Номер провадження: 22-ц/813/3349/23
Справа № 2-2330/2006
Головуючий у першій інстанції Курочка В.М.
Доповідач Сєвєрова Є. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.03.2023 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого судді Сєвєрової Є.С.,

суддів: Вадовської Л.М., Цюри Т.В.,

за участю секретаря - Малюти Ю.С.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Таїровська селищна рада Овідіопольського району,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Київської окружної прокуратури міста Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 22 вересня 2006 року у складі судді Курочки В.М.,

встановив:

У вересні 2006 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Таїровської селищної ради Овідіопольського району про визнання права власності на самочинно реконструйоване та перебудоване нерухоме майно.

Позов обґрунтований тим, що на підставі договору купівлі-продажу 22.04.2002 позивач придбала виробничі та невиробничі будівлі і споруди, що розташовані на земельній ділянці площею 0,40 га по АДРЕСА_1 (за межами населених пунктів) Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області. 13.06.2002 їй в установленому законом порядку було видано державний акт на право власності на зазначену вище земельну ділянку, яка призначена для комерційного використання. Рішенням виконавчого комітету Таїровської селищної ради від 26.07.2005 їй було дозволено здійснити реконструкцію будівель та споруд, що розташовані на зазначеній земельній ділянці. У цьому ж році вона без затвердженого проекту та дозволу державної архітектурно-будівельної інспекції самочинно реконструювала та побудувала адміністративний будинок літ. „В-3, оглядові ями літ. „в, „в1, „в2 , „в3 , „в4 , „в5 , „в6 , котельню літ. „В1, „СТО літ. „Г, котельню літ. „Г1, оглядові ями літ. „г, „г1, „г2 , „г3, „г4, будинок охорони літ. „Д. У зв`язку з тим, що зазначені будівлі і споруди вважаються побудованими та реконструйованими самочинно, позивач позбавлена можливості оформити своє право власності на них.

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 22 вересня 2006 року позовні вимоги задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право власності на самочинно побудоване та реконструйоване нею нерухоме майно у вигляді виробничих та невиробничих будівель, позначених на плані: літ. „В-3 - адміністративного будинку, літ. „В1 - котельні, літ. „в - оглядової ями, літ. „в1 -оглядової ями, літ. „в2 - оглядової ями, літ. „в3 - оглядової ями, літ. „в4 - оглядової ями, літ. „в5 -оглядової ями, літ. „в6 - оглядової ями, літ. „Г - СТО, літ. „Г1 - котельні, літ „г - оглядової ями, літ. „г - оглядової ями, літ. „г2 - оглядової ями, літ. „г3 - оглядової ями, літ. „г4 - оглядової ями, літ. „Д - будинку охорони, що розташовані за адресою: АДРЕСА_2 . (за межами населених пунктів).

Не погоджуючись з рішенням суду, Київська окружна прокуратура в інтересах держави в особі Одеської міської ради подала апеляційну скаргу та просить скасувати рішення суду, ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог, стягнути з ОСОБА_1 на користь Одеської обласної прокуратури судові витрати.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що справу розглянуто без залучення інспекції державного архітектурно-будівельного контролю, за участю неналежного відповідача, з порушенням виключної підсудності та взагалі за відсутності спору про право. Суд першої інстанції, порушуючи вимоги законодавства, замінив собою органи державної влади, що уповноважені на здійснення оформлення права власності на нерухоме майно та визнав на нього право власності за позивачем за відсутності між сторонами спору про право цивільне, оскільки не можна вважати, що у цій справі суд діяв відповідно до завдань цивільного судочинства, а тому судове рішення у справі, яка переглядається, не можна визнати законним, що є підставою для його скасування та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову. Рішення суду прийнято без залучення до участі у справі відповідної інспекції державного архітектурно-будівельного контролю для надання висновків на виконання її повноважень. В оспорюваному рішенні суду не визначено площу самочинно реконструйованих та побудованих виробничих та невиробничих будівель, на яку визнається право власності, що суперечить завданням цивільного судочинства. Незважаючи на те, що судом незаконно та необґрунтовано визнано за ОСОБА_1 право власності на об`єкти самочинного будівництва в межах міста Одеси, Одеською міською радою не вживаються ефективні заходи щодо захисту порушених інтересів держави. Як вбачається з матеріалів справи, ні Одеська міська рада, ні прокурор не брали участі в розгляді цивільної справи №2-2330/2006, через що про ухвалення оскаржуваного рішення ні міській раді, ні прокуратурі відомо не було. При цьому, про наявність підстав для апеляційного оскарження рішення суду прокуратурі стало відомо лише після ознайомлення з матеріалами справи 14.01.2022, про що свідчить розписка прокурора в матеріалах справи. При цьому Одеській міській раді як органу, уповноваженому здійснювати захист інтересів держави у спірних правовідносинах, стало відомо про незаконне рішення суду лише з листа Київської окружної прокуратури м. Одеси від 05.04.2022 за № 1519 вих-22.

12.09.2022 ОСОБА_1 надала суду відзив на апеляційну скаргу та просить суд закрити апеляційне провадження, посилаючись на те, що за відсутності проекту землеустрою щодо зміни меж населеного пункту, із зазначенням опису меж адміністративно-територіальних одиниць, матеріалів виносу меж адміністративно-територіальних одиниць в натурі (на місцевість) з каталогом координат їх поворотних точок, вважає, що скаржником не доведено належними та допустимими доказами, що спірна земельна ділянка знаходиться в межах міста Одеси. Висновком судового експерта Одеського НДІСЕ встановлено, що нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 , повністю добудоване, витримані державні будівельні норми та правила, при будівництві вказаних будівель не порушені права інших осіб, стан готовності об`єкта відповідає 100 %, тобто будівлі та споруди закінчені будівництвом. Таким чином, будівництво спірного майна не відбувалось з порушенням будівельних норм і правил, а також не порушує права інших осіб, що було встановлено судовою експертизою. Враховуючи те, що право власності рішенням суду визнано за ОСОБА_1 на самочинно побудоване та реконструйоване нерухоме майно у вигляді виробничих та невиробничих будівель, за адресою: АДРЕСА_1 , яке перебуває на земельній ділянці, що належала позивачу ( ОСОБА_1 ) на підставі державного акту на право власності на зазначену земельну ділянку від 13.06.2002 та не порушує права інших осіб, а також те, що Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради в силу положень статуту є самостійною юридичною особою та може бути позивачем та відповідачем у судах, вважає, що навіть у разі, якщо припустити, що земельна ділянка належним чином перейшла до меж міста Одеси, то належним скаржником мало би бути саме Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради, а не Одеська міська рада, оскільки земельна ділянка не перебувала у комунальній власності та оскаржуваним рішенням жодним чином не порушено права та інтереси територіальної громади в особі Одеської міської ради.

14.10.2022 Київська окружна прокуратура в інтересах держави в особі Одеської міської ради надала суду письмові пояснення у справі та вказує на те, що доводи відповідача підлягають відхиленню, а апеляційна скарга Київської окружної прокуратури м. Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради підлягає задоволенню в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, представників позивача та Одеської обласної прокуратури, дослідивши доводи, наведенні в апеляційній скарзі, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 1, ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Згідно з 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Апеляційний суд вважає, що рішення суду таким вимогам не відповідає.

З матеріалів справи вбачається, що на підставі договору купівлі-продажу від 09.04.2002, укладеного між ВАТ «Югтранс» та ОСОБА_1 , остання придбала будівлі та споруди, що знаходяться на території Таїровської селищної ради, АДРЕСА_1 та складаються в цілому з будівлі під літ. «А», вбиральні під літ «Б» загальною площею 14,1 кв.м., розташовані на земельній ділянці, яка перебуває у власності ВАТ «Югтранс» розміром 0,40 кв.м.

Відповідно до державного акту на право власності на землю від 13.06.2002 серія ОД №033909 ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 09.04.2002 належить земельна ділянка несільськогосподарського призначення площею 0,40 гектарів (4000 кв.м.), яка знаходиться на території АДРЕСА_1 .

Рішенням Виконкому Таїровської селищної ради №191 від 26.07.2005 року надано дозвіл СПД ФО ОСОБА_1 на реконструкцію станції технічного обслуговування по АДРЕСА_1 .

Згідно з технічним паспортом на виробничі та невиробничі будівлі по АДРЕСА_1 від 28.08.2006, а також з висновком про самовільне будівництво від 28.08.2006, ОСОБА_1 здійснила реконструкцію об`єкта за вказаною адресою, а саме: адміністративний будинок літ. „В-3, оглядові ями літ. „в, „в1, „в2 , „в3 , „в4 , „в5 , „в6, котельню літ. „В1, „СТО літ. „Г, котельню літ. „Г1, оглядові ями літ. „г, „г1, „г2 , „г3, „г4, будинок охорони літ. „Д.

Відповідно до Інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно ОСОБА_1 зареєструвала право власності на будівлю по АДРЕСА_1 загальною площею 3 718 кв.м. та зміну площі на 4121.4 кв.м.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивач є власником земельної ділянки, на якій знаходиться об`єкт нерухомості, реконструкцію якого здійснено позивачем без порушень прав інших осіб та з дотриманням діючих будівельних норм і правил.

Згідно з частиною першою статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Аналіз норм ЦК України, які регулюють відносини права власності, вказує на те, що право власності це сукупність правових норм, які регулюють відносини, пов`язані з володінням, користуванням і розпорядженням власником належним йому майном на свій розсуд і в своїх інтересах, усунення третіх осіб від протиправного втручання у сферу його володіння цим майном, а також обов`язки власника не порушувати прав та законних інтересів інших осіб. Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у статтях 335 та 376 ЦК України. В інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу).

Стаття 392 ЦК України, у якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Ураховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності це певний юридичний механізм, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на окремі об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту.

Згідно статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні норми чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Право власності на самочинно збудоване майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Правові та організаційні основи містобудівної діяльності визначені Законом України "Про регулювання містобудівної діяльності", частинами п`ятою та восьмою статті 39 якого встановлено, що датою прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта є дата реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації або видачі сертифіката. Експлуатація закінчених будівництвом об`єктів, не прийнятих (якщо таке прийняття передбачено законодавством) в експлуатацію, забороняється.

Звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що це питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право.

Відповідно до п. 10 постанови Пленуму Вищого спеціалізовано суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ N6 від 30 березня 2012 року "Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правий режим самочинного будівництва)" позов про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно на чужій земельній ділянці може бути пред`явлено до органу державної влади або органу місцевого самоврядування та власника (користувача) земельної ділянки у випадку забудови на земельній ділянці, яка належить до державної чи комунальної власності або фізичній чи юридичній особі.

Відповідно до ч. 1 ст. 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. З аналізу даної норми слідує, що відповідач це особа, на яку вказує позивач в позовній заяві, як на порушника своїх прав. Тому, саме позивач визначає до кого пред`явити позов. Якщо позивач помилиться (неправильно зазначивши сторону) і притягне відповідачем особу, яка його прав не порушила або не повинна відповідати за позовом з інших причин, суд у такому позові відмовляє.

Пред`являючи позов про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно ОСОБА_1 в якості відповідача зазначила Таїровську селищну раду.

Водночас постановою Верховної Ради України від 07.02.2002 року №3064-ІІІ «Про зміну меж міста Одеси Одеської області» у межі міста Одеси включено 1078,0 гектара Таїровської селищної ради Овідіопольського району та затверджено межі міста загальною площею 16242,0 га.

На виконання вказаної постанови 31.08.2002 року складено акт про встановлення в натурі межі м. Одеси по суміжності з Овідіопольським районом Одеської області та передачу на зберігання межових знаків, затверджених головою Одеської облдержадміністрації.

Згідно з вказаним актом, межовими знаками довготривалого зберігання закріплено поворотні точки межі м. Одеси по суміжності, зокрема, з Таїровською селищною радою в кількості 179 шт.

Рішенням Одеської міської ради від 26.07.2002 року №197-XXIV «Про адміністративно-територіальний поділ міста Одеси» з 01.01.2003 року встановлено новий адміністративно-територіальний поділ міста Одеси у складі чотирьох новоутворених районів, в тому числі Київський район, в межі якого увійшла АДРЕСА_1 .

Вказане рішення є чинним.

Згідно Інформації Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку, технічного звіту про виконання кадастрової зйомки земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_3 , остання відноситься до земель територіальної громади м. Одеси.

Як зазначалося вище, позивач є власником земельної ділянки загальною площею 0,40 гектарів (4000 кв.м.) та будівлі розташованої на ній площею 14,1 кв.м., за результатом реконструкції якої, загальна площа об`єкта збільшена до 4 121,4 кв.м.

Заперечення ОСОБА_1 щодо того, що будівництво здійснене на належній їй на праві приватної власності земельної ділянці не приймаються, оскільки встановлено та підтверджується також технічним звітом про виконання кадастрової зйомки земельної ділянки про здійснення будівництва за межами цієї ділянки, що є ознакою порушення прав апелянта (а.с.186-198).

Суд першої інстанції задовольняючи позов про визнання права власності на самочинно побудовані та реконструйовані будівлі не звернув увагу на те, що земельна ділянка, на якій здійснено реконструкцію, станом на час розгляду справи вже була включена до меж міста Одеси, тим самим вирішив права та інтереси територіальної громади м. Одеси, не залучив до участі у справі Одеську міську раду, що призвело до порушення її прав.

Враховуючи те, що оскаржуваним рішенням узаконено самовільне будівництво, на земельній ділянці, частина якої перебуває у власності територіальної громади м. Одеси, що є порушенням інтересів держави, Київська окружна прокуратура міста Одеси правомірно звернулася до суду з апеляційною скаргою в інтересах держави в особі Одеської міської ради.

Порушення інтересів держави полягають у неприпустимості допущення порушень законодавства щодо належного розпорядження земельними ділянками, а також набуття права власності на збудовані об`єкти.

Відповідно до положень п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити його.

Згідно зі ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу Київської окружної прокуратури міста Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради задовольнити частково.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 22 вересня 2006 року скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Таїровської селищної ради Овідіопольського району про визнання права власності на самочинно реконструйоване та побудоване нерухоме майно відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складений 30.03.2023.

Головуючий:

Судді: