ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2023 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Пищиди М.М.

суддів - Ткаченко І.Ю., Деркач Н.М.

за участю секретаря судового засідання - Лопакової А.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21 лютого 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та визнання права власності в порядку поділу майна, -

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2021 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та визнання права власності в порядку поділу майна.

В обґрунтування своїх позовних вимог посилався на те, що у лютому 2007 року позивач познайомився з відповідачкою, та одразу почали проживати однією сім`єю як чоловік та жінка без шлюбу і спільно мешкали за адресою: АДРЕСА_1 ., вели спільне господарство, мали спільний сімейний бюджет, за час спільного проживання купували майно та спільно ним користувалися

В 2008 році сторонами за спільні кошти було придбано квартиру третьої черги житлового комплексу «Амфітеатр» містобудівного ансамблю «Крутогірний», загальною площею 204.90 кв. м.., житловою площею 203.50 кв.м., реєстраційний номер майна: 26027847, розташована за адресою: АДРЕСА_2 та паркувальне місце поз. № 90, першої черги житлового комплексу «Амфітеатр» містобудівного ансамблю «Крутогірний», загальною площею 28.4 кв. м., реєстраційний номер майна: 26057563, розташоване за адресою: АДРЕСА_3 т (паркувальне місце).

Таким чином, вказана квартира та паркувальне місце були придбані ОСОБА_1 та ОСОБА_2 під час проживання однією сім`єю, але не перебуваючи в шлюбі та в будь-якому іншому шлюбі, тому вказане майно слід визнати спільним сумісним майном ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . В добровільному порядку питання не вирішено.

Враховуючи зазначене, позивач просив суд: - встановити факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з 2007 року по вересень 2019 року;

визнати за ОСОБА_1 право власності в порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя на: 1/2 (одну другу) частину квартири третьої черги житлового комплексу «Амфітеатр» містобудівного ансамблю «Крутогірний», загальною площею 204.90 кв. м., житловою площею 203.50 кв. м., реєстраційний номер майна: 26027847, розташована за адресою: АДРЕСА_3 (після перейменування - АДРЕСА_2 ;

1/2 (одну другу) частину паркувального місця поз. № 90, першої черги житлового комплексу «Амфітеатр» містобудівного ансамблю «Крутогірний», загальною площею 28.4 кв. м., реєстраційний номер майна: 26057563, розташоване за адресою: АДРЕСА_3 (після перейменування - АДРЕСА_3 т;

визнати за ОСОБА_2 право власності в порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя на: 1/2 (одну другу) частину квартири третьої черги житлового комплексу «Амфітеатр» містобудівного ансамблю «Крутогірний», загальною площею 204.90 кв. м., житловою площею 203.50. кв. м., реєстраційний номер майна: 26027847, розташована за адресою: АДРЕСА_3 (після перейменування - АДРЕСА_2 ;

1/2 (одну другу) частину паркувального місця поз. № 90, першої черги житлового комплексу «Амфітеатр» містобудівного ансамблю «Крутогірний», загальною площею 28.4 кв. м., реєстраційний номер майна: 26057563, розташоване за адресою: АДРЕСА_3 (після перейменування - АДРЕСА_3 т. Вирішити питання стосовно судового збору.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21 лютого 2023 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та визнання права власності в порядку поділу майна - відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Зазначає, що судом першої інстанції було неповно та неправильно встановлено деякі обставини, що мають значення для справи, внаслідок неправильного дослідження і оцінки наданих суду доказів.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за потрібне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 і ОСОБА_2 20 вересня 2019 року в м. Києві зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія НОМЕР_1 від 20 вересня 2019 року, виданого Печерським районним у м. Києві ВДРАЦС ГТУЮ у м. Києві.

Право власності ОСОБА_2 на квартиру підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 08 січня 2009 року, виданим виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради Серія НОМЕР_2 зареєстрованому в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 11 січня 2009 року та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 21512041 від 11 січня 2009 року виданим КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради.

Право власності ОСОБА_2 на паркувальне місце підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 11 січня 2009 року, виданим виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради Серія НОМЕР_3 зареєстрованому в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 19 січня 2009 року та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №2 1591778 від 19 січня 2009 року, виданим КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині встановлення факту проживання однією сім`єю, суд першої інстанції виходив з їх недоведеності, оскільки позивач не надав суду докази того, що сторони до укладення шлюбу проживали однією сім`єю, вели спільне господарство та виконували взаємні права та обв`язки.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині визнання майна об`єктом права спільної власності та про поділ спільного майна, суд першої інстанції виходив з їх недоведеності .

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо недоведеності позовних вимог.

Пунктом 5 частини першої статті 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу.

У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.

Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки, відсутність перебування цих осіб в іншому шлюбі.

Відповідно до частини першої статті 25 СК України жінка та чоловік можуть одночасно перебувати лише в одному шлюбі.

За приписами частини 2 статті 3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно.

Тобто, виходячи з аналізу вказаної норми Сімейного кодексу України, сім`єю є соціальна група, яка складається з людей, які зазвичай перебувають у шлюбі, їхніх дітей (власних або прийомних) та інших осіб, поєднаних родинними зв`язками з подружжям, кровних родичів, і здійснює свою життєдіяльність на основі спільного економічного, побутового, морально-психологічного укладу, взаємної відповідальності, виховання дітей.

Пунктом 6 рішення Конституційного Суду України від 03.06.1999 року № 5-рп/99 установлено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

Проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Відповідно до статей 60, 61, 63 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

За змістом ч.1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до ч.1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ч.2 ст. 370 ЦК України, у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Пленум Верховного Суду України у своїй постанові № 11 від 21.12.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" зазначив, що при вирішенні майнового спору на підставі ст. 74 СК України «… суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінка без шлюбу, в період, протягом якого було придбане спірне майно».

Відповідно до ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовими договорами між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл.8 цього кодексу.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що ст. 74 СК поширюється на правовідносини між чоловіком і жінкою, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, і для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності в сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї.

Такий правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду від 25.01.2018 року у справі № 337/5266/15-ц.

Враховуючи вищевикладене та встановлені обставини, колегія суддів вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими та не є достатніми для визнання факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в розумінні ст. 74 СК України без наявності інших ознак сім`ї. Крім того, позивач не надав допустимих доказів придбання спірного майна внаслідок спільної праці та проживання однією сім`єю як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу в період, упродовж якого було придбано спірне майно.

Норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.

Зокрема, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

У зв`язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Такий правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду України від 07.09.2016 року у справі № 6-801цс16.

Таким чином, доводи позивача про факт спільного проживання з відповідачем у спірний період спростовуються встановленими обставинами та зібраними по справі доказами.

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно зі статтею 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст. 81 ЦПК України).

За приписами статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Неподання стороною позивача належних і допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог є підставою для висновку колегії суддів про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог, оскільки вони ґрунтуються лише на припущеннях.

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що з`ясувавши в достатньо повному об`ємі права та обов`язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції постановив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

На підставі наведеного та враховуючи, що апеляційна скарга не містить доводів щодо неправильності рішення суду, які б були підставою для його скасування, колегія суддів приходить до висновку, що підстави для скасування чи зміни рішення суду відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21 лютого 2023 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена відповідно до чинного законодавства.

Судді: