28.03.2023 Єдиний унікальний номер 205/2164/23
Провадження № 2/205/1384/23
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.03.2023 рік м. Дніпро
Суддя Ленінського районного суду м.Дніпропетровська Бізяєва Н.О., ознайомившись з матеріалами позовної заяви ОСОБА_1 , в особі представника адвоката Білогруд Дмитра Олександровича до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за розпискою,-

ВСТАНОВИВ:
01.03.2023 року ОСОБА_1 , в особі свого представника адвоката Білогруд Д.О., звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовною заявою до ОСОБА_2 , в якій просить стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму заборгованості в розмірі 2468380 (два мільйони чотириста шістдесят вісім тисяч триста вісімдесят) грн. 50 (п`ятдесят) коп. в рахунок погашення боргу за розпискою від 06 грудня 2022 року.
Ознайомившись з позовною заявою та доданими до неї матеріалами, вважаю, що даний позов не може бути прийнятий до провадження та підлягає залишенню без руху виходячи з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільно-процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Вимоги до позовної заяви та документів, що додаються до позовної заяви, встановлено статтями 175, 177 ЦПК України.
Згідно ч. 4 ст. 177 ЦПК України, до позовної заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.
Згідно ч. 4 ст. 175 ЦПК України, якщо позовна заява подається особою, звільненою від сплати судового збору відповідно до закону, у ній зазначаються підстави звільнення позивача від сплати судового збору.
Відповідно до ч. 2 ст. 133 ЦПК України, розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюється законом.
Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначено Законом України «Про судовий збір».
Частиною 1 статті 3 Закону України «Про судовий збір» визначено, що судовий збір справляється за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством.
Судовий збір це збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом. Судовий збір включається до складу судових витрат (ч. 1 ст. 1 Закону України «Про судовий збір»).
Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України «Про судовий збір», судовий збір сплачується за місцем розгляду справи та зараховується до спеціального фонду Державного бюджету України.
Як вбачається, стороною позивача судовий збір сплачено не було та у п. 2 вимог позову, сторона позивача просить звільнити ОСОБА_1 від сплати судового збору на підставі п. 12, 13 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».
Як підставами звільнення позивача від сплати судового збору, стороною позивача у розділі IV змісту позову зазначено на те, що відповідно до довідки № 40/2640 від 25.10.2022 року ОСОБА_1 в період часу з 22.04.2022 року по 24.10.2022 року безпосередньо брав участь у бойових діях пов`язаних з агресією Російської Федерації, тож, на думку сторони позивача, ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору відповідно до п. 12 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» та п. 13 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір».
Вирішуючи питання щодо можливості звільнення позивача від сплати судового збору, суд зазначає наступне.
Як зазначено вище, стороною позивача заявляється вимога про стягнення суми заборгованості за розпискою від 06 грудня 2022 року в розмірі 2468380 (два мільйони чотириста шістдесят вісім тисяч триста вісімдесят) грн. 50 (п`ятдесят) коп.
У наданій до матеріалів позову копії Довідки № 40/2640 від 25.10.2022 року виданої за підписом командира військової частини солдату ОСОБА_1 встановлено, що останній, фактично в у вказаний стороною позивача період: з 22.04.2022 року по 24.04.2022 рік брав участь у заходах необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з агресією Російської Федерації проти України.
Пунктами 12, 13 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір», на яку посилається сторона позивача, передбачено, що від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються: військовослужбовці, військовозобов`язані та резервісти, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, - у справах, пов`язаних з виконанням військового обов`язку, а також під час виконання службових обов`язків (п. 12); учасники бойових дій, постраждалі учасники Революції Гідності, Герої України - у справах, пов`язаних з порушенням їхніх прав (п.13).

Вказані положення чітко визначають, що від сплати судового збору звільняються вказані особи саме у справах, пов`язаних з виконанням військового обов`язку (п. 12) та у справах, пов`язаних з порушенням їхніх прав (п. 13).

Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 року у справі №545/1149/17 (провадження №14-730цс19), яку суд відповідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України враховує при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, зазначено, що відповідно до пункту 13 частини 1 статті 5 Закону №3674-VI, учасники бойових дій під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються від сплати судового збору у справах, пов`язаних з порушенням їхніх прав.
Зазначена норма має відсильний характер та не містить вичерпного переліку справ, в яких учасники бойових дій та прирівняні до них особи звільняються від сплати судового збору.
Правовий статус ветеранів війни, забезпечення створення належних умов для їх життєзабезпечення та членів їх сімей, встановлені Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». У статті 22 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» передбачено, що особи, на яких поширюється дія цього нормативного акта, отримують безоплатну правову допомогу щодо питань, пов`язаних з їх соціальним захистом, а також звільняються від судових витрат, пов`язаних з розглядом цих питань.
Перелік пільг учасникам бойових дій та особам, прирівняним до них, визначені у статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».
Отже, вирішуючи питання про стягнення судового збору з особи, яка має статус учасника бойових дій (прирівняної до нього особи), для правильного застосування норм пункту 13 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» суд має враховувати предмет та підстави позову; перевіряти чи стосується така справа захисту прав цих осіб з урахуванням положень статтей 12, 22 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».
Подібну правову позицію щодо застосування та тлумачення пункту 13 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 09.10.2019 року у справі №9901/311/19, постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 21.03.2018 року у справі №490/8128/17, постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 12.01.2022 року у справі №365/159/20, постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 22.12.2021 року у справі №521/17186/20.
Проте, зі змісту позову не вбачається, що вимоги позивача про стягнення боргу за розпискою пов`язані саме з захистом прав позивача пов`язаних із виконанням останнім військового обов`язку, службових обов`язків чи пов`язані з порушенням прав позивача як учасника бойових дій або постраждалого учасника Революції Гідності, Героя України.

У зв`язку з зазначеним, на думку суду, відсутні підстави для звільнення позивача від сплати судового збору за п. 12 та п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».

Частиною 1 статті 4 Закону України «Про судовий збір» встановлено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Як зазначено вище, стороною позивача заявляється до стягнення з відповідача сума заборгованості за розпискою в розмірі 2468380 (два мільйони чотириста шістдесят вісім тисяч триста вісімдесят) грн. 50 (п`ятдесят) коп., що є вимогою майнового характеру. Позовна заява подана до суду 01.03.2023 року.
Згідно п.п. 1 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою, сплачується судовий збір за ставкою 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Згідно положень ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік», прожитковий мінімум для працездатних осіб з 1 січня становить 2684 гривні.
Таким чином, судовий збір за вимогою майнового характеру поданою фізичною особою становить 1 відсоток ціни позову, проте не може бути меншим за 1073,60 грн. та більшим за 13420,00 грн.
Відповідно до ч.1 ст.9 Закону України «Про судовий збір», судовий збір сплачується за місцем розгляду справи та зараховується до спеціального фонду Державного бюджету України.
Виходячи із заявленої до стягнення суми майнової вимог, вбачається, що судовий збір який підлягає сплаті позивачем за звернення до суду з даним позовом буде становити 13420,00 грн.
Крім того, слід зазначити, що стороною позивача не зазначається інших підстав, у тому числі, для звільнення позивача від сплати судового збору у визначеному Законом розмірі, крім посилань на пункти 12, 13 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» та не надається відповідних доказів.
Згідно ч. 1, 3 ст. 136 ЦПК України, суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на визначений строк у порядку, передбаченому законом, але не більше як до ухвалення судового рішення у справі. З підстав, зазначених у частині першій цієї статті, суд у порядку, передбаченому законом, може зменшити розмір належних до сплати судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, або звільнити від їх сплати.

При цьому, ч. 2 ст. 8 Закону України «Про судовий збір» визначає, що суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати на підставі, зазначеній у частині першій цієї статті.

Частиною 1 статті 8 Закону України «Про судовий збір» визначено, що враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою за її клопотанням відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі за таких умов: 1) розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача - фізичної особи за попередній календарний рік; або 2) позивачами є: а) військовослужбовці; б) батьки, які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину з інвалідністю, якщо інший з батьків ухиляється від сплати аліментів; в) одинокі матері (батьки), які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину з інвалідністю; г) члени малозабезпеченої чи багатодітної сім`ї; ґ) особа, яка діє в інтересах малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена; або 3) предметом позову є захист соціальних, трудових, сімейних, житлових прав, відшкодування шкоди здоров`ю.

Згідно ч. 4 ст. 10 ЦПК України, ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.

Так, у рішенні ЄСПЛ «Креуз проти Польщі» від 19.06.2001 р. (Заява № 28249/95), суд констатував, що він ніколи не виключав можливості того, що інтереси справедливого здійснення правосуддя можуть виправдовувати накладення фінансових обмежень на доступ особи до суду. Проте у цьому ж рішенні суд також наголошує, що положення пункту 1 статті 6 про виконання зобов`язання забезпечити ефективне право доступу до суду не означає просто відсутність втручання, але й може вимагати вчинення позитивних дій у різноманітних формах з боку держави; не означає воно й беззастережного права на отримання безкоштовної правової допомоги з боку держави у цивільних спорах і так само це положення не означає надання права на безкоштовні провадження у цивільних справах. Відповідно Суд постановляє, що вимога сплати зборів цивільними судами у зв`язку з поданням позовів, які вони мають розглянути, не може вважатися обмеженням права доступу до суду, яке є саме по собі таким, що суперечить пункту 1 статті 6 Конвенції (п. 60).

Згідно п.п. 50, 52 рішення ЄСПЛ «Станков проти Болгарії» від 12.07.2007 р. (заява №68490/01), цілі які переслідуються при стягненні судових витрат, зокрема судового збору, слід вважати прийнятними враховуючи загалом питання відправлення правосуддя, зокрема, що стосується фінансування судової системи, крім цього, такі діють стримуючим фактором для легковажних претензій, однак такі не повинні бути надмірним тягарем, тобто значне фінансове навантаження може виступати як фактор, що обмежує доступ до правосуддя, право на суд.

Відповідно до п. 111 рішення ЄСПЛ від 20.02.2014 року у справі «Шишков проти Росії» («Shishkov v. Russia»), вимога про сплату державного мита є стримуючою мірою для потенційних позивачів від пред`явлення безрозсудних і необґрунтованих позовів. Для того, щоб гарантувати справедливий баланс між підтримкою нормального функціонування судової системи і захистом інтересів заявника при поданні позову до суду, внутрішньодержавні суди звільняють від сплати державного мита заявників, які можуть підтвердити свій поганий фінансовий стан.

Згідно висновків викладених у постановах Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі № 686/114/16-ц (провадження № 61-16723св18), від 04.03.2020 року у справі № 644/5099/16-ц (провадження № 61-12772св19), від 18.11.2020 року у справі № 753/22049/16 (провадження № 61-2446св20), суд повинен вирішувати питання, пов`язані з судовими витратами, у чіткій відповідності до ЦПК України, Закону України «Про судовий збір», а також інших нормативно-правових актів України, забезпечуючи при цьому належний баланс між інтересами держави у стягненні судового збору за розгляд справ, з одного боку, та інтересами позивача (заявника) щодо можливості звернення до суду, з другого боку.

Враховуючи, що позовна заява та надані до неї матеріали не містять інших законних підстав і доказів для звільнення позивача від сплати судового збору за звернення до суду з даним позовом, крім визначених п. 12, 13 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» в застосуванні яких при зверненні до суду з даним позовом, суд підстав не вбачає, про що вказано вище, приходжу до висновку, що позивачу слід сплатити судовий збір за звернення до суду з даним позовом в розмірі 13420,00 грн. та надати докази його сплати.
Або, виходячи з наведених вище положень законодавства, позивач має право подати обґрунтовану заяву чи клопотання про звільнення (відстрочення, зменшення) від сплати судового збору за звернення до суду з даним позовом і докази на підтвердження підстав для цього.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 185 ЦПК України, суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.
Враховуючи зазначене, приходжу до висновку про необхідність залишення без руху даної позовної заяви з наданням позивачу строку для усунення вказаного недоліку щодо сплати судового збору за звернення до суду з даним позовом в розмірі 13420,00 грн. та надання доказів його сплати.
Відповідно до ч.3 ст.185 ЦПК України, якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 175, 177, 185, 258-260, 353 ЦПК України, суддя -

ПОСТАНОВИВ:
Позовну заяву ОСОБА_1 , в особі представника адвоката Білогруд Дмитра Олександровича до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за розпискою - залишити без руху.
Надати ОСОБА_1 та його представнику адвокату Білогруд Дмитру Олександровичу десятиденний строк, з дня отримання копії даної ухвали, для усунення визначених в ній недоліків.
Роз`яснити, що в разі якщо у визначений строк недоліки не будуть усунені, позовна заява на підставі ч.3 ст.185 ЦПК України буде вважаться неподаною та повернута позивачу.
Копію ухвали направити позивачу та представнику позивача.
Ухвала набирає законної сили з моменту постановлення та оскарженню не підлягає. Заперечення на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду, включаються до апеляційної скарги на рішення суду.

Суддя: Н.О. Бізяєва