Справа № 438/1535/20 Головуючий у 1 інстанції: Слиш А.Т.
Провадження № 22-ц/811/2543/22 Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача: Левика Я.А.,

суддів: Крайник Н.П., Шандри М.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Бориславського міського суду Львівської області в складі судді Слиша А.Т. від 02 вересня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно збережених коштів, -

в с т а н о в и л а :

рішенням Бориславського міського суду Львівської області від 02 вересня 2022 року позов задоволено.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 безпідставно збережені грошові кошти в розмірі 28111 (двадцять вісім тисяч сто одинадцять) гривень 16 копійок.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судові витрати, що складаються із судового збору в розмірі 840 гривень 00 копійок.

Дане рішення оскаржив ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 .

В апеляційній скарзі просить рішення Бориславського міського суду Львівської області від 02 вересня 2022 року скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовити у повному обсязі.

Зазначає, що суд першої інстанції при ухваленні рішення не врахував, що на момент припинення дії Договору у позивача була наявна заборгованість за орендну плату в розмірі 16 303,25 грн., що фактично доведено відповідачем. Звертає увагу на те, що позивач систематично порушував умови Договору щодо оплати вартості оренди, у зв`язку із чим станом 25 вересня 2020 року була наявна заборгованість що становить 16 303,25 грн., яка позивачем так і не сплачена. Окрім цього судом першої інстанції не враховано те, що позивач не виконував належним чином свої зобов`язання щодо оплати комунальних послуг, що підтверджується рахунком на сплату житлово-комунальних послуг за листопад 2020 року, згідно якого станом на 01 листопада 2020 року нараховано борг в сумі 9 344,31 грн. вирахувавши з якого вартість послуг за жовтень 2020 року в сумі 586,60 грн. виходить 8 757,71 грн. Таким чином на момент припинення дії Договору, у позивача наявна заборгованість зі сплати житлово-комунальних послуг в розмірі 8 757,71 грн., що відповідно є порушення умов визначених п. 3.1.4, 3.1.5 Договору. Враховуючи, що позивачем передано відповідачу завдаток при укладенні Договору, позивач систематично порушував умови Договору в частині оплати комунальних платежів та орендної плати, внаслідок чого виникла заборгованість в перед відповідачем у загальній сумі 25060,96 грн.

Відповідно до ст. 368, ч.1 ст. 369 ЦПК України, розгляд справи проводився без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали, оцінивши мотиви учасників справи в межах доводів позовної заяви, відзиву на позовну заяву, відповіді на відзив, заперечення, апеляційної скарги, відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.

Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ст.ст.13, 19, 81, 82, 89, 141, 259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, 177, 1212 ЦК України та задовольняючи позов, виходив з того, що 25.11.2019 між позивачем ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_2 укладено договір оренди нерухомого майна б/н (далі - «Договір»), за умовами якого відповідач передав у тимчасове платне користування позивачу житлову квартиру загальною площею 84 кв. м., що на 10 поверсі в буд. АДРЕСА_1 , на праві оренди строком по 25.09.2020 (а.с.8-10). Відповідно до п. п. 2.2.8 Договору позивач зобов`язаний звільнити і здати орендодавцю (відповідачу) об`єкт нерухомості в належному стані з урахуванням нормального фізичного зносу протягом одного дня з моменту закінчення терміну дії (розірвання) даного Договору відповідно до Акту здачі приміщення. Відповідно до п. 3.1 Договору за домовленістю сторін щомісячна плата за користування об`єктом нерухомості - орендна плата, вноситься позивачем у грошовій формі і складає 750 доларів США. Відповідно до п. 3.2 Договору розрахунок по орендній платі за об`єкт нерухомості здійснюється між орендодавцем (відповідачем) і орендарем (позивачем) не пізніше 25 числа кожного місяця проживання, що підлягає оплаті. Відповідно до п. 3.2.1 Договору на момент підписання Договору, орендар (позивач) сплачує орендодавцю (відповідачу) за перший місяць проживання 750 доларів США, а також гарантійний платіж за майно в розмірі 1000 доларів США. При виїзді гарантійний платіж повертається орендареві (позивачу). У разі псування майна з вини орендаря, з гарантійного платежу орендодавець утримує необхідну суму на відшкодування збитків. На момент підписання Договору оренди, позивач сплатив відповідачу, про що не заперечив відповідач у заявах по суті справи, гарантійний платіж (завдаток) за майно в розмірі 1000 доларів США в готівковій формі, як це передбачено п. 3.2.1 Договору. У встановлений договором термін, зокрема 25.09.2020 позивач звільнив і здав відповідачу об`єкт нерухомості та перелічене в Договорі майно. Оскільки, як стверджує позивач, об`єкт нерухомості позивач повернув у належному стані, будь-яких застережень з боку відповідача не було, як і не було претензій чи складення письмових документів про розбіжності, - позивач просить стягнути з відповідача вищевказаний гарантійний платіж, який відповідач зберіг у себе без достатніх правових підстав та досі не повернув. 21.10.2020 позивач направив в адресу відповідача, у порядку досудового врегулювання спору, вимогу про повернення вказаних коштів, яка виконана не була. На день подання позовної заяви вказана сума - 1000 доларів США еквівалентна за курсом НБУ 28111,16 грн, яку і просить стягнути позивач на підставі ст.1212 ЦК України. Суд прийшов до висновку, що відповідач набув майно за відсутності достатніх правових підстав, у спосіб, що суперечить цивільному законодавству. Таким чином, грошові кошти не передавались у власність відповідача, у зв`язку із виконанням своїх договірних зобов`язань позивачем. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно збережених коштів з підстав, передбачених ст. 1212 ЦК України, слід задоволити.

Колегія суддів вважає, що такі висновки вцілому відповідають обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону, а тому підстав для скасування оскаржуваного рішення суду немає.

У листопаді 2020 року ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 , у якому просив:

- стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 безпідставно збережені грошові кошти в розмірі 28111 (двадцять вісім тисяч сто одинадцять) гривень 16 копійок.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 25.11.2019 між сторонами укладено договір оренди нерухомого майна б/н (далі - Договір), за умовами якого відповідач передав у тимчасове платне користування позивачу житлову квартиру загальною площею 84 кв. м., що на 10 поверсі в буд. АДРЕСА_1 , на праві оренди строком по 25.09.2020. Відповідно до п. п.2.2.8, п. 3.1, 3.2, 3.2.1, 4.1 Договору позивач зобов`язаний звільнити і здати відповідачу об`єкт нерухомості в належному стані з урахуванням нормального фізичного зносу протягом одного дня з моменту закінчення терміну дії (розірвання) даного Договору відповідно до Акту здачі приміщення. За домовленістю сторін щомісячна плата за користування об`єктом нерухомості - орендна плата, вноситься позивачем у грошовій формі і складає 750 доларів США. Розрахунок по орендній платі за об`єкт нерухомості здійснюється між Позивачем та Відповідачем не пізніше 25 числа кожного місяця проживання, що підлягає оплаті. На момент підписання Договору позивач сплачує відповідачу за перший місяць проживання 750 доларів США, а також гарантійний платіж за майно в розмірі 1000 доларів США. При виїзді гарантійний платіж повертається позивачу. Термін дії Договору встановлений з 25.11.2020 по 25.09.2020. Позивач свої зобов`язання виконав у повному обсязі, а саме: сплатив відповідачу орендну плату за кожний місяць проживання у встановленому Договором розмірі, що не спростовується відповідачем. Між сторонами відсутній спір щодо наявності заборгованості за щомісячні орендні платежі згідно укладеного Договору, а також за комунальні послуги. На момент підписання Договору оренди позивач сплатив відповідачу також і гарантійний платіж (завдаток) за майно в розмірі 1000 доларів США в готівковій формі в присутності свідка, що підтверджується п. 3.2.1 Договору та не спростовується відповідачем. Позивач звільнив і здав відповідачу об`єкт нерухомості та перелічене у договорі майно 25.09.2020 в належному стані, з урахуванням нормального фізичного зносу, без будь-яких застережень з боку відповідача, претензій чи складення письмових документів про розбіжності. Відповідач надав позивачу запевнення щодо повернення гарантійного платежу (завдатку) через деякий час, покладаючись на ділову свідомість якого, позивач протягом місяця чекав на повернення коштів та неодноразово звертався до відповідача з метою повернення гарантійного платежу. У ході листування сторін договору за допомогою месенджера «Viber», відповідач не заперечував факту збереження у себе належних грошових коштів та необхідність їх повернення, а позивач, враховуючи стиль життя (роз`їзди) відповідача та інші названі ним причини йшов йому назустріч очікуючи повернення гарантійного платежу (завдатку). 21.10.2020 позивач направив в адресу відповідача, у порядку досудового врегулювання спору, вимогу про повернення безпідставно набутих коштів, що не дало позитивних результатів. Вимога не була отримана ані за місцем його реєстрації, ані за місцезнаходженням об`єкту оренди. Вимога була отримана та прочитана відповідачем за допомогою месенджера «Viber», однак позитивних результатів для вирішення спору це також не дало. Позивач посилався на положення ст. 526, 530, ч. 1 ст. 570, ч. 1 ст. 598, ч. 1 ст. 599, 610, 626, ч. 1 ст. 629, ч. 1 ст. 631 Цивільного кодексу України, висновок про те, що укладений між сторонами договір та зобов`язання за ним припинили свою дію у зв`язку із належним його виконанням позивачем та закінченням строку його дії в силу ст. ст. 530, 598, 599, 631 ЦК України. Позивач виконав узяті на себе зобов`язання в частині сплати орендної плати за увесь період оренди, що не заперечується відповідачем, звільнив і здав об`єкт оренди відповідачу у встановлений договором строк та в належному стані. Таким чином, з припиненням дії договору оренди та зобов`язання за ним, передана грошова сума втрачає ознаки гарантійного платежу (завдатку) та стає майном (грошовими коштами), збереженими відповідачем без достатньої правової підстави. Відповідач отримав від позивача 1000 доларів США, що на день подання позовної заяви еквівалентно за курсом НБУ 28111,16 грн у якості гарантійного платежу (завдатку), які зберіг у себе без достатніх правових підстав, тобто не зважаючи на те, що підстави їх набуття відпали з моменту закінчення строку договору та виконання позивачем своїх зобов`язань за ним, а тому вказане майно (грошові кошти) збережене відповідачем без достатньої правової підстави.

Як вбачається з матеріалів справи, правильно встановлено судом першої інстанції та сторонами не оспорено та не спростовано, 25.11.2019 між позивачем ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_2 укладено договір оренди нерухомого майна б/н (далі - «Договір»), за умовами якого відповідач передав у тимчасове платне користування позивачу житлову квартиру загальною площею 84 кв. м., що на 10 поверсі в буд. АДРЕСА_1 , на праві оренди строком по 25.09.2020 (а.с.8-10).

Відповідно до п. п. 2.2.8 Договору позивач зобов`язаний звільнити і здати орендодавцю (відповідачу) об`єкт нерухомості в належному стані з урахуванням нормального фізичного зносу протягом одного дня з моменту закінчення терміну дії (розірвання) даного Договору відповідно до Акту здачі приміщення.

Відповідно до п. 3.1 Договору за домовленістю сторін щомісячна плата за користування об`єктом нерухомості орендна плата, вноситься позивачем у грошовій формі і складає 750 доларів США.

Відповідно до п. 3.2 Договору розрахунок по орендній платі за об`єкт нерухомості здійснюється між орендодавцем (відповідачем) і орендарем (позивачем) не пізніше 25 числа кожного місяця проживання, що підлягає оплаті.

Відповідно до п. 3.2.1 Договору на момент підписання Договору, орендар (позивач) сплачує орендодавцю (відповідачу) за перший місяць проживання 750 доларів США, а також гарантійний платіж за майно в розмірі 1000 доларів США. При виїзді гарантійний платіж повертається орендареві (позивачу). У разі псування майна з вини орендаря, з гарантійного платежу орендодавець утримує необхідну суму на відшкодування збитків.

На момент підписання Договору оренди, позивач сплатив відповідачу, про що не заперечив відповідач у заявах по суті справи, гарантійний платіж (завдаток) за майно в розмірі 1000 доларів США в готівковій формі, як це передбачено п. 3.2.1 Договору.

У встановлений договором термін, зокрема 25.09.2020 позивач звільнив і здав відповідачу об`єкт нерухомості та перелічене в Договорі майно.

Оскільки, як стверджує позивач, об`єкт нерухомості позивач повернув у належному стані, будь-яких застережень з боку відповідача не було, як і не було претензій чи складення письмових документів про розбіжності, - позивач просить стягнути з відповідача вищевказаний гарантійний платіж, який відповідач зберіг у себе без достатніх правових підстав та досі не повернув.

21.10.2020 позивач направив в адресу відповідача, у порядку досудового врегулювання спору, вимогу про повернення вказаних коштів, яка виконана не була.

На день подання позовної заяви вказана сума 1000 доларів США еквівалентна за курсом НБУ 28111,16 грн, яку і просить стягнути позивач на підставі ст.1212 ЦК України.

Згідно ст. 810 ЦК України, за договором найму (оренди) житла одна сторона власник житла (наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату. Підстави, умови, порядок укладення та припинення договору найму житла, що є об`єктом права державної або комунальної власності, встановлюються законом. До договору найму житла, крім найму житла, що є об`єктом права державної або комунальної власності, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено законом.

Згідно ст. 811 ЦК України, договір найму житла укладається у письмовій формі. Договір оренди житла з викупом підлягає обов`язковому нотаріальному посвідченню.

Згідно ст. 812 ЦК України, предметом договору найму житла можуть бути помешкання, зокрема квартира або її частина, житловий будинок або його частина. Помешкання має бути придатним для постійного проживання у ньому. Наймач житла у багатоквартирному будинку має право користування майном, що обслуговує будинок.

Згідно ст. 810 ЦК України, сторонами у договорі найму житла можуть бути фізичні та юридичні особи. Якщо наймачем є юридична особа, вона може використовувати житло лише для проживання у ньому фізичних осіб.

За ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Зміст правочину, відповідно до частини першої статті 203 ЦК України, не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

За ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про:

1) повернення виконаного за недійсним правочином;

2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння;

3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні;

4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Згідно п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6.11.2009 року №9, відповідно до частини першої статті 215 ЦК 435-15 підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв`язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 - 210, 640 ЦК 435-15 тощо). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Згідно із статтями 210 та 640 ЦК 435-15 не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації. Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено. Рішенням суду не може бути зобов`язано сторони здійснити державну реєстрацію правочину, оскільки це суперечить загальним засадам цивільного законодавства - свободі договору (пункт 3 частини першої статті 3 ЦК). Норма частини третьої статті 182 ЦК 435-15 щодо можливості оскарження до суду відмови у державній реєстрації, ухилення від державної реєстрації, відмови від надання інформації про реєстрацію застосовується лише щодо дій (бездіяльності) органів, які здійснюють таку реєстрацію. Вимога про визнання правочину (договору) неукладеним не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом. Суди мають відмовляти в позові з такою вимогою. У цьому разі можуть заявлятися лише вимоги, передбачені главою 83 книги п`ятої ЦК.

Як вбачається з матеріалів справи та підтверджено відповідачем, на момент укладення договору оренди нерухомого майна від 25.11.2019 року, квартира АДРЕСА_2 , яка зі слів відповідача була передана в оренду позивачу, належала на праві власності матері відповідача ОСОБА_4 .

З договору купівлі-продажу від 13.11.2020 року вказаної квартири вбачається, що частка квартири належала ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 15.10.2009 року, інша частка квартири належала ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 09.11.2015 року (Т.1. ас.169).

Відповідно відповідач ОСОБА_2 на день укладення договору оренди нерухомого майна 25.11.2019 року не був власником квартири АДРЕСА_2 , яка, з його слів, була передана в оренду позивачу.

Крім цього, матеріали справи не містять жодних даних про те, що власниця квартири ОСОБА_4 уповноважувала ОСОБА_2 на укладення договору оренди нерухомого майна 25.11.2019 року від її імені.

За таких обставин колегія суддів вважає, що укладений договір оренди нерухомого майна, а саме квартири АДРЕСА_2 , на передачу якої в оренду наполягає відповідач (витяг з реєстру права власності а.с. 144), суперечить та не відповідає вимогам Закону, а саме ч.1 ст.810 ЦК України та ч.1 ст.812 ЦК України, а тому є нікчемним, оскільки укладений особою, що не мала права на укладення такого договору.

Позивач же по суті вказував про оренду квартири АДРЕСА_3 та подав відповідний витяг з реєстру права власності на нерухоме майно (а.с. 123). За таким витягом, власником квартири теж не є відповідач, а гр. ОСОБА_5 . Відповідно аналогічно відповідачем і така квартира не могла бути зданою в оренду за відсутності правомочностей у нього власника стосовно такої квартири з відповідними наслідками, про які йшлося вище.

Також, якщо виходити виключно з умов договору оренди нерухомого майна від 25.11.2019 року, який підписали сторони, то предметом у такому вказано квартиру загальною площею 84 кв.м. на 10 поверсі, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 . Однак, у вказаному договорі не вказано номера квартири, яка передається в оренду, відповідно слід було б вважати такий договір фактично не укладеним, оскільки між сторонами відповідно не було в повній мірі погоджено основних умов договору, а саме предмету, який передається в оренду.

Посилання позивача на те, що предметом договору оренди була квартира АДРЕСА_3 , а відповідача на квартиру АДРЕСА_4 в цьому ж будинку, додатково підтверджують неузгодженість між ними істотних умов договору.

Відповідно до частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна зі сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а у випадку неможливості такого повернення (зокрема, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі) необхідно відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Як правильно встановлено судом першої інстанції, на момент підписання Договору оренди, позивач сплатив відповідачу, про що не заперечив відповідач у заявах по суті справи, гарантійний платіж (завдаток) за майно в розмірі 1000 доларів США в готівковій формі, як це передбачено п. 3.2.1 Договору.

Встановивши, що ОСОБА_3 було сплачено ОСОБА_2 1000 доларів США, що еквівалентно 28111,16 на виконання умов нікчемного (неукладеного) правочину, відтак суд першої інстанції дійшов обґрунтованих висновків про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог про стягнення з ОСОБА_2 грошових коштів у зазначеному розмірі як таких, що безпідставно у нього перебувають.

Враховуючи вказане доводи апеляційної скарги слід визнати безпідставними та саму скаргу слід відхилити. Рішення ж суду першої інстанції слід залишити без змін як таке, що відповідає обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Бориславського міського суду Львівської області від 02 вересня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 15 червня 2023 року.

Головуючий : Я.А. Левик

Судді: Н.П. Крайник

М.М. Шандра