Ленінський районний суд м.Полтави
Справа № 553/2818/21
Провадження № 2/553/119/2023
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

23.08.2023м. Полтава

Ленінський районний суд м. Полтави в складі:

головуючої судді - Крючко Н.І.

при секретарі - Компанійцю А.І.,

за участі:

представника позивача ОСОБА_1 адвоката Усачука О.І.,

відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,-

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2021 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, в якому прохала здійснити поділ спільного майна подружжя, квартири розташованої у АДРЕСА_1 , що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, та визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири, розташованої за адресою АДРЕСА_1 , стягнути з відповідача судові витрати.

Згідно ухвали суду від 01 листопада 2021 року відкрито загальне позовне провадження, призначено справу до підготовчого судового засідання.

Відповідно до ухвали суду від 04 лютого 2022 року, за клопотанням позивача ОСОБА_1 витребувано у Приватного підприємства Полтавське бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор» документи та відомості щодо власника квартири, за адресою АДРЕСА_1 , та на підставі яких документів було зареєстровано право власності на вказану квартиру.

02 червня 2023 року відповідачем у справі ОСОБА_2 подано заяву про застосування строків позовної давності до позовних вимог, заявлених позивачем у справі.

В ході підготовчого судового розгляду стороною відповідача подано відзив на позов ОСОБА_1 , в якому останній вказував про безпідставність заявлених позовних вимог позивачем у справі.

В свою чергу стороною позивача 25 серпня 2022 року подано відповідь на відзив.

Ухвалою суду від 14 листопада 2022 року за заявою відповідача у справі витребувано з Рівненського обласного Державного нотаріального архіву відомості, а саме: копію договору купівлі продажу квартири АДРЕСА_2 (продавець ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 ).

Відповідно до ухвали суду від 14 листопада 2022 року закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 адвокат Усанчук О.І. позовні вимоги підтримав та наполягав на їх задоволенні.

В ході судового розгляду позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала та наполягала на їх задоволенні.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 позовні вимоги не визнав в повному обсязі та прохав відмовити в їх задоволенні, застосувавши строки позовної давності до заявлених позовних вимог ОСОБА_1 ..

Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносини.

Отже суд розглядає справу за наявними у справі доказами, які надані сторонами.

Судом встановлено та не заперечувалось сторонами, що сторони ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано за рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 11.01.2007 року, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 , виданого 26 липня 2013 року, Ленінським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Полтавського міського управління юстиції Полтавської області (а.с. 8).

В позові позивачем ОСОБА_1 вказувалось про те, що за час перебування у шлюбі сторонами була придбана квартира за адресою АДРЕСА_1 .

Судом встановлено, що на підставі договору купівлі продажу, посвідченого Першою Полтавською державною нотаріальною конторою від 27 вересня 2001 року № 3-1898, зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_3 , за ОСОБА_2 ( а.с.48,62).

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачем ОСОБА_1 вказувалось про те, що оскільки майно було придбано у період перебування у шлюбі з відповідачем ОСОБА_2 , та за спільні кошти подружжя, так як подружжя мало дохід та мало на меті від отриманих коштів придбати власне житло, тому на думку сторони позивача дане майно є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та належить подружжю в рівних частинах.

Даний факт в частині належності даної квартири на праві спільної сумісної власності подружжю, не визнавався відповідачем ОСОБА_2 та останній вказував про те, що спірна квартира АДРЕСА_3 була придбана у 2001 році на кошти батька ОСОБА_3 , від продажу квартири АДРЕСА_4 , які ним були передані відповідачу, сину ОСОБА_2 ..

Судом встановлено, що батьком відповідача ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження, серії НОМЕР_2 (а.с.102).

В ході підготовчого судового розгляду, судом, у порядку ст. 84 ЦПК України, витребувано докази, а саме: з Рівненського обласного державного нотаріального архіву копію договору купівлі продажу квартири, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , від 16 грудня 1999 року, посвідченого державним нотаріусом Другої рівненської державної нотаріальної контори 16.12.1999 року, зареєстрованого в реєстрі за №3-2240. Відповідно до якого ОСОБА_3 продав квартиру АДРЕСА_4 , яка належала йому на праві власності на підставі Свідоцтва про право власності на житло, видане Фондом ДКМ Рівненської міської Ради від 09.06.1995 року, а покупець ОСОБА_4 прийняв у власність дане нерухоме майно (а.с.123,124).

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно частин 1, 3 статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Згідно зі ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Наведеними нормами права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя.

У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не можна вважати безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Застосовуючи норму ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні кошти або спільна праця подружжя. Презумпція спільності права власності на майно набуте подружжям у шлюбі, може бути спростована одним із подружжя, на якого і покладається тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції.

Статтею 68 СК України передбачено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.

Правилами ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у ст. 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч.1, 2 ст. 71 СК України), або реалізується через виплату грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки (ч.2 ст. 364 ЦК України).

Отже, ст. 60 СК України та ст. 368 ЦК України вказують про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Викладене узгоджується з правовими позиціями, висловленими у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

Як роз`яснено в п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України) відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

Згідно з ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно ч. 1 ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Керуючись нормами процесуального права, які визначають дійсність, належність та допустимість доказів, суд приходить до переконливого висновку, що твердження відповідача ОСОБА_2 про те, що спірна квартира АДРЕСА_3 , була придбана за його особисті кошти, які він отримав від свого батька ОСОБА_3 , від продажу останнім квартири у м. Рівне є неналежна форма захисту сторони відповідача, яка базується на припущеннях.

Вказане ствердження сторони відповідача встановлює факт продажу 16 грудня 1999 року, ОСОБА_3 , належної йому на праві приватної власності квартири АДРЕСА_4 , ОСОБА_4 .

В свою чергу відповідачем ОСОБА_2 , на якого покладено тягар доказування у даній категорії справ, не доведено перед судом, що надані йому кошти від батька ОСОБА_3 були його особистими, така передача коштів між батьком і сином взагалі мала місце, а також те, що дані кошти входили до спільної сумісної власності подружжя з ОСОБА_1 для придбання квартири АДРЕСА_3 .

Таким чином, сам факт продажу батьком відповідача власної квартири в м. Рівне не може беззаперечно вказувати про факт передачі батьком коштів від її продаж

у своєму сину без надання відповідних доказів, які б підтверджували цей факт передачі, а тим паче вказувати в на належність даних коштів до спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_5 .

Поряд з цим, відповідачем ОСОБА_2 в ході судового розгляду не заперечувались твердження сторони позивача про те, що кожен з подружжя працював та мав сталий, достатній дохід для придбання спірної квартири.

На підтвердження своїх заперечень проти позову відповідачем не надано жодних належних і допустимих доказів, проте відповідач не заперечував в судовому засіданні факту спілкування з позивачкою та сином до цього часу та наявність у них ключів від даної спірної квартири.

Таким чином, встановивши, що спірна квартира була придбана сторонами спору під час перебування у шлюбі, суд приходить до беззаперечного висновку, що квартира АДРЕСА_3 є спільною сумісною власністю подружжя, де частки чоловіка і дружини є рівними.

Разом з тим, стороною відповідача - ОСОБА_2 подано заяву про застосування строків позовної давності, вказуючи про те, що спірна квартира була придбана у 2001 році, шлюб між сторонами розірвано 26 лютого 2007 року, тоді які позов ОСОБА_1 подано лише 18 жовтня 2021 року, тому на думку відповідача ОСОБА_2 позивачем пропущено загальний строк позовної давності для звернення до суду з вказаними вимогами.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст. 267 ЦК України).

Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За загальним правилом перебіг загальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться в ст. 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується насамперед з певними обставинами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).

Отже, за змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності може бути пов`язаний з різними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою.

Для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об`єктивний (сам факт порушення права) так і суб`єктивний (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти. Для правильного застосування ч. 1 ст. 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.

До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч. 2 ст. 72 СК України).

Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності.

Отже, початок перебігу позовної давності у справах про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу реєстрації актів цивільного стану (ст. 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (ст. 109, 110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Вищенаведене узгоджується із правовою позицією, висловленою Верховним Судом у постанові від 10 серпня 2022 року у справі № 541/312/21 (провадження № 61-2731св22).

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 наголошувала, що після розірвання шлюбу з ОСОБА_2 у 2007 році вона з сином виїхала до м. Києва за місцем роботи, але систематично приїздила до м. Полтави з сином та користувалась в повній мірі спірною квартирою, мала ключі від неї, стверджуючи про те, що такий порядок користування та розпорядження квартирою ніяким чином не обмежував права ОСОБА_2 на володіння та користування квартирою, оскільки між ними була досягнута домовленість про те, що дана спірна квартира фактично є власністю сина, а реєстрація права власності на відповідача була лише формальною, тому вони спільно користувалися нею, ніяким чином не обмежуючи права кожного співвласника до подачі даного позову.

Дані обставини не були спростовані стороною відповідача у справі, більше того ОСОБА_2 в судовому засіданні було визнано факт наявності у сина ключів від квартири та наявності необмеженого права на користування даною квартирою у ОСОБА_1 до осені 2021 року.

Позивачем стверджувалось про те, що підставою для звернення до суду з позовом про поділ майна, стало те, що з моменту розірвання шлюбу та до 18 жовтня 2021 року - часу звернення ОСОБА_1 до суду з даним позовом про про поділ спільного майна подружжя, у сторін не було спорів з приводу розподілу майна і її право на користування, володіння на спірну квартиру ніким не порушувалось, до подачі даного позову.

Отже, позовна давність обчислюється від дня, коди один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

У Постанові від 28.12.2020 року Верховний Суд при розгляді справ з подібними правовідносинами № 345/2962/14 дійшов висновку, що при вирішенні питання перебігу позовної давності за вимогами про поділ спільного майна подружжя, суди мають враховувати, що при визначенні початку перебігу позовної давності необхідно виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а за часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності.

Таким чином, твердження сторони відповідача про те, що строки позовної давності у спірних правовідносинах слід обраховувати з часу розірвання шлюбу є хибним, оскільки строк позовної давності в спірних правовідносинах обраховується з моменту коли позивач ОСОБА_1 реально дізналась про порушення своїх прав, що мало місце у 2021 році, що відразу стало підставою для звернення до суду з вказаним позовом.

З огляду на зазначене, суд приходить до переконливого висновку, що позивачкою доведено, що про порушення свого права вона дізналася у 2021 року, оскільки було порушено її право на користування та володіння спірною квартирою і вказане належними доказами відповідачем не спростовано у встановленому законом порядку.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Судом встановлено, що позивачем ОСОБА_1 сплачено судовий збір у сумі 2 000,00 грн., у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України, яка підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_2 ..

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 60-71 Сімейного Кодексу України, ст.ст. 261, 267 Цивільного кодексу України, ст.ст. 4, 12,13, 81,83, 141, 182, 264-265, 279 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні заяви ОСОБА_2 про застосування строків позовної давності у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя відмовити.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з відповідача ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений при зверненні до суду судовий збір у сумі 2 000,00 грн..

Рішення суду може бути оскаржено до Полтавського апеляційного суду. шляхом подачі апеляційної скарги у 30- денний термін. До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Суддя Ленінського районного суду м. ПолтавиН. І. Крючко