12.06.2023 Справа № 363/1577/21
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2023 року Вишгородський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Рудюка О.Д.,

за участю

секретаря судового засідання Несин Н.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Вишгороді в загальному позовному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Фісенко Тетяни Петрівни про визнання недійсним договору купівлі-продажу, скасування рішення державного реєстратора та запису про право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно,-

встановив:

ОСОБА_1 , в квітні 2021 року звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на те, що 24.05.2016 року між ОСОБА_1 як позикодавцем та ОСОБА_4 , як позичальником було укладено договір позики, згідно якого ОСОБА_4 отримав від ОСОБА_1 грошову суму, що є еквівалентом 148 400 доларів США, яка за курсом НБУ на день підписання Договору становить 3 727 808 грн. Згідно п. 2 Договору позики сторони за цим договором домовились про те, що: а) вказана позика є безпроцентною; б) повернення вказаної суми позики має бути здійснено не пізніше 30.06.2017 року щомісячними платежами за графіком. Однак ОСОБА_4 не виконав свої зобов`язання, не повернув у встановлений строк грошові кошти. Внаслідок чого, позивач звернувся до поліції із заявою про вчинення відносно нього кримінального правопорушення. 17.12.2020 року було внесено відомості про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ч. 4 ст. 190 КК України. В рамках вказаного кримінального правопорушення ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 25.03.2021 року у справі № 757/15453/21к накладено арешт на нерухоме майно ОСОБА_5 . Крім того, 23.03.2021 року позивач звернувся до Солом`янського районного суду м. Києва з позовом до відповідача ОСОБА_4 про стягнення коштів за договором позики. Також в рамках цієї цивільної справи 26.03.2021 року ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва у справі № 760/7124/21 накладено арешт на нерухоме майно відповідачів. 26.03.2021 року відповідачка ОСОБА_2 та ОСОБА_3 уклади договір купівлі-продажу квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 218. Позивач вважає, що знаючи про те, що наявне відкрите кримінальне провадження за фактом вчинення шахрайства та про судову справу про стягнення коштів за договором позики, з метою уникнення виконання як боргових зобов`язань за договором позики так і рішення суду, відповідачка ОСОБА_2 за вказівки та згоди свого чоловіка ОСОБА_4 умисно відчужила належну їй квартиру. Вважає, що оспорюваний договір купівлі-продажу квартири є фіктивним, а тому має бути визнаний недійсним у судовому порядку на підставі ст. 234 ЦК України.

На підставі викладеного, позивач просить визнати недійсним договір купівлі-продажу від 26.03.2021 року квартири, загальною площею 125,2 кв.м., житлова площа 35,7 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 № 329, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Фісенко Т.П.; скасувати рішення від 26.03.2021 року індексний номер 57325403 приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Фісенко Т.П. про державну реєстрацію права власності на квартиру загальною площею 125,2 кв.м., житлова площа 35,7 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яким зареєстровано право власності за ОСОБА_3 ; скасувати державну реєстрацію права власності за ОСОБА_3 на вказану квартиру, запис право власності № 41204575 від 26.03.2021 року та стягнути солідарно з відповідачів судові витрати.

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 15.06.2021 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження з проведенням підготовчого судового засідання (а.с. 129 т. 1).

24.11.2021 року від відповідачки ОСОБА_2 надійшов відзив на позовну заяву, в якому вона заперечує проти задоволення позовних вимог, обґрунтовуючи тим, що спірна квартира є її особистою приватною власністю відповідно до шлюбного договору від 18.10.2018 року та від 09.10.2019 року додаткового договору до шлюбного договору, а тому вона має права розпоряджатися своїм майном на власний розсуд. Щодо твердження позивача, що укладений договір купівлі-продажу квартири є фіктивним, зазначила, що відповідно до умов договору сторони в повному обсязі та належним чином виконали обов`язки за договором, передали майно, а покупець оплатив придбане майно в порядку та в обсязі, передбаченому в договорі, після сплати за майно, право власності зареєстроване за відповідачем ОСОБА_3 . Позивач не надав доказів, що даний договір був укладений без відсутності наміру з боку обох сторін на реальне настання наслідків за оспорюваним договором. Крім того, заперечила, що була обізнана станом на момент укладання договору купівлі-продажу квартири про наявність накладення арешту та інших обмежень щодо об`єктів нерухомості, які було предметом продажу. Враховуючи, що вона не була обізнана про існування будь-яких обмежень щодо розпорядження її майном, підстави для визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним відсутні. Крім того, зазначила, що договори позики від 24.05.2016 року № 427 та від 10.02.2017 року № 10/02/2017-КТ не є і не могли бути укладені ОСОБА_4 в інтересах подружжя, тому що ці договори були складовою частиною його домовленостей з ОСОБА_1 про їх участь в бізнесі в ТОВ «ТОП Кредит». Гроші, зазначені в договорах позики ніколи не отримувалися сім`єю подружжя ОСОБА_6 та не витрачалися в інтересах сім`ї, оскільки укладені в інтересах учасників бізнес проекту «ТОП Кредит». Вимоги про солідарне стягнення з обох відповідачів як подружжя, є свідомо надуманим та необґрунтованим. А тому просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

14.12.2021 року від представника відповідача ОСОБА_4 - адвоката Вернакова Є.Г. надійшов відзив на позовну заяву, в якому він наголошує, що договори позики від 24.05.2016 року № 427 та від 10.02.2017 року № 10/02/2017-КТ не є і не могли бути укладені ОСОБА_4 в інтересах подружжя, тому що ці договори були складовою частиною його домовленостей з ОСОБА_1 про його участь в інвестуванні коштів на розвиток ТОВ «ТОП Кредит», а також домовленостей щодо розподілу часток в проекті ТОВ «ТОП Кредит». Також зазначає, що не отримував будь-якого повідомлення про існування кримінального провадження відносно нього, повісток чи ухвал. Про існування кримінального провадження дізнався лише під час ознайомлення з позовом ОСОБА_1 до Солом`янського районного суду м. Києва в травні 2021 року, і лише після цього дізнався про накладення арешту на майно, що належить його дружині. Крім того, повідомив, що 07.12.2021 року зобов`язання за договорами позики від 24.05.2016 року № 427 та від 10.02.2017 року № 10/02/2017-КТ виконані в повному обсязі, будь-яких претензій з боку кредитора немає. А тому просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

26.10.2022 року від представника відповідача приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Фісенко Т.П. адвоката Мамась М.О. надійшов відзив на позовну заяву, в якому вона вважає вимоги позивача безпідставними та необґрунтованими. Вважає, що вона як державний реєстратор виконала всі вимоги, передбачені чинним законодавством про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно. Крім того, вважає, що вона є неналежним відповідачем, оскільки спір у ОСОБА_1 виник саме з відповідачами ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , які здійснили продаж спірної квартири і ініціювали перереєстрацію права власності на неї. Належним відповідачем у справах за позовом про скасування рішення, запису про державну реєстрацію чи обтяження має бути особа, право чи обтяження якої зареєстровано. А тому вважає, суд повинен відмовити у задоволені позову до приватного нотаріуса з підстави пред`явлення позову до неналежного відповідача.

26.10.2022 року протокольною ухвалою суду закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні.

19.04.2023 року у судовому засіданні представник позивача - адвокат Озеран О.С. підтримував позовні вимоги у повному обсязі, просить суд задовольнити позов у повному обсязі, з підстав викладених в позовній заяві. Крім того, 12.06.2023 року адвокат Озерян О.С. та позивач у судове засідання не з`явилися, але в матеріалах справи міститься заява про слухання справи за відсутності позивача і його представника.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_4 у судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи були належним чином повідомлені, подали суду відзив на позовну заяву, в якому заперечили проти позову та просили відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, з підстав викладених у відзивах.

Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи була належним чином повідомлена, заяв чи клопотань до суду не надходило. Своїм правом надати суду заяву про розгляд справи за її відсутності, відзив на позовну заяву не скористалася.

Відповідач приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Фісенко Т.П. у судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи була належним чином повідомлена, через представника подала суду відзив на позовну заяву, в якому заперечила проти позову та просить відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, з підстав викладених у відзиві.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за звернення особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Судом встановлено, що відповідачка ОСОБА_2 була власницею квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 218, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта від 05.03.2021 року.

26.03.2021 року відповідачка ОСОБА_2 та ОСОБА_3 уклали договір купівлі-продажу квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 218, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Фісенко Т.П. № 329.

24.05.2016 року між ОСОБА_1 як позикодавцем та ОСОБА_4 , як позичальником було укладено договір позики, згідно якого ОСОБА_4 отримав від ОСОБА_1 грошову суму, що є еквівалентом 148 400 доларів США, яка за курсом купівлі доларів США за українські гривні, встановленим НБУ на день підписання даного Договору становить 3 727 808 грн.

Згідно п. 2 Договору позики сторони за цим договором домовились про те, що: а) вказана позика є безпроцентною; б) повернення вказаної суми позики має бути здійснено не пізніше 30.06.2017 року включно щомісячними платежами за графіком; д) в забезпечення виконання умов Договору позичальником буде передано в Заставу позикодавцю частку в розмірі 50% Статутного капіталу ТОВ «ТОП Кредит», яка належить позичальнику на праві приватної власності.

ОСОБА_4 не виконав свої зобов`язання, не повернув у встановлений строк грошові кошти, внаслідок чого 23.03.2021 року позивач звернувся до Солом`янського районного суду м.Києва з позовом до відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики. Також в рамках цієї цивільної справи 26.03.2021 року ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва у справі № 760/7124/21 накладено арешт на нерухоме майно відповідачів, зокрема на квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 84 т. 1).

Крім того, в рамках кримінального правопорушення № 0001232, внесеного за заявою ОСОБА_1 за ч. 4 ст. 190 КК України, ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 25.02.2021 року у справі № 757/15453/21к накладено арешт на нерухоме майно ОСОБА_5 , і зокрема на вказану вище квартиру (а.с. 91-102).

Відповідно до ч. 2 та ч. 3 ст. 13 Цивільного кодексу України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Згідно з ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Статтею 655 ЦК України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно ст. 657 ЦК України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Згідно до ч. 2 та ч. 3 ст. 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України (ч. 1 ст. 215 ЦК України).

За положеннями статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Зазначені правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 21.01.2015 року у справі № 6-197цс14, постановах Верховного Суду від 14.02.2018 року у справі №379/1256/15-ц, від 08.02.2018 року у справі № 756/9955/16-ц.

У постанові від 7 жовтня 2020 року у справі № 755/17944/18 Верховний Суд сформулював висновок щодо конструкції фраудаторного правочину (тобто правочину, який вчинений боржником на шкоду кредитору), яка включає: момент укладення договору (коли боржник усвідомлює, що майно заберуть за борги); контрагента, з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пов`язана або афілійована юридична особа); ціну (ринкова/неринкова, наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 3 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-2 зазначила, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.

Правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції Цивільний кодекс України в статтях 215 та 216 наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи». Оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те. щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

За змістом постанови Великої Палати Верховного Суду від 28.11.2019 року у справі № 910/8357/18 правочини, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Правочин не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення. Відтак будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину (правочину, що вчинений боржником на шкоду кредиторам). При цьому, та обставина, що правочин із третьою особою, за яким боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства.

Зі змісту поняття фраудаторного правочину випливає, що правочин на шкоду кредитору вчиняється саме боржником в період настання в нього зобов`язання щодо погашення заборгованості перед кредитором.

Як вбачається з Договору позики сторонами договору є ОСОБА_1 , як позикодавець та ОСОБА_4 як позичальник. Згідно абз. д) п. 2 Договору позики сторони за цим договором домовились про те, що в забезпечення виконання умов Договору позичальником буде передано в Заставу позикодавцю частку в розмірі 50% Статутного капіталу ТОВ «ТОП Кредит», яка належить позичальнику на праві приватної власності.

Крім того, відчужувана квартира належить відповідачу ОСОБА_2 на праві особистої приватної власності, у зв`язку з укладеним ОСОБА_2 шлюбного договору, посвідченого 18.10.2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Яковчук Н.М. за № 935 та додаткового договору до нього, посвідченого 09.10.2019 року за № 1124, відповідно до яких нерухоме майно, право власності на яке підлягає реєстрації, вважається особистою приватною власністю того із подружжя, на чиє ім`я воно було придбано та зареєстровано і розпоряджання таким майном здійснюється власником на власний розсуд.

Таким чином, відповідач ОСОБА_2 не є зобов`язаною особою (боржником) за укладеними ОСОБА_1 та ОСОБА_4 договорами позики, оскільки факт укладення цих правочинів в інтересах сім`ї та використання отриманих за ними коштів саме в інтересах сім`ї та саме на придбання квартини є недоведеним.

Не надано позивачем доказів на підтвердження факту укладення договорів позики в інтересах сім`ї та придбання спірної квартири за кошти, отримані ОСОБА_4 у позику від ОСОБА_1 , і у цій справі.

Таким чином, відповідач ОСОБА_2 не має грошових зобов`язань перед позивачем, тобто не є боржником, а тому вчинений нею спірний правочин не можна кваліфікувати як такий, що вчинений боржником на шкоду кредитору, оскільки в останньої відсутній обов`язок щодо погашення заборгованості за договорами позики.

Доводи позивача про те, що обидві сторони спірного договору купівлі-продажу квартири вчинили такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний, сторони не мали на меті передання права власності на квартиру від ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , а уклали такий договір виключно з метою уникнення фінансової відповідальності за невиконання грошового зобов`язання перед ОСОБА_1 не підтверджуються встановленими обставинами.

З матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 з даним позовом звернувся до суду 19.04.2021 року, тобто після укладення договору купівлі-продажу квартири між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Провадження по вказаній справі відкрито 15.06.2021 року.

Крім того, позивач ОСОБА_1 з позовом до Солом`янського районного суду м. Києва про стягнення заборгованості за договором позики звернувся 23.03.2021 року. Заходи забезпечення позову в вигляді накладення арешту на спірну квартиру були вжиті судом ухвалою суду від 26.03.2021 року без виклику сторін у справі.

Також в рамках вказаного кримінального правопорушення ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 25.03.2021 року у справі № 757/15453/21к накладено арешт на нерухоме майно ОСОБА_5 без виклику сторін у справі.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_4 з вказаною ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва був ознайомлений під час ознайомлення з позовом ОСОБА_1 в травні 2021 року, про що він повідомив в відзиві на позовну заяву. І саме під час ознайомлення з позовом дізнався про порушене кримінальне провадження і про ухвалу суду про накладення арешту на майно.

Є також лише припущенням позивача, що внаслідок перепродажу квартири ОСОБА_2 не мала на меті передати права власності на квартиру ОСОБА_3 , оскільки вказана обставина жодними доказами не підтверджена.

Відповідно до п. 2.1 договору купівлі-продажу квартири від 26.03.2021 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , продаж квартири здійснено за 333 579,37 грн. Ринкова вартість відчужуваної квартири відповідно до п. 2.3 спірного договору становить 333 579,37 грн. відповідно до Висновку про експертну грошову оцінку земельної ділянки, складеного 25.03.2021 року суб`єктом оціночної діяльності ТОВ «ЕКФАРД».

Доказів на підтвердження того, що вартість квартири на момент укладення договорів купівлі-продажу квартири від 26.03.2021 року не відповідала ринковій, позивачем не надано. При цьому, вартість квартири залежить від багатьох факторів, а не лише від місця її розташування.

Пункт 2.2 спірного договору свідчить, що покупцем ОСОБА_3 проведений повний розрахунок з продавцем ОСОБА_2 і з боку продавця відсутні будь-які претензії фінансового характеру.

Право власності ОСОБА_3 на квартиру ,яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 зареєстроване в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 26.03.2021 року, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 252657585 від 14.04.2021 року.

Посилання позивача на надання згоди чоловіком відповідача ОСОБА_4 на продаж квартири при укладенні договору купівлі-продажу квартири від 26.03.2021 року як доказ належності квартири подружжю на праві спільної сумісної власності, суд також до уваги не приймає, оскільки така згода під час укладання договору ОСОБА_4 не надавалася, оскільки відчужувана квартира належить відповідачу ОСОБА_2 на праві особистої приватної власності.

Позивач не надав суду доказів, що сторони спірного правочину перебувають у родинних чи інших близьких стосунках, як і доказів наявності умислу в сторін на укладення фіктивного правочину.

Крім того, суд звертає увагу, що не будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, набуває ознак фраудаторності, а лише такий, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, оскільки саме в цьому випадку завдається шкода кредитору, який втрачає можливість звернення стягнення на майно боржника.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 247142381 від 05.03.2021 року у власності ОСОБА_2 перебуває інше нерухоме майно.

Крім того, суд зазначає, що 07.12.2021 року зобов`язання за договором позики від 24.05.2016 року № 427 укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 виконані в повному обсязі, будь-яких претензій з боку кредитора немає, що підтверджується копією заяви представника кредитора від 07.12.2021 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21.01.2015 року у справі № 6-197цс14, з якою погодився Верховний Суд у постановах: від 14.02.2018 року у справі № 379/1256/15-ц (провадження № 61-1300св18).

Тягар доказування фіктивності правочину повністю покладається на позивача.

З врахуванням того, матеріали, додані до позовної заяви не містять жодних доказів на ствердження фіктивності договору купівлі-продажу, то сумніви щодо дійсності повинні тлумачитись судом на користь дійсності договору купівлі-продажу.

Таким чином, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги позивача про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири не підлягають задоволенню, є не доведеними з огляду на норми ст.ст. 13, 81 ЦПК України.

Враховуючи те, що в задоволенні позовної вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири відмовлено, а тому не підлягає задоволенню позовні вимоги про скасування рішення від 26.03.2021 року приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Фісенко Т.П. про державну реєстрацію права власності на квартиру загальною площею 125,2 кв.м., житлова площа 35,7 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яким зареєстровано право власності за ОСОБА_3 та скасування державної реєстрації права власності за ОСОБА_3 на вказану квартиру, оскільки вони є похідними від основної вимоги.

За приписами статті 141 ЦК України у разі відмови в позові судові витрати покладаються на позивача.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 3, 13, 16, 202, 203, 215, 216, 228, 234, 655, 657 ЦК України, ст.ст. 3, 4, 12, 13, 15, 76-81, 89, 95, 141, 177, 229, 258, 259, 263-266, 268, 273-279 ЦПК України, суд, -

вирішив:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Фісенко Тетяни Петрівни про визнання недійсним договору купівлі-продажу, скасування рішення державного реєстратора та запису про право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно - відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 ).

Відповідач: ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_3 );

ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_4 );

ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_4 , АДРЕСА_3 );

Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Фісенко Тетяна Петрівна (04053, м. Київ, вул. Стрітенська, 13 офіс 2).

Дата складення повного судового рішення 19.06.2023року.

Суддя О.Д. Рудюк