Номер провадження: 22-ц/813/2748/23
Справа № 493/1535/21
Головуючий у першій інстанції Мясківська І. М.
Доповідач Цюра Т. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.06.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді: Цюри Т.В.,

суддів: Сєвєрової Є.С., Комлевої О.С.,

За участю секретаря судового засідання: Трофименко О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Балтського районного суду Одеської області від 11 січня 2022 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Балтської міської ради Одеської області про визнання права на земельну частку (пай),-

ВСТАНОВИВ:

28 листопада 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Балтського районного суду Одеської області з позовом до Балтської міської ради Одеської області про визнання права на земельну частку (пай) (а.с.2-4).

11 січня 2022 року рішенням Балтського районного суду Одеської області у задоволенні позову ОСОБА_1 до Балтської міської ради Одеської області про визнання права на земельну частку (пай) відмовлено в повному обсязі (а.с.51-530).

Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, а якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить суд рішення Балтського районного суду Одеської області від 11 січня 2022 року скасувати, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі (а.с.58-60).

На адресу апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу не надходив, однак відповідно до положень ч.3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

В судове засідання, призначене на 30 травня 2023 року об 15 год 00 хв, сторони не з`явилися, про розгляд справи були повідомлені належним чином, що підтверджується довідками, наявними в матеріалах справи.

Заяв чи клопотань про відкладення розгляду справі від сторін до суду не надходило, також не надходило клопотань про проведення судового засідання в режимі відеоконференції.

Одеським апеляційним судом отримано клопотання відповідача по справі - Балтської міської ради Одеської області про розгляд справи за відсутності представника відповідача.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі № 348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, ненадання жодних доказів щодо існування підстав для відкладення розгляду справи, апеляційний суд вважає за необхідне розглянути справу у відсутності сторін.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам відповідає, з огляду на таке.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що із записів в трудовій книжці позивача серії НОМЕР_1 від 02.08.2000 року вбачається, що він з 18.05.1992 року був прийнятий на роботу до СБК «Добробут» с. Волове Балтського району Одеської області водієм, а Державний акт на право колективної власності на землю виданий 30.10.1995 року КСП «Волове» с. Волове Балтського району Одеської області до членства в якого позивач немає ніякого відношення.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає вірними вказані висновки суду першої інстанції з огляду на таке.

Так, судом встановлено, що звертаючись до суду з позовом, позивач обґрунтовував свої вимоги тим, що 18.05.1992 року він був прийнятий в члени СБК «Добробут» с. Волове Балтського району Одеської області, що підтверджується записом № 2 трудової книжки серії НОМЕР_1 від 02.08.2000 року, виданої на його ім`я. Попрацювавши в СБК «Добробут» до 04.02.1996 року був звільнений у зв`язку з зміною місця проживання. Його членство в СБК «Добробут», який являється правонаступником КСП «Волово», підтверджується архівною архівного відділу Балтської районної державної адміністрації № 11-06-04/К-134.2 від 16.07.2020 року. З невідомих причин його не включили до списку осіб, що мають право на земельну ділянку частку (пай), що змусило його звернутися до суду за захистом свого права.

Із записів в трудовій книжці позивача серії НОМЕР_1 від 02.08.2000 року вбачається, що він з 18.05.1992 року був прийнятий на роботу до СБК «Добробут» с. Волове Балтського району Одеської області водієм, тобто перебував з підприємством в трудових правовідносинах, що підтверджується також і архівною довідкою від 16.07.2020 року № 11-06-04/К-134.2.

Також вбачається, що 04 лютого 1996 року ОСОБА_1 був звільнений з роботи за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП України, засвідчено підписом Голови СБК «Добробут» - ОСОБА_2 та головним бухгалтером (а.с.32-33).

Позивачем надано Державний акт на право колективної власності на землю виданий 30.10.1995 року КСП «Волове» с. Волове Балтського району Одеської області з додатками (а.с.16-30).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 наголошує, що він працював водієм у КСП «Волове» (СБК «Добробут») з 1992 року, а державний акт на право колективної власності на землю виданий 30.10.1995 року КСП «Волове» с.Волове Балтського району Одеської області, з огляду на вказане, апелянт вважає, що він мав право на отримання земельної частки (паю).

Дослідивши матеріали апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що вказані доводи апеляційної скарги є безпідставними з огляду на наступне.

Порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям, встановлений Указом Президента України «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» від 08 серпня 1995 року № 720.

Відповідно до п.1 Указу Президента України «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» від 08 серпня 1995 року № 720, паюванню підлягають сільськогосподарські угіддя, передані у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, у тому числі створеним на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств. Паювання земель радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств здійснюється після перетворення їх на колективні сільськогосподарські підприємства.

Пунктом 2 Указу Президента України «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» від 08 серпня 1995 року № 720 передбачено, що право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства відповідно до списку, що додається до державного акту на право колективної власності на землю.

Відповідно до положень ст.ст. 22, 23 ЗК України та Указу Президента України «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» від 08.08.1995 року №720 особа набуває право на земельний пай за наявності трьох умов: 1) перебування в членах КСП на час паювання; 2) включення до списку осіб, доданого до державного акта на право колективної власності на землю; 3) одержання КСП цього акта.

Член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК України, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай).

Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку. При неможливості надати такій особі земельну частку (пай) з колективної власності через відсутність необхідної для цього землі остання відповідно до п. 7 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» має бути надана із земель запасу, створеного місцевою радою під час передачі землі у колективну власність.

Тобто, право на одержання земельної частки (паю) у членів КСП виникає не з часу внесення членів КСП до списків, доданих до державного акту на право колективної власності на землю, перевірки, уточнення і затвердження цих списків, а з моменту передачі державного акту про право колективної власності на землю конкретному КСП, членом якого він є.

Сам факт членства у колгоспі та тривалий термін роботи в інших організаціях до створення КСП й отримання державного акту на право колективної власності на землю не є підставою для отримання земельної частки у новоствореному КСП. Якщо трудові відносини таких осіб з колективами виникли на підставі трудового договору, а не членства в цьому колективі, то вони не передбачають права на одержання у власність земельної частки (паю). Право на одержання частки землі мають лише члени таких колективів, які залишались у ньому на час приватизації землі.

Таким чином, необхідною умовою для отримання земельної частки (паю) є членство в колективному підприємстві на момент передачі державного акту про право колективної власності на землю конкретному КСП.

Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону України «Про колективне сільськогосподарське підприємство» колективне сільськогосподарське підприємство є добровільним об`єднанням громадян у самостійне підприємство для спільного виробництва сільськогосподарської продукції та товарів і діє на засадах підприємництва та самоврядування.

За умовами ст. 4 Закону України «Про колективне сільськогосподарське підприємство» питання членства осіб у сільськогосподарському підприємстві регулюються Статутом підприємства, яким, зокрема, визначається порядок вступу до підприємства і припинення членства в ньому, принципи формування спільної власності та права членів щодо неї.

Також, відповідно до ст. ст. 5,19 Закону України «Про колективне сільськогосподарське підприємство» членство в підприємстві ґрунтується на праві добровільного вступу до членів підприємства і безперешкодному виходу із складу його членів. Членами підприємства можуть бути громадяни, які досягли 16-річного віку, визнають і виконують його статут. Трудові відносини членів підприємства регулюється цим Законом та статутом підприємства.

Нормами статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Верховний Суд неодноразово наголошував на необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони.

Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

ОСОБА_1 наголошує і в позовній заяві і в доводах апеляційної скарги на тому, що КСП «Волове» є правонаступником СБК «Добробут» і що він працював водієм саме в КСП «Волове», а його безпідставно не було включено у список громадян - членів колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу або товариства.

В свою чергу, із записів з трудової книжки ОСОБА_1 вбачається, що він працював водієм у СБК «Добробут» с. Волове Балтського району Одеської області.

Апеляційний суд наголошує, що будь-яких інших відомостей щодо працевлаштування ОСОБА_1 у СБК «Добробут» або ж у КСП «Волкове» матеріали справи не містять, позивачем їх надано не було.

Колегія суддів звертає увагу на те, що Державний акт на право колективної власності на землю виданий 30.10.1995 року КСП «Волове» с. Волове Балтського району Одеської області до членства в якому позивач немає ніякого відношення, як правильно встановлено судом першої інстанції.

Слід також вказати, що документів, які б свідчили про те, що КСП «Волкове» є правонаступником СБК «Добробут» позивачем надано не було, а тому апеляційний суд не має правових підстав вважати, що в даному випадку присутнє правонаступництво.

Крім того, із записів трудової книжки вбачається звільнення ОСОБА_1 з посади водія у СБК «Добробут» у 1994 році, за рік до видачі Державного акту на право колективної власності.

Отже, із матеріалів справи вбачається, що судом першої інстанції повно та неупереджено досліджено всі наявні відомості та подані докази і ґрунтуючись на засадах рівності та справедливості, прийняте законне та обґрунтоване судове рішення.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, тому відповідно до ст. 141 ЦПК України новий розподіл понесених сторонами судових витрат не здійснюється.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Балтського районного суду Одеської області від 11 січня 2022 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Балтської міської ради Одеської області про визнання права на земельну частку (пай) - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 12.06.2023 року.

Головуючий суддя Цюра Т.В.

Судді: Сєвєрова Є.С.

Комлева О.С.