Постанова

Іменем України

22 березня 2023 року

м. Київ

справа № 613/96/21

провадження № 61-11529св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Ступак О. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - Служба у справах дітей Богодухівської районної державної адміністрації,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Богодухівського районного суду Харківської області від 25 жовтня 2021 року у складі судді Сеник О. С. та постанову Полтавського апеляційного суду від 19 вересня 2022 року у складі колегії суддів: Дорош А. І., Лобова О. А., Триголова В. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У січні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - Служба у справах дітей Богодухівської районної державної адміністрації, в якому, з урахуванням уточнень, просила встановити факт батьківства ОСОБА_2 стосовно її сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та зобов`язати Забродівську сільську раду Богодухівського району Харківської області внести зміни до актового запису про народження ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме в графі «батько» вказати ОСОБА_2 ; стягнути із ОСОБА_2 аліменти на користь ОСОБА_1 на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частки від усіх його доходів, щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з дати народження дитини і до досягнення дитиною повноліття. Також просила розглянути клопотання про призначення судово-медичної експертизи.

Позов обґрунтовано тим, що позивач мала відносини із ОСОБА_2 , внаслідок яких позивач завагітніла та народила дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Позивач стверджувала, що відповідач ОСОБА_2 є біологічним батьком дитини, проте на її повідомлення про вагітність відповідач жодним чином не відреагував. Оскільки шлюб між сторонами зареєстровано не було, то запис про батька дитини у книзі реєстрації народжень був проведений за прізвищем матері, а ім`я та по батькові дитини записано зі слів матері відповідно до частини другої статті 125 Сімейного кодексу України (далі - СК України). Позивач вважала, що у цьому випадку суд має встановити факт батьківства відповідача. Підставою для визначення батьківства в судовому порядку може бути висновок судово-генетичної або судово-імунологічної експертизи.

Крім того, ОСОБА_1 зазначала, що оскільки відповідач не визнає батьківства дитини, то вона не має можливості стягнути аліменти із дня народження дитини, про що неодноразово повідомляла відповідача. Вважала, що ухилення від батьківства є доказом, що підтверджує ухилення відповідача від сплати аліментів. Також вказувала, що ОСОБА_2 працює, не має інших утриманців, тому має можливість надавати матеріальну допомогу на дитину у розмірі 1/4 частки від його доходів.

Ухвалою Богодухівського районного суду Харківської області від 03 березня 2021 року у справі призначена судова молекулярно-генетична експертиза.

Рішенням Богодухівського районного суду Харківської області від 25 жовтня 2021 року позов задоволено частково.

Встановлено факт батьківства ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , стосовно сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Внесено до актового запису № 04, складеного 16 вересня 2020 року Забродівською сільською радою Богодухівського району Харківської області, про народження дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , наступні зміни: в графі «Відомості про батька» виключено відомості про ОСОБА_4 як батька дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; зазначено ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьком дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки з усіх видів доходів, але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи із 26 січня 2021 року, до досягнення дитиною повноліття.

Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 908,00 грн, витрати на проведення судової молекулярно-генетичної експертизи у розмірі 7 614,00 грн, витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 1 000,00 грн, всього - 9 522,00 грн.

Стягнуто із ОСОБА_2 судовий збір в дохід держави у розмірі 908,00 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Ураховуючи висновок судової молекулярно-генетичної експертизи, яким встановлено батьківство ОСОБА_2 стосовно дитини ОСОБА_3 з вірогідністю 99,%, фотографії та переписку, якими підтверджено факт наявності близьких відносин між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , пояснення свідків щодо періоду, в який мали місце ці відносини, а саме з липня 2019 року до грудня 2019 року, дату народження дитини, а також визнання відповідачем позову, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в частині встановлення факту батьківства ОСОБА_2 стосовно дитини ОСОБА_3 . Враховуючи, що біологічним батьком дитини ОСОБА_3 є ОСОБА_2 , тому з актового запису про народження дитини ОСОБА_3 необхідно виключити відомості про ОСОБА_4 як про батька вказаної дитини, та внести відомості про ОСОБА_2 як про батька дитини. Виходячи із матеріалів справи, беручи до уваги позицію відповідача, який у поданій до суду письмовій заяві зазначив про свою згоду сплачувати аліменти, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог та стягнення аліментів із дня пред`явлення позову з 26 січня 2021 року з відповідача на користь позивача на утримання неповнолітнього сина у розмірі 1/4 частки заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття, щомісячно.

Часткове задоволення позову обумовлено тим, що матеріали справи не містять належних доказів на підтвердження ухилення відповідача від сплати аліментів, починаючи з дати народження дитини, - ІНФОРМАЦІЯ_3 , а також відомості про вжиття позивачем відповідних заходів щодо одержання аліментів з відповідача, які вона не змогла отримати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати, а тому стягнення аліментів, на переконання суду першої інстанції, необхідно проводити з дня пред`явлення позивачем позову, тобто з 26 січня 2021 року.

Постановою Полтавського апеляційного суду від 19 вересня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, рішення суду першої інстанції - без змін. Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені витрати на правничу допомогу у розмірі 10 200,00 грн.

Апеляційний суд вказав, що, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне та обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Окрім цього, апеляційний суд дійшов висновку про те, що із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню понесені витрати на правничу допомогу у розмірі 10 200,00 грн, які підтверджені належними та допустимими доказами.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи

У листопаді 2022 року ОСОБА_2 звернувся до Верховного Суду, з пропуском строку на касаційне оскарження, з касаційною скаргою на рішення Богодухівського районного суду Харківської області від 25 жовтня 2021 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 19 вересня 2022 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції. Касаційна скарга містила також заяву про поновлення строку на касаційне оскарження зазначених судових рішень.

Як на підставу касаційного оскарження ОСОБА_2 посилається на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права, зокрема неврахування правового висновку, висловленого у постанові Верховного Суду від 20 жовтня 2020 року у справі № 826/3694/16 (пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України, далі - ЦПК України). Зокрема, ОСОБА_2 зазначає, що подання його представником Варченком О. П. заяви про визнання позову суперечить його волі як клієнта адвоката, оскільки протягом всього часу він заперечував проти позову, наполягав на проведенні повторної експертизи. Крім того, на думку заявника, судом апеляційної інстанції безпідставно відмовлено у задоволенні клопотання про призначення повторної експертизи (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

У своїй касаційній скарзі заявник також зазначає, що адвокат відповідача - Варченко О. П. всупереч волі та інтересам заявника подав заяву про визнання позову, чим позбавив можливості відповідача самостійно в наступному судовому засіданні відстоювати свої інтереси та заявляти клопотання про проведення повторної експертизи. Відповідач у свою чергу діяв за принципом легітимних очкувань, поклавшись на досвід та знання свого представника - адвоката. Апеляційний суд не встановив волі відповідача, який протягом всього провадження не був згоден із позовними вимогами позивача, проте представник відповідача, скориставшись відсутністю свого клієнта, визнав позов. Таким чином, відповідач був позбавлений можливості ініціювати повторну експертизу. Неодноразово при здійсненні судових експертиз, зокрема і молекулярно-генетичної експертизи, висновки експерта різнились, тому відповідач наполягав і доводив своєму представнику про необхідність проведення повторної експертизи.

На переконання заявника, підхід апеляційного суду, який відмовив у призначенні повторної молекулярно-генетичної експертизи, є надмірно формалізованим. Апеляційний суд посилався на пояснення представника відповідача від 03 вересня 2021 року, проте він зазначив, що відповідач погодиться із фактом батьківства лише, якщо це підтвердить повторна експертиза. На цьому ж засіданні заявлено клопотання про призначення повторної експертизи, яке не було вирішено в суді першої інстанції. Тобто апеляційний суд не дослідив матеріали справи, в яких міститься заявлене клопотання, а лише зазначив, що наведені відповідачем підстави для призначення повторної експертизи не ґрунтуються на вимогах закону та спростовуються матеріалами справи.

Оскільки законність та обґрунтованість рішення базується на молекулярно-генетичній експертизі та визнанні позову, ураховуючи той факт, що у зв`язку з протиправними діями свого представника та службовим відрядженням відповідач був позбавлений можливості заявляти клопотання/заперечення, що значно погіршило його становище та нівелювало принцип змагальності сторін в цивільному процесі, мав місце формалізм зі сторони апеляційного суду, оскаржувані судові рішення, на думку заявника, є незаконними.

У січні 2023 року до Верховного Суду від представника ОСОБА_1 - Некрасова О. В. надійшов відзив на касаційну скаргу ОСОБА_2 , а також клопотання про долучення до матеріалів справи підтвердження відправки відзиву третій особі. У відзиві позивач, посилаючись на необґрунтованість касаційної скарги, просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки вони є законними, а також стягнути із ОСОБА_2 суму витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 20 000,00 грн.

15 березня 2023 року ОСОБА_2 надав до Верховного Суду додаткові пояснення до своєї касаційної скарги, де у відповідь на відзив представника ОСОБА_1 - Некрасова О. В. навів пояснення, чому не подав скаргу на дії адвоката Варченко О. П., вказував, що посилання на положення договору між ним та адвокатом Варченком О. П. є занадто формальними, висновок експертизи не відповідає дійсним обставинам справи, дитина не має схожість із ним, повторно просив скасувати оскаржувані судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Також 15 березня 2023 року ОСОБА_2 надав до Верховного Суду заяву про зупинення виконання судового рішення (рішення Богодухівського районного суду Харківської області від 25 жовтня 2021 року та постанови Полтавського апеляційного суду від 19 вересня 2022 року до завершення перегляду справи в касаційному порядку) та клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Заява ОСОБА_2 про зупинення виконання оскаржуваних судових рішень мотивована тим, що у зв`язку з набранням рішення суду законної сили за період розгляду касаційної скарги для відповідача можуть настати (вже настають) порушення прав свобод та охоронюваних законом інтересів; за невиконання або неналежне виконання обов`язків щодо виховання дитини відповідач може бути притягнутий до різних видів юридичної відповідальності; у зв`язку з виконанням рішення у справі протягом розгляду справи у касаційному провадженні відповідач понесе значні матеріальні витрати та можуть настати незворотні правові наслідки.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями касаційна скарга ОСОБА_2 передана на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю.

Ухвалою Верховного Суду від 08 грудня 2022 року поновлено ОСОБА_2 строк на касаційне оскарження рішення Богодухівського районного суду Харківської області від 25 жовтня 2021 року та постанови Полтавського апеляційного суду від 19 вересня 2022 року, відкрито касаційне провадження у справі (на підставі пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України), витребувано з Богодухівського районного суду Харківської області матеріали цивільної справи № 613/96/21 та надано іншим учасникам справи строк для подачі відзиву на касаційну скаргу.

У грудні 2022 року матеріали справи № 613/96/21 надійшли до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду - без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди попередніх інстанційвстановили, що ІНФОРМАЦІЯ_3 у с. Заброди Богодухівського району Харківської області народився ОСОБА_3 , про що Забродівською сільською радою Харківської області складено актовий запис від 16 вересня 2020 року № 04.

16 вересня 2020 року Забродівською сільською радою Богодухівського району Харківської області видано свідоцтво про народження ОСОБА_3 серії НОМЕР_1 , в якому матір`ю дитини зазначена ОСОБА_1 , громадянка України, а батьком - ОСОБА_2 , громадянин України.

Згідно з висновком експерта Харківського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України від 14 травня 2021 року № СЕ-19/121-21/5863-БД ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , може бути біологічним батьком малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ймовірність даної події складає 99, %.

Відповідач ОСОБА_2 у надісланій до суду письмовій заяві зазначив, що своє батьківство визнає.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_7 показала, що є подругою ОСОБА_1 . Підтвердила, що позивач та відповідач мали близькі відносини. Вперше вона познайомилася із ОСОБА_2 на дні народження ОСОБА_1 у липні 2019 року, у листопаді 2019 року вони вдвох приїжджали до ОСОБА_7 на день народження та поводили себе як пара.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_8 показав, що є сусідом ОСОБА_1 , має з нею дружні відносини. Зазначив, що позивач та відповідач зустрічалися з середини липня 2019 року до грудня 2019 року, востаннє він бачив їх удвох приблизно 20 грудня 2019 року, проте Новий рік ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уже святкували окремо.

Суд першої інстанції дослідив у судовому засіданні зміст наявного в матеріалах справи СD-диску, на якому містяться спільні фотознімки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а також фото смс-повідомлень переписки сторін, які підтверджують наявність близьких відносин між позивачем та відповідачем.

Згідно з витягом із угоди про надання правової допомоги від 18 серпня 2021 року, укладеної між адвокатом Варченком О. П. та ОСОБА_2 клієнт надав адвокату право, зокрема, брати участь у судових засіданнях, заявляти клопотання та відводи, визнавати повністю або частково позови, підписувати та подавати від імені клієнта та у його інтересах усі необхідні документи (серед іншого, але не виключно, заяви, заперечення, замовлення, клопотання, скарги), брати участь у судових засіданнях та у дослідженні доказів, замовляти проведення експертиз тощо.

Нормативно-правове обґрунтування

Відповідно до статті 51 Конституції України сім`я дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку (стаття 8 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно зі статтею 5 СК України держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім`ї. Держава створює людині умови для материнства та батьківства, забезпечує охорону прав матері та батька, матеріально і морально заохочує і підтримує материнство та батьківство. Держава забезпечує пріоритет сімейного виховання дитини.

Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Статтею 121 СК України встановлено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

За змістом положень статті 125 СК України якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від матері визначається на підставі документа закладу охорони здоров`я про народження нею дитини. Якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається: 1) за заявою матері та батька дитини; 3) за рішенням суду.

Відповідно до частини першої статті 126 СК України походження дитини від батька визначається за заявою жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Така заява може бути подана як до, так і після народження дитини до органу державної реєстрації актів цивільного стану.

Для з`ясування факту батьківства необхідним є застосування спеціальних знань, зокрема призначення судово-біологічної (судово-генетичної) експертизи.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), рішення якого є джерелом права згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», зауважив, що «на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства» (Калачова проти Російської Федерації № 3451/05, § 34, від 07 травня 2009 року).

Таким чином, висновок судово-біологічної (судово-генетичної) експертизи має важливе значення в процесі дослідження факту батьківства. Проте його необхідно оцінювати з урахуванням положень частин другої, третьої статті 89 ЦПК України, згідно з якими жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до статті 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

Відповідно до статей 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття.

Статтею 181 СК України встановлено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, урахувавши в тому числі норму частини першої статті 191 СК України, згідно з якою аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, дійшов правильного висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині встановлення факту батьківства ОСОБА_2 стосовно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , внесення відомостей про ОСОБА_2 як про батька дитини та стягнення з відповідача аліментів на користь ОСОБА_1 на утримання сина у розмірі 1/4 частки з усіх видів доходів, але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 26 січня 2021 року, до досягнення дитиною повноліття, оскільки факт батьківства відповідача стосовно сина визнаний ним самим та підтверджений висновком експерта Харківського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України від 14 травня 2021 року № СЕ-19/121-21/5863-БД про 99, % вірогідності такого батьківства. Відомостей про стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, а також доказів відсутності у відповідача можливості сплачувати аліменти у вказаному розмірі до матеріалів справи не надано, з клопотанням про витребування відповідних доказів сторони до суду не звертались, отже, присуджений судом розмір аліментів, про який просила позивач, відповідає вимогам закону.

Доводи касаційної скарги про те, що адвокат відповідача всупереч волі та інтересам заявника подав заяву про визнання позову, заявник був позбавлений можливості ініціювати повторну експертизу, були предметом дослідження апеляційним судом, так як зазначались в апеляційній скарзі, який надав їм належну правову оцінку, зокрема адвокат Варченко О. П. подав суду першої інстанції 25 жовтня 2021 року дві заяви (а. с. 121, 122), в яких просив суд розглянути справу без участі відповідача у зв`язку з перебуванням відповідача у відрядженні за межами району, зазначив, що із позовними вимогами ОСОБА_1 відповідач ОСОБА_2 згоден в повному обсязі, батьківство своє визнає, сплачувати аліменти згоден. Також згідно з протоколом судового засідання (а. с. 135-137) адвокат Варченко О. П. приймав участь у розгляді справи 25 жовтня 2021 року, де зазначив, що його довіритель згоден із позовними вимогами ОСОБА_1 .

У свою чергу відповідно до витягу з угоди про надання правової допомоги від 18 серпня 2021 року між адвокатом Варченком О. П. та клієнтом ОСОБА_2 (а. с. 102-103) клієнт надав адвокату право, у тому числі, визнавати повністю або частково позови, брати участь у судових засіданнях, отже, немає підстав вважати, що адвокат у цьому питанні діяв всупереч волі ОСОБА_2 .

Із зазначених підстав аргументи касаційної скарги про незгоду із встановленим фактом батьківства є суперечливими та відхиляються судом касаційної інстанції.

Посилання заявника на необхідність проведення повторної експертизи належним чином не обґрунтовані та зводяться до незгоди із висновком експерта та ухваленими судовими рішеннями.

При відборі зразків відповідач ОСОБА_2 зауважень та застережень не мав, ним були підписані упаковки відібраних зразків, що вказує на відсутність у заявника на той час будь-яких претензій в цій частині.

Відповідач неодноразово брав участь у судових засіданнях у суді першої інстанції (наприклад, 03 березня 2021 року, 09 червня 2021 року, 17 серпня 2021 року, 20 серпня 2021 року, 03 вересня 2021 року, про що свідчать відповідні протоколи судових засідань), як особисто, так із адвокатом, тому немає підстав вважати, що ОСОБА_2 був позбавлений можливості заявляти клопотання/заперечення, доводи касаційної скарги із цього приводу не підтвердились.

У суді першої інстанції суддя Сеник О. С. з`ясовувала у сторони відповідача, чому клопотання про призначення повторної молекулярно-генетичної експертизи не було заявлено в рамках підготовчого провадження (про що свідчить запис судового засідання на компакт-диску в матеріалах справи), на якій підставі відповідач вважає, що вона має бути призначена, на що адвокат відповідача відповів, що це було пов`язано із фінансовим питанням та зазначив, що таке клопотання (до виклику свідків та заслуховування їх показань) ще не заявляється, тому посилання в касаційній скарзі на те, що 03 вересня 2021 року суд першої інстанції не вирішив заявлене клопотання про призначення повторної експертизи, не відповідає дійсності.

Апеляційний суд розглянув заявлене заявником клопотання про призначення повторної молекулярно-генетичної експертизи та відмовив у його задоволенні, з наданням належного правового обґрунтування в ухвалі Полтавського апеляційного суду від 19 вересня 2022 року (а. с. 237-238), з чим колегія суддів Верховного Суду погоджується, зокрема суд апеляційної інстанції слушно зауважив, що заявлене клопотання є безпідставним та необґрунтованим, передбачених законом підстав для призначення у справі повторної молекулярно-генетичної експертизи не встановлено, оскільки відповідач у суді першої інстанції клопотання про призначення вказаної експертизи не заявляв, а наведені заявником підстави для її призначення не ґрунтуються на вимогах закону та спростовуються матеріалами справи.

Посилання на загальні висновки у постановах Верховного Суду від 15 листопада 2018 року у справі № 820/3039/17 та від 20 жовтня 2020 року у справі № 826/3694/16 щодо застосування норм права у спірних правовідносинах, не підтверджують доводів касаційної скарги про те, що судами неправильно застосовано норми матеріального права чи порушено норми процесуального права при постановлені оскаржуваних судових рішень, оскільки фактичні обставини у наведених як приклад справах відрізняються від тих, що установлені судами у розглядуваній справі.

Верховний Суд послідовно наголошує, що на предмет подібності потрібно оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то в такому разі подібність необхідно також визначати за суб`єктним й об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими (правова позиція Великої Палати Верховного Суду, закріплена у постанові від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19, провадження № 14-166цс20).

У наведеній адміністративній справі № 826/3694/16 Верховний Суд зазначив, що складовою принципу юридичної визначеності є принцип легітимних очікувань, який має застосовуватись не лише на етапі нормотворчої діяльності, а й під час безпосереднього застосування чинних норм права, що даватиме можливість особі в розумних межах передбачати наслідки своїх дій, водночас, з огляду на обставини цієї справи, що переглядається в порядку касаційного провадження, спірні правовідносини у них суттєво різняться та немає підстав вважати, що зазначений принцип легітимних очікувань був порушений.

В адміністративній справі № 820/3039/17, на яку також посилався заявник, Верховний Суд підкреслював, що розгляд дисциплінарної справи здійснюється на засадах змагальності, водночас у цій справі, що переглядається в порядку касаційного провадження, порушення принципу змагальності сторін не виявлено.

Інші наведені у касаційній скарзі аргументи зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій стосовно оцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин, та спрямовані на доведення необхідності переоцінки цих доказів саме в тому контексті, який, на думку відповідача, підтверджує необґрунтованість заявлених позивачем позовних вимог, тому такі аргументи відхиляються.

Отже, доводи касаційної скарги спростовуються матеріалами справи, змістом оскаржуваних судових рішень, зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій, переоцінки доказів у справі, що в силу приписів статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції, чи ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального та процесуального права і незгоді з ухваленими судовими рішеннями про часткове задоволення позовних вимог.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків судів, Верховний Суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків судів.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.

ЄСПЛ зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (§ 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», заява № 63566/00). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Оскільки доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість судових рішень не впливають, тому Верховний Суд, застосувавши правило частини третьої статті 401 ЦПК України, вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Враховуючи викладене, відсутні підстави для зупинення виконання оскаржуваних судових рішень.

Розподіл судових витрат

Статтею 416 ЦПК України передбачено, що постанова суду касаційної інстанції складається, в тому числі із розподілу судових витрат.

Відповідно до частин першої-другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина тринадцята статті 141 ЦПК України).

Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, немає, а судовий збір, сплачений відповідачем за подання касаційної скарги, відшкодуванню не підлягає та залишається за заявником.

Щодо витрат на професійну правничу допомогу, понесених позивачем у Верховному Суді

Частина перша статті 133 ЦПК України передбачає, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини третьої вказаної статті Кодексу).

Відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Представником у суді може бути адвокат або законний представник (частина перша статті 60 ЦПК України).

За змістом статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», про що зазначено в частині четвертій статті 62 ЦПК України.

За положеннями пункту 4 статті 1, частин третьої та п`ятої статті 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики.

Пунктом 9 частини першої статті 1 України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Також за статтею 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України від 09 червня 2017 року, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.

Непогодження клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розміру гонорару при наданні доручення адвокату або в ході його виконання є підставою для відмови адвоката від прийняття доручення клієнта або розірвання договору на вимогу адвоката.

Тож домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, в межах правовідносин яких належить розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання (пункт 5.39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19)).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)).

У рішенні від 19 жовтня 2000 року у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece, заява № 31107/96) (щодо справедливої сатисфакції) ЄСПЛ вирішував питання обов`язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з «гонораром успіху». ЄСПЛ указав, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними (§ 55).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19) також зауважила, що за наявності угод, які передбачають «гонорар успіху», ЄСПЛ керується саме наведеними вище критеріями при присудженні судових та інших витрат, зокрема, у рішенні від 22 лютого 2005 року у справі «Пакдемірлі проти Туреччини» (Pakdemirli v. Turkey, заява № 35839/97) суд також, незважаючи на укладену між сторонами угоду, яка передбачала «гонорар успіху» у сумі 6 672,9,00 євро, однак, на думку суду, визначала зобов`язання лише між заявником та його адвокатом, присудив 3 000,00 євро як компенсацію не лише судових, але й інших витрат (§ 70-72) (пункт 5.43 постанови).

З урахуванням наведеного вище, не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату «гонорару успіху», у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача, у разі часткового задоволення - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 та частина восьма статті 141 ЦПК України). Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постановах від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження № 61-44217св18).

У відзиві на касаційну скаргу заявника представник ОСОБА_1 - Некрасов О. В. просив Верховний Суд стягнути із ОСОБА_2 витрати на правову допомогу у розмірі 20 000,00 грн, на підтвердження чого надав копії таких документів: довіреність від ОСОБА_1 , свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю, видане Некрасову О. В., договір про надання правової допомоги від 03 січня 2023 року, акт прийняття-передачі наданих послуг від 09 січня 2023 року, підтвердження відправки відзиву на ім`я ОСОБА_2 .

У клопотанні про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, ОСОБА_2 вказує, що витрати позивача на правову допомогу є неспівмірними, необґрунтованими, нерозумними та такими, що не відповідають фактичним обставинам справи у розумінні практики Верховного Суду, та просить Верховний Суд зменшити розмір витрат ОСОБА_1 на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, до 0 грн, а у разі надання підтверджуючих (підписаних) документів - до 1 000,00 грн.

Ураховуючи надані стороною ОСОБА_1 докази та прийняте судом касаційної інстанції рішення згідно з цією постановою про залишення без задоволення касаційної скарги ОСОБА_2 , колегія суддів Верховного Суду погоджується, що існують підстави для розподілу між сторонами витрат на професійну правничу допомогу, понесених ОСОБА_1 в суді касаційної інстанції.

Водночас колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку про відсутність підстав для стягнення 20 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу, понесених ОСОБА_1 в суді касаційної інстанції, та часткове задоволення клопотання позивача, виходячи з такого.

Згідно з актом про прийняття-передачі наданих послуг відповідно до договору про надання правової допомоги від 03 січня 2023 року № 03/23/С-03 від 09 січня 2023 року адвокат Некрасов О. В. надав клієнту ОСОБА_1 юридичні послуги відповідно до вказаного договору, а клієнт прийняв надані послуги, а саме:

1. Надання юридичних консультацій стосовно справи № 613/96/21, захисту та алгоритму дій: 3 консультації по 500,00 грн на загальну суму 1 500,00 грн;

2. Ознайомлення з матеріалами справи, ухвалою Верховного Суду, касаційною скаргою: 6 годин по 500,00 грн на загальну суму 3 000,00 грн;

3. Аналіз судової практики стосовно встановлення батьківства та стягнення аліментів: 5 годин по 500,00 грн на загальну суму 2 500,00 грн;

4. Складання відзиву на апеляційну скаргу. Вартість послуги 8 000,00 грн;

5. Участь у судових засіданнях. Вартість послуги 5 000,00 грн.

Клопотання ОСОБА_2 про зменшення наведених витрат мотивоване тим, що: 1) представник позивача завищив кількість консультацій, оскільки адвокат Некрасов О. В. був представником позивача у судах першої та апеляційної інстанцій, жодних нових консультацій щодо нових обставин по суті справи не могло бути надано, а алгоритм дій не потребує проведення 3-х консультацій; 2) ознайомлюватися із 10 аркушами касаційної скарги та ухвали Верховного Суду протягом 6 годин є неможливим, а вказаний розрахунок є таким, що здійснений з метою збільшення розміру витрат на правову допомогу, матеріали справи є достатніми та обґрунтованими для ознайомлення не більше години, зважаючи на те, що представник приймав участь у першій та другій інстанціях; 3) у відзиві на касаційну скаргу немає жодного посилання на практику судів, більше того, такий аналіз судової практики щодо встановлення батьківства та стягнення аліментів був вчинений при поданні позовної заяви та відзиву на апеляційну скаргу; 4) відзив на касаційну скаргу викладений на 4-х аркушах, два з яких становлять вступ та обґрунтування витрат на правову допомогу, відповідно один аркуш відзиву на касаційну скаргу за ціною 4 000,00 грн є не співмірним від витраченого адвокатом часу на написання відзиву та є необґрунтованим; 5) зважаючи на норму частини першої статті 402 ЦПК України, участь представника позивача у судовому засіданні в суді касаційно інстанції є неможливою.

Розглянувши надані сторонами документи та докази, Верховний Суд дійшов висновку, що у суді касаційної інстанції не може бути відшкодовані витрати на підготовку відзиву на апеляційну скаргу, що вже було предметом розгляду судом апеляційної інстанції, який стягнув на користь ОСОБА_1 із ОСОБА_2 понесені витрати на правничу допомогу у розмірі 10 200,00 грн, складовою частиною яких були 5 000,00 грн за складання відзиву на апеляційну скаргу (а. с. 219), тому у стягненні 8 000,00 грн, про які зазначила сторона позивача, має бути відмовлено.

Також колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку про відмову у стягненні витрат у сумі 3 000,00 грн, виходячи з того, що ознайомлення з матеріалами справи, касаційною скаргою на оскаржувані судові рішення у справі, ухвалою Верховного Суду не було необхідною процесуальною дією для позивача, оскільки касаційна скарга з додатками, ухвала Верховного Суду про відкриття касаційного провадження надсилались судом касаційної інстанції на її адресу, і представник позивача приймав участь у розгляді справи в суді апеляційної інстанції, отже, був ознайомлений з іншими матеріалами справи.

Окрім цього, розгляд справи відбувся Верховним Судом у порядку письмового провадження, без виклику сторін, судові засідання у справі не проводились, тому у стягненні заявлених 5 000,00 грн (участь у судових засіданнях) також має бути відмовлено.

Оскільки Верховний Суд дійшов висновку про відмову у стягненні 16 000,00 грн витрат на користь позивача, у тому числі з підстав, зазначених у клопотанні ОСОБА_2 , суд не вбачає підстав для додаткового зменшення таких витрат.

Отже, ураховуючи конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, Верховний Суд вважає наявними підстави для стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу в суді касаційної інстанції на суму 4 000,00 грн, а у відшкодуванні ОСОБА_1 інших витрат на отримання професійної правничої допомоги необхідно відмовити.

Витрати на професійну правничу допомогу на цю суму є співмірними зі складністю цієї справи, наданим адвокатом Некрасовим О. В. обсягом послуг у суді касаційної інстанції, відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, підстав для зменшення розміру суми цих витрат до 0,00 грн з причин, зазначених у клопотанні ОСОБА_2 , у суду касаційної інстанції немає.

Окремо колегія суддів Верховного Суду з приводу аргументів відповідача, що вимога ОСОБА_1 про стягнення витрат на правову допомогу підлягає залишенню без задоволення, оскільки договір про надання правової допомоги від 03 січня 2023 року № 03/23/С-03 та акт про прийняття-передачі наданих послуг від 09 січня 2023 року не підписані позивачем та її адвокатом, зауважує що ці документи надійшли до суду від представника позивача з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи (підсистема «Електронний суд»). Надіслані документи засвідчені кваліфікованим електронним підписом Некрасова О. В. , надання до суду документів в електронній формі не суперечить закону, а згідно з частиною четвертою статті 43 ЦПК України за введення суду в оману щодо фактичних обставин справи винні особи несуть відповідальність, встановлену законом, тому зазначене не може бути підставою для відмови у стягненні витрат на професійну правничу допомогу, понесених позивачем у суді касаційної інстанції.

Керуючись статтями 141, 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_2 про зупинення виконання судових рішень.

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Богодухівського районного суду Харківської області від 25 жовтня 2021 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 19 вересня 2022 року залишити без змін.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 4 000,00 грн судових витрат на професійну правничу допомогу, понесених у суді касаційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. Ю. Гулейков

С. О. Погрібний

О. В. Ступак