинення трудового договору» ОСОБА_1 звільнено за прогул без поважних причин, відповідно до пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України. Підставою звільнення у наказі зазначено акти про відсутність на робочому місці за 21 червня 2019 року, за період з 24 червня 2019 року по 16 липня 2019 року, лист ТОВ «Технобудсервіс 2006» від 27 червня 2019 року.

Згідно із статтею 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Пунктом 4 ч. 1 ст. 36 КЗпП України визначено, що підставами припинення трудового договору є : розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45);

Статтею 38 КЗпП України визначені підстави розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, з ініціативи працівника.

Так, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Статтею 39 КЗпП України визначені підстави розірвання трудового договору, укладеного на визначений строк, з ініціативи працівника

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Відповідно до ст. 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення.

Відповідно до ст. 147-1 КЗпП України дисциплінарні стягнення застосовуються органом, якому надано право прийняття на роботу (обрання, затвердження і призначення на посаду) працівника.

Відповідно до ст. 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівників від роботи у зв`язку з тимчасовою працездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

Відповідно до ст. 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

Доводи апелянта, що внесені зміни до наказу №23/1807-19-пз генерального директора є неправомірними та свідчать про грубе порушення приписів ч. 3 ст. 235 КЗпП України, є безпідставними.

Згідно ч. 3 ст. 235 КЗпП України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті.

Так, у постанові Київського апеляційного суду від 08 липня 2021 року у цивільній справі №755/13126/19 встановлено, що на стадії нового розгляду справи апеляційним судом, стороною відповідача надані дані про внесення змін до наказу №23/1807-19-пз від 18 липня 2019 року, а саме виключено «Акт №1, №2, №3 від 21.06.2019 року з графи «причина звільнення».

Оцінюючи ці обставини слід зазначити, що внесення змін до виданих наказів не передбачено на законодавчому ріні, але і не заборонено. Практика внесення змін до виданих наказів вже є усталеною і, як правило, вказане питання регулюється, локальними актами підприємства. А отже, враховуючи відсутність заборони та усталену практику, саме по собі внесення змін до наказу не може вважатися порушенням прав працівника. Цими змінами відповідач усунув порушення у вигляді подвійного притягнення до дисциплінарної відповідальності за одне і те саме порушення прогул вчинений 21 червня 2019 року, за який позивача було притягнуто до відповідальності у вигляді догани. Однак, наявність інших прогулів в період з 24 червня 2019 року по 16 липня 2019 року не спростована позивачем в ході розгляду справи.

Крім того, місцевим судом вірно зазначено, що фактично генеральним директором Товариства були внесені зміни до наказу, який був виданий ним же, за фактом виявлення в ньому технічним описок, що виключає наявність будь-яких порушень з боку відповідача.

Щодо доводів апеляційної скарги про визнання трудових відносин припиненими у відповідності до заяви від 24.06.2019 на підставі п. 4 ст. 36 КЗпП України.

Відповідно до заяви від 24 червня 2019 року ОСОБА_1 просив звільнити його із займаної посади з 24 червня 2019 року на підставі п. 4 ст. 36 КЗпП.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45).

Пункт 4 статті 36 КЗпП є відсильною нормою, яка відсилає до інших статей КЗпП України, де містяться спеціальні норми, а тому застосувати п.4 ст. 36 КЗпП України, як підставі для звільнення неможливо.

Такі висновки містяться у вказаному вище рішенні Дніпровського районного суду м. Києва від 25 травня 2020 року, яке набрало законної сили та має преюдиційне значення при вирішенні справи, яка розглядається.

Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам у їх сукупності, встановивши, що судовими рішеннями у цивільній справі №755/13126/19 встановлено законність наказу про звільнення ОСОБА_1 на підставі п.4 ст. 40 КзпП України з дотриманням норм діючого трудового законодавства; приймаючи до уваги, що внесення змін до наказу про звільнення є виправленням технічних помилок і не впливає на підстави і формулювання причин звільнення позивача та не змінює сутність наказу про звільнення, - колегія дійшла висновку, що місцевим судом обґрунтовано відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні його позову.

Щодо доводів апелянта в частині стягнення з нього судових витрат на професійну правничу допомогу, колегія зазначає наступне.

За положеннями частини 3 статті 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 зазначеного Закону).

Згідно ст. 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги (стаття 15 ЦПК України).

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Згідно ч. 1 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

У відповідності до вимог п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України у разі відмови в позові інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача.

Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

На підтвердження понесених відповідачем судових витрат на професійну правничу допомогу до суду першої інстанції було надано копію додаткової угоди №7 до Договору про надання юридичних (адвокатських) послуг від 03 квітня 2017 року, укладеної 02 листопада 2021 року між Адвокатським бюро «Раков і партнери» та ТОВ «Технобудсервіс 2006» (а.с. 120 т.1); витяг з договору про співпрацю №1сп від 01.10.2021 року, укладеного між Адвокатським бюро «Раков і партнери» та адвокатом Побережною М.О. (а.с. 163 т.1); копію замовлення №2 від 02.11.2021 року до вказаного договору №1сп від 01.10.2021 року (а.с. 121-122 т.1); копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії ЛГ №000177 від 24.12.2018 року ОСОБА_3 (а.с. 118 т.1); ордер серії ЛГ №022937 від 02.11.2021 року (а.с. 117 т.1); копію акту приймання передачі наданих послуг №1 від 07.12.2021 року між Адвокатським бюро «Раков і партнери» та ТОВ «Технобудсервіс 2006» (а.с. 138-139 т.1); копію акту приймання передачі за замовленням №2 від 07.12.2021 року між Адвокатським бюро «Раков і партнери» та адвокатом Побережною М.О. (а.с. 140-141 т.1); копію платіжного доручення №3639 від 29.11.2021 року про сплату ТОВ «Технобудсервіс 2006» на користь АБ «Раков і партнери» 26000,00 грн. (а.с. 142 т.1).

За змістом п. 1 додаткової угоди №7 до Договору про надання юридичних (адвокатських) послуг від 03 квітня 2017 року, укладеної 02 листопада 2021 року між Адвокатським бюро «Раков і партнери» та ТОВ «Технобудсервіс 2006», сторони домовились про визначення послуг за договором про надання юридичних (адвокатських) послуг від 03 квітня 2017 року у наступному переліку: представництво інтересів Замовника у Селидівському міському суді Донецької області по справі №242/5367/21 за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Технобудсервіс 2006» про визнання трудових відносин припиненими.

Згідно з пунктом 3 вказаної вище угоди, загальна вартість послуг, закріплених у п.п. 1,2 цієї угоди становить 26000,00 грн.

За умовами п. 4 вищевказаної угоди, сторони домовилися про наступний спосіб оплати послуг виконавця: 100% передоплата.

Згідно з пунктом 5 додаткової угоди №7, замовник надає дозвіл виконавцю залучати до виконання умов цієї додаткової угоди адвокатів, що не є працівниками Адвокатського бюро «Раков і партнери».

При визначенні розміру судових витрат на правничу правову допомогу, колегія приймає до уваги обсяг робіт, проведений адвокатом Побережною М.О. у даній справі, що підтверджуються матеріалами справи. А саме, адвокат Побережна М.О. подала до суду першої інстанції клопотання про передачу справи за територіальною підсудністю, відзив на позовну заяву, заяву з процесуальних питань від 06.12.2021 року, клопотання про долучення доказів.

Отже, матеріалами справи підтверджено надання адвокатом Побережною М.О. правничої правової допомоги ТОВ «Технобудсервіс 2006» на суму 26000,00 грн.

Враховуючи, що у задоволенні позову відмовлено у повному обсязі; приймаючи до уваги неподання позивачем клопотання про зменшення судових витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції обґрунтовано здійснив розподіл судових витрат шляхом стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Технобудсервіс 2006» витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 26000,00 грн.

Колегія звертає також увагу, що витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено відповідачем, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України).

Такі висновки відповідають також правовій позиції Верховного Суду, яка викладена у постанові від 12 лютого 2020 року у справі №648/1102/19 (провадження №6122131 св 19).

Безпідставними є також доводи апеляційної скарги щодо відсутності у адвоката Побережної М.О. повноважень на представлення інтересів ТОВ «Технобудсервіс 2006» при розгляді справи судом першої інстанції, адже повноваження вказаного адвоката підтверджені зазначеними вище належними письмовими доказами, яку було допущено судами першої та апеляційної інстанцій до участі у розгляді справи.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Суд звертає увагу, що, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, колегія дійшла висновку про необхідність залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваного рішення місцевого суду без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Селидівського міського суду Донецької області від 11 серпня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду.

Головуючий Т.П. Красвітна

Судді І.А. Єлізаренко

О.В. Свистунова