САДГІРСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ЧЕРНІВЦІ
Справа № 726/1414/22
Провадження №2/726/26/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.03.2023 м. Чернівці

Садгірський районний суд м. Чернівці у складі:

головуючого судді Асташева С. А.,

за участю секретарів судових засідань Сківернівчук А.М., Попович Ю.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду м. Чернівці, в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу № 726/1414/22 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні незакінченого будівництвом житловим будинком шляхом виселення,

за участю учасників судового провадження:

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_4 ,

відповідачки ОСОБА_2 ,

представників відповідачки ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

третьої особи ОСОБА_3 , -

У С Т А Н О В И В:

29.09.2022 Садгірським районним судом м. Чернівці отримано позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_7 та ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні незакінченого будівництвом житловим будинком шляхом виселення.

07.11.2022 до суду надійшла уточнена позовна заява, в порядку ст. 49 ЦПК України, ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні незакінченого будівництвом житловим будинком шляхом виселення, яка у судовому засіданні 09.11.2022 прийнята до розгляду судом.

Так, в уточненій позовній заяві позивач ОСОБА_1 просить суд усунути їй перешкоди у користуванні та розпорядженні незакінченим будівництвом житловим будинком АДРЕСА_1 , шляхом виселення відповідачки ОСОБА_2 з будинку без надання іншого житлового приміщення.

Вказує, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 20 серпня 1999 року вона, її брат ОСОБА_8 та сестра ОСОБА_7 набули в рівних частинах право власності на незакінчене будівництво житлового будинку готовністю 58 %, за адресою: АДРЕСА_1 .

На сьогоднішній день будівництво завершено на 95 % та будинок придатний до життя.

Також зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її брат ОСОБА_8 , а рішенням Садгірського районного суду м. Чернівці від 18 серпня 2022 року за ОСОБА_3 визнано майнові права забудовника на 1/3 частину незакінченого будівництвом житлового будинку, що належала ОСОБА_8 .

Договором дарування частки незавершеного будівництвом житлового будинку від 25 жовтня 2022 року ОСОБА_3 та ОСОБА_7 подарували позивачці по 1/3 частці незавершеного будівництвом житлового будинку, готовністю 95 % за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивачка вказує, що має намір проживати у будинку, однак відповідачка, колишня дружина покійного брата, без дозволу вселилася у будинок та чинить перешкоди у його користуванні, а саме: влаштовує скандали, не впускає, не дає обробляти земельну ділянку.

Також звертає увагу суду, що відповідачка зареєстрована за іншою адресою та була розлучена із покійним братом. Комунальних платежів остання не оплачує, в будинку не зареєстрована, займає його самоправно.

Вказує, що із ОСОБА_2 спільним побутом не пов`язана, вона не є членом її сім`ї, а тому право на користування майном підлягає припиненню на вимогу власника на підставі ч.2 ст. 406 ЦК України.

07.11.2022 до суду надійшов відзив на позов від представника відповідачки ОСОБА_2 адвоката Вишневського П.В. у якому останній заперечує проти позову та просить відмовити в його задоволенні.

Вказує, що 26.04.1990 року ОСОБА_2 уклала шлюб із ОСОБА_8 та як його дружина вселилася в незакінчений будівництвом будинок по АДРЕСА_1 , ступінь готовності якого становив тоді значно менше половини. Саме тоді з чоловіком своєю працею та коштами продовжили будівництво будинку. В 1990 і 1995 роках у них народилися діти: ОСОБА_9 і ОСОБА_10 . До 1994 року в будинку проживала сестра позивачки ОСОБА_7 , яка переїхала до іншого помешкання. Сама ж позивачка ОСОБА_1 за цією адресою ніколи не проживала.

Зазначає, що 12.08.1996 року чоловік та його сестри ОСОБА_1 та ОСОБА_7 після смерті батька успадкували по 1/3 частці зазначеного будинку готовністю 58%. В подальшому знову ж таки з чоловіком продовжили будівництво будинку.

28.07.2003 відповідачка з ОСОБА_8 розірвали шлюб і з жовтня 2004 року вона в будинку не проживала, але в подальшому поновили сім`ю і 13.07.2009 стали знову проживати в будинку разом.

Також звертає увагу суду і на те, що після смерті чоловіка ІНФОРМАЦІЯ_2 продовжує проживати у будинку і самостійно впорядковувати його. Вважає, що набула право власності на частку в даному майні.

Проти її проживання в будинку протягом багатьох років, як дружини ОСОБА_8 , його співвласники, включаючи і позивачку ніколи не заперечували, але лише тільки зараз через особисту неприязнь позивачка подала позов.

ОСОБА_2 вказує, що її син ОСОБА_3 , в належному порядку прийняв спадщину батька, а тому має право на частку в даному будинку та саме він наполягає на її проживанні в ньому.

З посиланням на відповідні норми вказує, що вселившись в даний будинок як член сім`ї його співвласника і проживши в ньому тривалий час набула право користування в цьому будинку, а будь-які передбачені житловим законодавством підстави для її виселення відсутні.

Позовна заява 29.09.2022 передана на розгляд судді Асташева С.А., згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.09.2022.

Ухвалою судді Садгірського районного суду м. Чернівці Асташева С.А. від 18.10.2022, після отримання інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання відповідача у справі, було відкрито провадження у справі та призначено справу до слухання в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін на 26.10.2022, яке за клопотанням сторін відкладено на 09.11.2022.

07.11.2022 на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву від представника відповідачки ОСОБА_5 .

Разом із відзивом представник відповідачки адвокат Вишневський П.В. долучає клопотання про залучення до участі у справі, як третьої особи, сина відповідачки ОСОБА_3 , який і належному порядку прийняв спадщину батька ОСОБА_8 , а тому має право на частку в будинку з часу прийняття спадщини.

Також 07.11.2022 до суду надійшла уточнена позовна заява, в порядку ст. 49 ЦПК України, ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні незакінченого будівництвом житловим будинком шляхом виселення, яка у судовому засіданні 09.11.2022 прийнята до розгляду судом.

Ухвалою суду від 28.11.2022 провадження у справі зупинено до вирішення Чернівецьким апеляційним судом апеляційної скарги на рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 18 серпня 2022 року у справі № 726/1123/22 за позовом ОСОБА_11 до ОСОБА_1 , ОСОБА_7 про визнання майнових прав забудовника як таких, що входять до складу спадщини.

27.01.2023 ухвалою суду поновлено провадження у справі та призначено до розгляду на 02 лютого 2023 року, про що повідомлено сторони.

02 лютого 2023 року ухвалою суду задоволено клопотання представника відповідачки адвоката Вишневського Павла Володимировича та залучено до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3 та відкладено судове засідання на 16 лютого 2023 року.

Заходів щодо забезпечення доказів, забезпечення позову по справі не вживалося.

У судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_4 підтримали позовні вимоги з підстав, вказаних у позові та просили суд його задовольнити, усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні незакінченим будівництвом житловим будинком АДРЕСА_1 , шляхом виселення відповідачки ОСОБА_2 з будинку без надання іншого житлового приміщення.

ОСОБА_1 повідомила суду, що ОСОБА_2 дійсно була дружиною її брата, однак вони розлучилися. Остання фактично досі проживає у будинку, що їй не належить. Більше того, постійно вчиняє скандали, не дає жити невістці. Також вчиняє із нею скандали щодо майна. Просила висилити її, оскільки відповідач має інше зареєстроване місце проживання. Позивачка зазначила, що вона заперечує проти проживання в будинку ОСОБА_12 , оскільки остання перешкоджає проживати в даному будинку їй, як власнику , а також сім`ї сина ОСОБА_11 , який мобілізований, і наразі служить в ЗСУ, а в будинку проживає його дружина ОСОБА_13 та їх двоє малолітніх дітей. Також вказала суду про те, що є дозвіл на дарування будинку доньці племінника, і вона має намір оформити договір дарування спірного житлового будинку на доньку свого племінника.

Представник ОСОБА_4 виступивши у судових дебатах просила, керуючись ч.2 ст. 406 ЦК України, припинити користування чужим майном на вимогу власника ОСОБА_1 . Подала письмову промову, основні доводи якої зводяться до того, що на сьогоднішній день договір дарування є чинним та ОСОБА_1 є одноосібним власником незавершеного будівництвом житлового будинку, а відповідач має житло та зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 . Також зауважує, що дозвіл третьої особи ОСОБА_3 на проживання його матері (відповідачки по справі) не є підставою для відмови у позовних вимогах ОСОБА_1 , зважаючи на те, що останній не встановив за собою право на частку в спірному будинку та його частка не визначена у натурі.

Відповідачка ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_6 , просили суд відмовити у задоволенні позову, вказавши на його безпідставність. Звернули увагу суду на правомірність проживання у будинку відповідачки та відсутність правових підстав для її виселення, зважаючи на те, що її син, який претендує на частку у спадщині, після смерті батька, наполягає на її проживанні у будинку.

Також представник ОСОБА_6 , виступивши у судових дебатах, вказала про те, що ОСОБА_2 має довгі та тривалі зв`язки із спірним житловим приміщенням, у неї відсутнє на праві особистої власності інше житло. Після смерті ОСОБА_8 у грудні 2021 року порядок користування житловим приміщенням не змінився. Зауважила, що при набутті права власності позивачка знала, що у будинку проживає відповідачка, тобто набула право власності на спірне житло з певними обтяженнями і тому повинна була врахувати ці обставини. Долучила письмову промову.

Крім того, ОСОБА_2 повідомила суду, що в даному господарстві вона проживала з часу одруження із ОСОБА_8 а саме з 26.04.1990 року і до осені 2004 року, оскільки вона розлучилися з чоловіком в 2003 році. Разом з дітьми після розлучення вона перейшла проживати до своїх батьків на АДРЕСА_2 . Однак літом 2009 року вона помирилася з чоловіком і знову перейшла проживати до нього. Там вони проживали без реєстрації шлюбу до самої смерті чоловіка, яка сталася ІНФОРМАЦІЯ_1 . В даному будинку є 4 житлових кімнати, кухня, коридор. На час розгляду даної справи в суді готовність будинку складає 100 % і він повністю придатний для проживання, як житловий будинок. В будинку є електропостачання, газопостачання та водопровід. Вона разом з чоловіком добудували даний будинок до 100 % готовності, обладнали всім необхідним для проживання за спільні кошти Відповідачка ОСОБА_1 ніколи в будинку не проживала, участі в добудові не приймала, фактично лише отримала право на спадщину на 1/3 частину житлового будинку 58 відсотків готовності, як спадкоємиця після смерті батька.

Після одруження в 2015 році сина ОСОБА_11 , склався певний порядок користування житловими приміщеннями в будинку. Син з невісткою та дітьми стали проживати в двох кімнатах, а в інших двох кімнатах проживала вона з чоловіком та молодшим сином ОСОБА_3 , а після смерті чоловіка залишилася там проживати з молодшим сином.

Також відповідач вважає, що вона набула право на користування як єдиним житлом, оскільки має довгі та триваючі зв`язки із спірним житловим приміщенням, а її виселення без надання іншого житла буде втручанням у право на житло, що є неприпустимим. Зауважила, що дійсно прописана за іншою адресою, але там немає змоги та можливості проживати.

Третя особа: ОСОБА_3 також просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог, вказуючи на те, що наразі вирішує питання щодо спадкування частки у майні та бажає, щоб його мати продовжила проживати у будинку після смерті батька. Зауважив, що мати жила у будинку до розлучення, а невдовзі після розлучення вони із батьком знову з`їхалися та наладили стосунки. Хоче щоб мама надалі залишилася проживати у будинку.

28.02.2023 до суду надійшло письмове пояснення третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача ОСОБА_3 щодо позову у якому вказує, що позивачка є його рідною тіткою по лінії батька ОСОБА_8 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , а відповідачка його мамою. Вважає, що у задоволенні позову слід відмовити, оскільки на час отримання батьком ОСОБА_8 права на спадщину та успадкування 1/3 частки незакінченого будівництвом будинку за адресою: АДРЕСА_1 , батьки, а саме померлий ОСОБА_8 та відповідач ОСОБА_2 . Вони були одружені та проживали у літній кухні і продовжували будівництво. Інші спадкоємці тітки: ОСОБА_1 та ОСОБА_7 в цьому будинку не проживали, так як мали інше житло, не продовжували будівництва будинку та не вкладали своїх коштів. Наразі будинок добудований, однак не введений в експлуатацію, а всі рахунки були оформлені на батька.

Зауважив, що прийняв спадщину після смерті батька та має право на частку у спадковому майні, зокрема у житловому будинку, та вважає, що на день смерті батькові належала більша частина будинку, ніж тіткам, оскільки він із мамою добудували 42/100 частин будинку.

Також вказує і про те, що мати ОСОБА_2 перейшла проживати до батька після одруження і постійно проживала до жовтня 2004 року, коли вони розійшлися. Однак в липні 2009 року батьки помирилися і мати ОСОБА_2 разом із ним повернулася проживати до батька на АДРЕСА_1 , де вони жили до смерті батька. Після смерті батька мати залишилася проживати у будинку і користується із ним двома житловими кімнатами, а іншими двома кімнатами користуються брат ОСОБА_3 із його сім`єю.

Ні позивачка ОСОБА_1 на ОСОБА_7 ніколи не заперечували проти проживання ОСОБА_2 в будинку чи про його добудову, однак після смерті батька виник спір.

Також звертає увагу суду і на те, що він, як спадкоємець першої черги за законом не заперечує щодо проживання матері у будинку.

В ході розгляду справи було задоволено клопотання сторін про виклик та допит свідків у справі.

Так за клопотанням позивачки судом допитувалася свідок ОСОБА_13 , дружина старшого сина відповідачки ОСОБА_11 (невістка відповідачки), яка пояснила суду, що проживає у будинку по АДРЕСА_1 уже приблизно вісім з половиною років, приблизно рік до одруження і постійно з одруження. Коли вселилася у будинку були стіни двері та який не який ремонт, але умови були не дуже. У будинку проживали батьки чоловіка: ОСОБА_8 , ОСОБА_2 та їх сини.

ОСОБА_8 виділив їм із чоловіком дві кімнати у яких вони стали проживати та робили ремонт.

Батьки чоловіка часто сварилися, були випадки коли ОСОБА_8 ночував на роботі, або просив його нагодувати чи попрати його одяг. ОСОБА_2 могла собі піти з дому під час сварок. Із нею у неї теж були неодноразові скандали.

Також повідомила, що ОСОБА_2 сварилася із ОСОБА_1 та було, що не пускала її на город, не дозволяла заходити до хати. З цих підстав свідок вказує, що викликала поліцію.

На уточнюючі запитання повідомила, що ОСОБА_8 та ОСОБА_2 жили у будинку, як коли вона одружилася із їх сином, так і після розлучення знову зійшлися та продовжили там проживати. Ключі від будинку були у 5 людей, а тітка не мала ключів, так як вони змінили двері.

Коли не стало ОСОБА_8 тітка ( ОСОБА_1 ) хотіла пустити жити до хати квартирантів. До смерті ОСОБА_8 , ОСОБА_1 не жила у будинку.

Також вказала про те, що ОСОБА_1 хотіла оформити все на себе щоб подарувати майно їх з ОСОБА_3 старшій доньці, однак почали виникати спори.

Свідок ОСОБА_14 будучи допитана судом повідомила, що являється вінчальною маткою подружжя ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , часто буває у них дома. Вказала, що ОСОБА_2 не дає нормально жити нікому, влаштовує скандали. Чула як ОСОБА_2 сварилася із чоловіком та казала, що ОСОБА_17 ( ОСОБА_1 ) йшла з будинку. Також на уточнюючі запитання повідомила, що ОСОБА_8 і ОСОБА_2 жили у двох кімнатах, а у інших двох жили ОСОБА_3 та ОСОБА_13 . Вказала і про те, що була присутня при побутових сварках у сім`ї, однак їх причин та періоду не назвала. Також повідомила, що ОСОБА_1 не жила у будинку, як їй було відомо.

Будучи допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_18 повідомила суду, що ОСОБА_8 був розлучений із ОСОБА_2 , а діти залишилися жити із ним. ОСОБА_2 чинила перешкоди ОСОБА_1 , так як у них неодноразово були конфлікти і ОСОБА_2 виганяла ОСОБА_1 , через що ОСОБА_8 нервував та йшов ночувати на роботу. Вказала і про те, що після розлучення ОСОБА_8 та ОСОБА_2 не жили як подружжя, спали окремо, а на її запитання що між ними ОСОБА_19 повідомляв, що «вона собі сама, а я собі сам». Також чула, як ОСОБА_8 просив ОСОБА_1 помогти, щоб ОСОБА_2 пішла.

На уточнюючі запитання повідомила, що ОСОБА_2 перейшла жити у будинок після одруження, після розлучення пішла жити в інше місце, однак невдовзі повернулася. Крім того сказала, що у ОСОБА_20 є конфлікти і з невісткою ОСОБА_21 , коли та перейшла жити до свого чоловіка. ОСОБА_1 у будинку не проживала, але ОСОБА_8 ніколи не заперечував проти можливості її проживання.

Конкретно пам`ятає сварку, що була приблизно рік назад, коли ОСОБА_1 садила квіти, а ОСОБА_2 вчинила скандал.

Також за клопотанням представника відповідачки ОСОБА_2 судом допитувалися наступні свідки.

Свідок ОСОБА_22 , будучи приведена до присяги, повідомила суду, що знає позивачку ОСОБА_17 , бо вони разом виросли, а відповідачку знає з часу, як та після одруження переїхала до ОСОБА_8 . Також повідомила про те, що можливо у сім`ї ОСОБА_8 та ОСОБА_2 і були скандали, однак про якість конкретні проблеми із дружиною він ніколи не казав. ОСОБА_19 із ОСОБА_23 завжди поралися на городі, доглядали плодові дерева. Чула, що вони розходилися, однак потім знову зійшлися, він її пробачив та пустив жити до будинку. У будинку вони жили до смерті ОСОБА_19 . Степан Завжди на усіх святах тримав місце для ОСОБА_23 .

Також повідомила суду, що при житті ОСОБА_8 . ОСОБА_17 ( ОСОБА_1 ) приходила до будинку та ніяких скандалів не було. Зараз позивачка хоче передати все майно племінниці, через це розсварила братів та хоче вигнати їх маму ( ОСОБА_2 ) з хати.

На уточнюючі запитання вказала, що знає про сварки ОСОБА_2 з невісткою ОСОБА_21 , яка викликає поліцію.

ОСОБА_24 , будучи допитана як свідок, повідомила суду, що проживає по сусідству на провулку Возз`єднання, знає обох сторін спору. ОСОБА_2 переїхала жити до ОСОБА_8 після одруження і там вони жили разом із дітьми. ОСОБА_1 проживає у місті у квартирі, іноді приходила до будинку, однак там не жила. Світлана хоче висилити ОСОБА_23 з будинку, але ОСОБА_2 разом із чоловіком ОСОБА_8 добудовували будинок. Скандали почали виникати після смерті ОСОБА_19 , при його житті не чула щоб останній хотів висилити свою дружину.

Також вказала, що як тільки ОСОБА_2 зробить якесь зауваження невістці, остання викликає поліцію.

На уточнюючі запитання повідомила, що відповідачка жила з чоловіком після одруження, потім вони розлучилися, однак після розлучення зійшлися і надалі проживали разом до його смерті.

Свідок ОСОБА_25 , що живе по сусідству, повідомила суду, що ОСОБА_2 перейшла проживати до Степана після одруження. ОСОБА_1 лише приходила до них у гості. ОСОБА_8 разом із ОСОБА_2 жили нормально, щоб ОСОБА_1 виганяли з дому вона не чула. ОСОБА_2 постійно поралася на городі, допомагала ОСОБА_19 по господарству. Чула, що ОСОБА_19 казав за життя, що все належить йому, а після смерті спадщина перейшла його дітям.

На уточнюючі запитання вказала, що дійсно був випадок, коли приїжджала поліція, з приводу того, що син з невісткою вчинили наклеп на ОСОБА_26 .

Заслухавши позицію сторін та їх доводи, дослідивши подані матеріали справи та долучені до них докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.

Так, судом встановлено, що згідно свідоцтва про право на спадщину за законом виданого 12.08.1996 державним нотаріусом Другої Чернівецької державної нотаріальної контори Суружіу Н.Д., зареєстрованого в реєстрі за №ДС-400, після смерті ОСОБА_27 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , його спадкоємцями є діти: ОСОБА_1 , ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , які в рівних частинах (по 1/3) успадкували право власності на незакінчене будівництвом житловий будинок, готовністю 58%, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.7).

Згідно копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого 11 січня 2022 року, ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що складено відповідний актовий запис №83 (а.с.12).

Відповідно до копії свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 , виданого міським відділом реєстрації актів громадянського стану Чернівецького обласного управління юстиції місто Чернівці 28 липня 2003 року розірвано шлюб між ОСОБА_8 та ОСОБА_28 , про що зроблено запис за №608. Після розірвання шлюбу дружина взяла прізвище « ОСОБА_29 » (а.с.15).

Також долучено витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу щодо підтвердження дошлюбного прізвища №3 від 08.11.2022 шлюб між ОСОБА_8 та ОСОБА_28 розірвано 28 липня 2003 року, актовий запис №608, після розірвання шлюбу дружина змінила прізвище на « ОСОБА_29 » (а.с.55).

До матеріалів справи долучено технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок від 01.12.2016 за адресою: АДРЕСА_1 , згідно якого загальна площа будинку становить 102.6 кв.м., а житлова 75.6 кв.м. (а.с.8-11).

Згідно рішення Садгірського районного суду міста Чернівці від 18.08.2022 у справі № 726/1123/22 визнано за ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , майнові права забудовника на 1/3 частину незакінченого будівництвом житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 102,6 кв.м. в тому числі житловою площею 75,6кв.м., що належала ОСОБА_8 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.13-14).

Разом з тим вказане рішення суду, на момент розгляду справи, скасовано, згідно постанови Чернівецького апеляційного суду від 27 грудня 2022 року.

Згідно копії договору дарування частки незавершеного будівництвом житлового будинку, посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Олійник І.М. 25 жовтня 2022 року, зареєстрованого в реєстрі за №4264, ОСОБА_11 та ОСОБА_7 подарували ОСОБА_1 2/3 частки незавершеного будівництвом житлового будинку, готовністю 95%, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 52-53).

Також позивач долучає до матеріалів справи копію талону-повідомлення єдиного обліку №3362 про прийняття і реєстрацію заяви (повідомлення) про кримінальне правопорушення та іншу подію від 02.02.2022, згідно якого у Чернівецькому районному управлінні поліції ГУНП в Чернівецькій області за №3362 зареєстровано 01.02.2022 о 13:09 повідомлення від ОСОБА_1 на службу «102» про конфлікт за адресою: АДРЕСА_1 із знайомою на ім`я ОСОБА_23 . В ході обстеження по виклику встановлено, що колишня дружина брата заявниці, гр. ОСОБА_2 без дозволу та реєстрації проживає в будинку та не впускає заявницю (а.с.16).

Згідно даних довідки про склад осіб, місце проживання яких зареєстровано у житловому будинку №359386/2 від 02.02.2022 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 зареєстрована з 24.09.2003 за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.17). Також вказане підтверджується і відомостями з адресного бюро, отриманого судом (а.с.21).

Відповідачем разом із відзивом долучено копію свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 від 09 червня 1995 року, згідно якого ОСОБА_3 народився у місті Чернівці ІНФОРМАЦІЯ_7 , а його батьками є ОСОБА_8 та ОСОБА_28 (а.с.38).

Згідно відповіді на адвокатський запит ОСОБА_5 від 28.10.2022, наданої Чернівецьким КОБТІ за №1584 від 03.11.2022 , бюро повідомляє, що згідно матеріалів інвентаризаційної справи за адресою: АДРЕСА_1 відсоток готовності житлового будинку літ. «Г» складає 100%, відповідно до поточної технічної інвентаризації проведеної станом на 01 грудня 2016 року (а.с.39).

Також відповідач долучає копії товарних чеків та накладних на придбання матеріалів та фурнітури на підтвердження факту впорядкування житла за її кошти (а.с.40-41, 56).

У відповідності до даних довідки № 89/02-14 від 26.10.2022, виданої приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Макеєвою Н.В., останньою заведено спадкову справу № 8/2022 після смерті ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Спадкоємцями померлого станом на 26.10.2022, які прийняли спадщину після смерті батька є його діти: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_8 та ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с.44).

Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до статті 41 Конституції України, та частини 1 статті 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Згідно із ч.1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.

У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

У частині першій статті 402 ЦК України вказано, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).

Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту.

Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї.

При порівнянні норм ЖК УРСР та ЦК України можна зробити висновки, що у частині першій статті 156 ЖК УРСР не визначені правила про самостійний характер права члена сім`ї власника житлового будинку на користування житловим приміщенням, не визначена і природа такого права. Передбачено право члена сім`ї власника житлового будинку користуватися житловим приміщенням нарівні з власником, що свідчить про похідний характер права користування члена сім`ї від прав власника.

Зазначена норма не передбачає і самостійного характеру права користування житловим приміщенням, не вказує на його речову чи іншу природу.

Водночас, посилання на наявність угоди про порядок користування житловим приміщенням може свідчити про зобов`язальну природу такого користування житловим приміщенням членом сім`ї власника.

Так, ОСОБА_2 вселилася до незакінченого будівництвом житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , як член сім`ї одного із власників майна чоловіка ОСОБА_8 та проживала разом із ним як до розлучення, так у подальшому і після розлучення, коли вони знову зійшлися.

Особливістю вирішення вказаного спору є те, що при створенні сім`ї, встановленні сімейних відносин, власник і член сім`ї, тобто дружина і чоловік вважали, що їх відносини є постійними, не обмеженими у часі, а не про тимчасовий характер таких відносин.

Тому і їх права, у тому числі і житлові, розглядалися як постійні. За логікою законодавця у законодавстві, що регулює житлові правовідносини, припинення сімейних правовідносин, втрата статусу члена сім`ї особою, саме по собі не тягне втрату права користування житловим приміщенням.

Більше того, як вказували свідки у сім`ї ОСОБА_8 було визначено порядок користування будинком, а саме: дві кімнати виділено сім`ї старшого сина, а у інших двох кімнатах жили ОСОБА_8 разом із відповідачкою та меншим сином.

Визначеного між сторонами подальшого користування будинком після смерті ОСОБА_8 не встановлено, а ОСОБА_2 продовжила проживати у будинку та доводити його до ладу.

Більше того, ОСОБА_2 не втратила зв`язок із іншими членами сім`ї, своїми синами, що мають право на частку у майні після смерті батька.

Тобто сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє ОСОБА_2 права користування займаним приміщенням, а такий спір слід вирішувати з урахуванням балансу інтересів обох сторін: відповідачки та позивачки, як нового власника.

Положення статті 406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі статті 402, частини першої статті 405 ЦК України.

У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю.

Такі висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 353/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18).

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

За змістом даної норми закону звернення до суду з позовом застосовується для захисту права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння, коли право власності може бути порушено без безпосереднього вилучення майна у власника.

Будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

При цьому однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

У практиці Європейського суду з прав людини напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями ст. 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно суспільний інтерес; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. Європейський суд з прав людини констатує порушення державою ст. 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Суд вважає, що не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ.

Згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до ч. 6 ст. 13 Закону України Про судоустрій та статус суддів № 1402-VIII від 02.06.2016 року висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21.08.2019 року у справі № 569/4373/16-ц, провадження № 14-298цс19 зауважила на тому, що сам факт переходу права власності на жилий будинок до іншої особи не є безумовною підставою для виселення членів сім`ї власника цього нерухомого майна, у тому числі і колишніх.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно вимог ст. 89 ЦПК України, суд за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За змістом зазначених норм матеріального права право користування житлом, що знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть спільне господарство.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушенні і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 успадкували право власності у рівних частках на незакінчений будівництвом житловий будинок, готовністю 58 %, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач ОСОБА_2 вселилася у вказаний будинок спочатку будучи дружиною ОСОБА_8 . Тобто відповідачка вселився у вищезазначений будинок, будучи дружиною власника будинку, таким чином набула право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом.

Після їх розлучення ОСОБА_2 виселилася з житлового будинку, однак невдовзі знову вселилася у житловий будинок, поновивши стосунки із ОСОБА_8 та проживала у будинку за його згодою. Відповідач проживала разом із ОСОБА_8 до 31 грудня 2021 року, до його смерті, і залишилася проживати після смерті чоловіка і проживає в даному господарстві на час розгляду справи в суді.

Вказана обставина не заперечувалася позивачкою.

Таким чином, судом встановлено, що відповідач вселилася у незакінчений будівництвом житловий будинок, на законних підставах, як член сім`ї співвласника ОСОБА_8 , та після його смерті продовжує там проживати.

Тобто існують достатні і тривалі зв`язки відповідачки ОСОБА_2 з конкретним місцем проживання незакінченим будівництвом житловим будинком за адреою: за адресою: АДРЕСА_1 , що у розумінні статті 8 Конвенції охоплюється поняттям «житло».

Факт переходу права власності на житловий будинок до іншої особи не є безумовною підставою для виселення членів сім`ї попереднього власника цього нерухомого майна.

31 грудня 2021 року ОСОБА_8 помирає та виникає питання щодо спадкування його частки у незакінченому будівництвом житловому будинку.

При цьому, згідно матеріалів справи його спадкоємцями станом на 26.10.2022, які прийняли спадщину після смерті батька є діти: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_8 та ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Однак відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України).

Відповідач ОСОБА_2 є матір`ю ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , сина та спадкоємця померлого, який бажає, щоб мати продовжила і надалі проживати у будинку померлого батька.

Також суд зауважує, що в цьому провадженні не стоїть питання визначення законності набуття права власності на майно ОСОБА_1 , а факт зміни власника будинку не може мати під собою автоматичну втрату права на проживання (користування) спірним будинком ОСОБА_2 .

ОСОБА_2 продовжує проживати у вказаному будинку та долучає докази на підтвердження здійснених нею витрат на його впорядкування.

Суд зауважує, що на даний момент готовність будинку збільшилася (з моменту його успадкування ОСОБА_8 ), а докази на підтвердження того хто саме здійснював його добудову у матеріалах справи відсутні.

Факт порушення прав позивачки як власника майна на володіння, користування і розпорядженням майном взагалі нічим не підтверджено, а долучена копія талону-повідомлення єдиного обліку №3362 про прийняття і реєстрацію заяви (повідомлення) про кримінальне правопорушення та іншу подію, на переконання суду, не являється достатнім для підтвердження порушення правил співжиття відповідачкою, оскільки інформація зазначена у вище вказаному повідомленні містить лише підстави виклику працівників поліції та не містить відомостей та доказів на підтвердження та встановлення фактів порушення правил співжиття ОСОБА_2 .

Будь-яких інших належних, допустимих та беззаперечних доказів на підтвердження того, що саме позивачці відповідачкою чиняться перешкоди у користуванні житловим будинком та проживанні в ньому, в матеріалах справи немає та в ході судового розгляду даної справи таких фактів встановлено не було.

Наявності чітких та встановлених перешкод ОСОБА_1 у здійсненні її права власності, не наведено, а також не надано доказів реального наміру використовувати спірний незакінчений будівництвом житловий будинок іншим чином.

Доказів того, що в позивачки дійсно існують перешкоди в доступі, користуванні чи розпорядженні своєю власністю суду не надано. Також не встановлено в ході розгляду справи, що відповідач будь-яким шляхом чинить перешкоди позивачці у користуванні чи розпорядженні її власністю.

Разом з тим суд вважає за необхідне зазначити, що відповідачка не є такою, що самоправно вселилася до жилого приміщення, тому підстави для її виселення відсутні.

Наявність у відповідачки іншого зареєстрованого місця проживання не є безумовною підставою для її виселення із житлового будинку.

Доводи позивачки про те, що відповідачка має інше житло для проживання АДРЕСА_2 , де вона зареєстрована є безпідставними, оскільки за фактичними обставинами справи відповідач там не проживає та відповідно у справі відсутні належні докази, що ОСОБА_2 має достатні та триваючі зв`язки з цим жилим приміщенням. Натомість, виходячи з наявних у справі доказів та встановлених обставин, видно, що своє право на житло відповідач ототожнює зі спірним незакінченим будівництвом житловим приміщенням.

Матеріали справи не містять доказів наявності у ОСОБА_2 на праві власності іншого житла.

Також слід зауважити і те, що ОСОБА_1 набувши право власності на спірне житло (незакінчений будівництвом житловий будинок) з певними обтяженнями (проживання в ньому відповідачки та обізнаність про це позивачки), мала враховувати ці обставини.

Більше того, доказів того, що ОСОБА_1 будучи одним із співвласників майна, ще за життя брата ОСОБА_8 заперечувала щодо вселення ОСОБА_2 до будинку не надано.

У статті 6 Конвенції проголошено принцип справедливого розгляду справи, за яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

За статтею 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Крім того, права членів сім`ї власника житла також підлягають захисту і позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача.

Отже, сам факт переходу права власності на незакінчений будівництвом будинок до іншої особи не є безумовною підставою для виселення членів сім`ї власника цього нерухомого майна, у тому числі і колишніх.

Законність виселення, яке по факту є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання.

З врахуванням наведеного, пропорційності втручання у право власності та користування майном, суд не вбачає існування сукупності передбачених законодавством підстав, за яких можливо дійти висновку про перешкоджання відповідачкою ОСОБА_2 позивачці ОСОБА_1 користуватися та розпоряджатися її власністю, що може бути підставою для застосування положень ст. 391 ЦК України та задоволення позову.

За таких обставин відповідач ОСОБА_2 не підлягає виселеннюіз незакінченого будівництвом житлового будинку АДРЕСА_1 , оскільки судом не встановлено «нагальної суспільної необхідності» для втручання у її право на житло шляхом виселення із спірного незакінченого будівництвом житлового будинку без надання іншого житла, а тому позовні вимоги не підлягають до задоволення.

Відповідно до вимог ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що в задоволенні позовних вимог відмовлено, то витрати по сплаті судового бору покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.41,47 Конституції України, ст. ст. 109, 114, 116, 156 ЖК УРСР, ст.ст. 3,16, 316-317, 319, 321, 386, 391, 405, 406 ЦК України, ст.ст. 12, 76-83, 223, 247, 258, 259, 263- 265, 268, 273, 280-284, 352, 354, 355 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні незакінченого будівництвом житловим будинком шляхом виселення відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Чернівецького апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення суду виготовлено 31.03.2023

Головуючий суддя С. А. Асташев