Справа № 344/9906/22
Провадження № 22-ц/4808/429/23
Головуючий у 1 інстанції Кіндратишин Л. Р.
Суддя-доповідач Бойчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2023 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Бойчука І.В.,

суддів: Пнівчук О.В., Томин О.О.,

секретаря Петріва Д.Б.,

з участю представників позивачки, ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, про позбавлення батьківських прав за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 на рішення Івано-Франківського міського суду від 20 січня 2023 року під головуванням судді Кіндратишин Л.Р. у м. Івано-Франківську,

в с т а н о в и в:

У серпні 2022 року ОСОБА_2 звернулася з позовом до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, про позбавлення батьківських прав.

В обґрунтування позову зазначила, що вона перебувала у шлюбі з відповідачем з 30.03.2012. У шлюбі сторін ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_3 . Рішенням Івано-Франківського міського суду від 07.09.2021 шлюб між сторонами розірвано. Також Івано-Франківським міським судом ухвалено рішення про стягнення з ОСОБА_1 на її користь аліментів на утримання сина щомісячно в розмірі 2 000 грн, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і до досягнення повноліття.

ОСОБА_1 05.11.2021 звернувся до органу опіки піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради щодо встановлення порядку його участі у вихованні сина та за результатами розгляду заяви 20.12.2021 прийнято рішення за № 1802, яким встановлено ОСОБА_1 такий порядок. Порядок відвідувань ОСОБА_1 неодноразово порушував. Приходив у будь-який зручний для нього час, повністю ігноруючи рішення. Таким чином відповідач впливав на вже сформований графік життя їхнього малолітнього сина та створював конфліктні ситуації, від яких страждав син. Звернення з цього приводу до правоохоронних органів були розглянуті, однак без належної реакції. Відповідач продовжував створювати конфліктні ситуації та налаштовувати дитину проти неї. Присутності батька в житті сина не відчувалося і не відчувається на даний час.

Вона 16.02.2022 звернулася до Служби у справах дітей із заявою про виникнення розбіжностей з колишнім чоловіком щодо виконання встановленого відповідачу графіку побачень з сином та вжиття відповідних заходів.

Також ОСОБА_1 не здійснює належну сплату аліментів, а фінансове забезпечення повноцінного та належного життя дитини є вкрай важливим, особливо у воєнний час, коли неможливо знайти роботу.

Після 24.02.2022 вона з сином виїхали за межі України для збереження життя та здоров`я дітей. ЇЇ малолітній син ОСОБА_3 без будь-якої моральної та фінансової допомоги проживає за межами України і його батько не вчиняє жодних дій для повноцінної участі у його житті. Такі дії вважає неприпустимими та такими, що негативно впливають на формування світобачення та розвиток дитини.

Посилаючись на те, що ОСОБА_1 нехтує потребами свого сина в частині надання підтримки та допомоги у формуванні особистості і належного розвитку, порушує права дитини на належне батьківське виховання і не виконує батьківських обов`язків, не змінює свою поведінку щодо сина, не проявляє бажання здійснювати належне піклування за ним, позивач просила позбавити його батьківських прав відносно сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 26 вересня 2022 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Орган опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради та виключено зі складу учасників розгляду Службу у справах дітей виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 20 січня 2023 року відмовлено у позові ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , за участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору - Орган опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради про позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 відносно сина ОСОБА_4 .

У апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду.

Зазначає, що суд першої інстанції при ухвалені рішення взяв до уваги звернення батька від 05.11.2021 до комісії з питань захисту дитини із заявою про визначення днів та годин для спілкування і виховання неповнолітнього сина та свідчення відповідача про неодноразове ігнорування колишньою дружиною визначеного графіку з метою обмеження його спілкування з дитиною.

Однак, це твердження є помилковим та таким, що суперечить обставинам, які мали місце до 05.11.2021. ОСОБА_2 ще 19.09.2021 зверталася до служби у справах дітей виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради стосовно питання участі батька малолітнього ОСОБА_5 у його вихованні. Саме в цей час було повідомлено працівникам служби у справах дітей, що ОСОБА_1 порушує звичний графік дитини під час навчального процесу, негативно впливає на розвиток. У навчальному процесі чи догляді за дитиною, участі не бере. Коштів на розвиток та культуру не надає. Коли бере дитину до себе, час з нею не проводить, а передає своїй мамі.

За результатами цього звернення було проведено бесіду з ОСОБА_1 та повідомлено, що він має можливість звернутися до органу опіки та піклування з заявою щодо визначення способів участі у вихованні дитини та спілкування з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї.

Тому твердження про те, що батько вимушено звернувся до органу опіки і піклування для встановлення графіку є помилковими та такими, що суперечить матеріалам справи.

Крім того, в рішенні судом зазначено, що 16.02.2022 ОСОБА_2 зверталася до служби у справах дітей зі скаргою на ОСОБА_1 , який не виконує графік побачень із сином, так як приходить тоді коли йому завгодно, гримає в двері, чим лякає малолітнього сина. Участі в житті сина не бере взагалі, аліменти не сплачує, має заборгованість по таких. Ці обставини знайшли своє підтвердженні в листі від 19.04.2022 про направлення листа ОСОБА_1 . Його попереджено про відповідальність за ухилення від виконання рішення та запрошено на бесіду. Таким чином позивач зі своєї сторони вживала всіх заходів для налагодження спілкування між відповідачем та малолітнім сином відповідно до встановлено графіку побачень, однак досягти позитивного результату не вдалося.

Відповідач, крім звернень до Івано-Франківського РУП ГУНП в Івано-Франківській області та до служб у справах дітей, про незаконні, на його думку, дії колишньої дружини ОСОБА_2 , інших реальних дій, спрямованих на побачення та спілкування з малолітнім сином, не вчиняв.

Така поведінка може свідчити про удаваний інтерес, оскільки відповідач, у випадку відсутності можливості реалізації права на особисте спілкування з сином, мав право звернутися до суду з позовною заявою про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та встановлення способу участі батька у вихованні дитини. Таких дій зі сторони відповідача здійснено не було по цей час.

Вказує, що розцінювати дії відповідача про справжнє бажання бути в житті дитини та брати участь у його вихованні і розвитку є передчасними та непідтвердженими. Відповідач щоразу здійснює звернення до позивача та створює конфліктні ситуації. Жодного разу не вжив заходів спрямованих для налагодження спілкування з останньою, як матір`ю його сина.

Судом першої інстанції не взято до уваги в повному обсязі письмові пояснення позивача про те, що відповідач не змінив свого ставлення до свого сина, а саме жодного разу не телефонував, та три термінових заборонних приписи стосовно кривдника від 13.05.2021, 26.09.2021 на три і дві доби відповідно щодо вчинення домашнього насильства ОСОБА_1 стосовно неї. Крім того, висновок органу опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради про недоцільність позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав відносно сина має рекомендаційний характер і не може бути беззаперечною підставою для ухвалення судом рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

В частині участі відповідача в житті малолітнього сина, що підтверджується інформацією з навчального закладу, то з вересня 2021 року ОСОБА_1 не бере участь у шкільному житті дитини, успіхами не цікавиться. Судом першої інстанції не взято до уваги, що батько вже два роки не бере участь в житті малолітнього сина, а саме не цікавиться ні успіхами в навчальних дисциплінах ні щодо соціалізації в колективі.

Також сплата аліментів - це не право, а обов`язок відповідача. Тому це жодним чином не може бути доказом активної участі відповідача в житті дитини, з урахуванням того, що заборгованість по аліментах погашена після подачі позивачем позовної заяви про позбавлення батьківських прав.

Зазначає, що дії відповідача свідчать про його ухилення від виконання своїх обов`язків щодо сина, а саме: у відсутності піклування про фізичний і духовний розвиток сина, його навчання, підготовку до самостійного життя; відсутності спілкування з малолітнім сином в обсязі, необхідному для його нормального самоусвідомлення; він не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяє засвоєнню сином загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтерес до його внутрішнього світу.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позбавити відповідача батьківських прав відносно сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 зазначає, що він жодного дня не ухилявся від виконання своїх батьківських обов`язків щодо сина. Неповнолітній син був і є зареєстрований за його місцем проживання та він належним чином облаштував всі умови для його проживання, навчання та виховання.

До виїзду дитини за кордон після початку війни в лютому 2022 року він піклувався про фізичний та духовний розвиток сина, навчання в закладі освіти, спілкувався з вчителями. Під час перебування вдома він максимально приділяв увагу своїм дітям: на автомобілі довозив їх до навчальних закладів, закладу дошкільної освіти. При бажанні дитини здійснював відповідні покупки та продукти харчування (їжа, солодощі тощо), купляв необхідний одяг, канцелярське приладдя. На дні народження сина дарував йому подарунки. Готував сина до самостійного життя, а саме: забезпечував необхідним харчуванням, медичним доглядом, спілкувався з ним (щоправда, зараз в телефонному режимі). Завжди цікавився життям та здоров`ям свого сина і його духовним розвитком.

Він щомісячно сплачує присуджені аліменти на утримання дитини, на даний час не має заборгованості по сплаті аліментів.

Оскільки після розірвання шлюбу колишня дружина умисно не давала йому можливості бачитися з сином, він змушений був звернутися до комісії з питань захисту прав дитини з відповідною заявою про визначення йому днів та годин для спілкування і виховання неповнолітнього сина. На жаль, колишня дружина розпорядження органу опіки і піклування неодноразово ігнорувала і всіляко намагалася обмежити його спілкування з дитиною. В зв`язку з цим він змушений був неодноразово звертатися як до служби в справах дітей, так і в правоохоронні органи.

Судом не встановлено свідомого, умисного ухилення його від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення батьківських прав щодо малолітнього сина, а доведення таких обставин покладено на позивача.

Оскаржуване рішення суду ґрунтується на засадах верховенства права, є законним і обґрунтованим, а підстави, передбачені ч. 1 ст. 164 СК України для позбавлення його батьківських прав, відсутні.

В судовому засіданні представники ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримали з мотивів, наведених у ній.

ОСОБА_1 вимоги апеляційної скарги заперечив, покликаючись на обґрунтованість висновків суду першої інстанції.

Представник Органу опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради в судове засідання не з`явився, хоча належним чином повідомлявся про місце і час розгляду справи.

Враховуючи вищенаведене та необхідність дотримання судом строків розгляду справи в апеляційному порядку, колегія суддів відповідно до статті 372 ЦПК України перешкод у розгляді справи в зв`язку з неявкою представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, не вбачає.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників апелянтки та ОСОБА_1 , дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, ураховуючи таке.

Відповідно до ч.1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що згідно даних повторного свідоцтва про шлюб від 29.07.2021 сторони перебували у шлюбі з 30.03.2012 і рішенням Івано-Франківського міського суду від 07.09.2021 шлюб між ними розірвано, що визнається сторонами (а.с. 11).

Згідно копії свідоцтва про народження від 27.09.2013, виданого виконкомом Марківської сільської ради Богородчанського району Івано-Франківської області, ОСОБА_4 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , його батьками вказані ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а.с. 127).

Службою у справах дітей виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 07.06.2022 за №14/47.2-03/310 повідомлено про звернення до служби 16.09.2021, 16.02.2022 ОСОБА_2 та 05.11.2021 ОСОБА_1 та про результати розгляду цих звернень із наданням копій відповідних документів (а.с. 6). Згідно наданих службою документів, за результатами звернення ОСОБА_2 від 16.09.2021 службою було проведено бесіду з ОСОБА_1 та роз`яснено йому положення законодавства (а.с. 7-9). Згідно рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 29.12.2021 за № 1802 ОСОБА_1 , за його зверненням від 05.11.2021 визначено порядок його участі у вихованні малолітнього сина ОСОБА_4 . Зазначено про обов`язок не порушувати цей графік, а ОСОБА_2 зобов`язано не чинити перешкод батькові у вихованні сина (а.с. 10, 13). Службою у справах дітей виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради на звернення ОСОБА_2 від 16.02.2022 щодо невиконання ОСОБА_1 графіку побачень сином, останнього попереджено про відповідальність за ухилення від виконання рішення, із запрошенням на бесіду (а.с. 14-17).

ОСОБА_1 26.04.2022 звернувся із заявою до служби у справах дітей у якій вказав, що звернення ОСОБА_2 від 16.02.2022 не відповідає дійсності. Він неодноразово приходив до дитини згідно графіку зустрічей, в тому числі із свідками та працівниками поліції, однак ОСОБА_2 відмовлялася надати можливість йому бачити сина без будь-яких пояснень. Просив вжити відповідних заходів щодо останньої (а.с. 18-19, 21, 26, 79).

Відповідно до копії довідки «РК на Прикарпатті» від 14.02.2022 за №02 ОСОБА_1 звернувся в Центр медіації при громадській організації «РК на Прикарпатті» за направленням від 18.01.2022 служби у справах дітей Івано-Франківської міської ради для отримання послуг медіації. Медіатору не вдалося залучити інші сторону конфлікту ( ОСОБА_2 ) до участі у процесі медіації. З її слів, вона не довіряє заявнику та вважає за доцільне вирішувати суперечки в судовому порядку (а.с. 20, 77).

ОСОБА_1 звертався до Івано-Франківського РУП ГУНП в Івано-Франківській області щодо вчинення ОСОБА_2 перешкод у його зустрічах з сином. За результатами перевірки йому неодноразово повідомляли, що з ОСОБА_2 проведені бесіди профілактичного характеру (а.с. 22-24).

Івано-Франківським РУП ГУНП в Івано-Франківській області 30.06.2022 повідомлено, що протягом січня 2022 в ІТС ІПНП зареєстровані звернення за №№ 712, 1620, 1243,1294 від ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що ОСОБА_2 створює відповідачу перешкоди у вихованні сина, а ОСОБА_2 вказувала про протиправну поведінку ОСОБА_1 . Усі звернення розглянуті інспекторами ювенальної превенції. Зі сторонами конфлікту проведено бесіди та роз`яснення, про що свідчать відповідні довідки від 15.01.2022, 06.01.2022 та 12.01.2022 (а.с. 27-33).

Згідно інформації ліцею № 21 імені Євгена Коновальця Івано-Франківської міської ради за №01-16/71 ОСОБА_4 є учнем 2-Г класу, охайний доглянутий, забезпечений всім необхідним. Матір піклується про дитину. Батько за період навчання ОСОБА_3 в 1-му класі був присутнім на святі Букварика . На початку 2020-2021 навчального року допомагав в облаштуванні навчального середовища в класі. З вересня 2021 року батько не бере участі у шкільному житті дитини, успіхами сина не цікавиться (а.с. 34-35).

Згідно з відповіді КНП «Центр первинної медичної і консультативно-діагностичної допомоги» від 06.06.2022 за №208/69 на адвокатський запит представника позивача дитина ОСОБА_4 за час спостереження переніс епізодичні респіраторні захворювання. З приводу хронічних захворювань під спостереження лікарів даного закладу не перебуває. Супроводжує на прийом до лікаря та спілкується з таким мати. Один раз за період спостереження було здійснено виклик лікаря додому батьком дитини (а.с. 36).

Відповідно до розрахунків заборгованості зі сплати аліментів за виконавчим листом №344/11370/21, що виданий 14.01.2022, станом на 01.06.2022 заборгованість ОСОБА_1 по сплаті аліментів становила 12 665 грн, станом на 01.10.2022 заборгованість - відсутня (а.с. 37, 75).

Рішенням виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради № 1256 від 08.12.2022 затверджено висновок органу опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради про недоцільність позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав відносно сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 99-103). У висновку зазначено, що у письмових поясненнях службі у справах дітей від 22.09.2022 ОСОБА_2 вказала, що вона проживає у Чехії місті Kostelec, хлопчик навчається дистанційно у ліцеї № 21 Івано-Франківської міської ради. На її думку ОСОБА_7 не змінив свого ставлення до сина. Жодного разу не телефонував, лише у смс вимагає її згоди поговорити із сином. Також надала копії термінових заборонних приписів стосовно кривдника від 13.05.2021 та 26.09.2021 на три та дві доби відповідно щодо вчинення домашнього насильства ОСОБА_1 щодо неї.

Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно ч. 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (ч. 1 ста. 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Відповідно до ч 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно ч. 1-4 ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені ч. 1 ст. 164 СК України. Зокрема, п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України визначено, що мати, батько, можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Виходячи з тлумачення п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України суд має підстави для висновку, що ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав виключно за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України).

Суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100).

Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58).

Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.

Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків.

Аналогічний правовий висновок неодноразово викладений Верховним Судом, зокрема і у постанові від 23 грудня 2020 року у справі № 522/21914/14 (провадження № 61-8179св19).

Відповідно до ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Пунктами 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Відповідно до ст. 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Згідно з ч. 1 ст. 18, ч. 1 ст. 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У постанові Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року в справі № 461/7387/16-ц (провадження № 61-29266св18) вказано, що «звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтована підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оцінювальний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин. За положенням частини шостої статі 19 СК України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок виконавчого комітету має рекомендаційний характер. Судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, приймають участь у вихованні не у достатній мірі не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальної забезпеченості (ст. 5 Декларації про соціальні та правові принципи, що стосуються захисту і благополуччя дітей, особливо у разі передачі дітей на виховання та їх усиновлення на від 03 грудня 1986 року)».

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції вірно виходив з того, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено, належних та допустимих доказів свідомого ухилення ОСОБА_1 від виконання своїх батьківських обов`язків, які б були законною підставою для позбавлення його батьківських прав, стороною позивача не надано.

Судом першої інстанції встановлено відсутність свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками, наявність конфлікту між колишнім подружжям, які не можуть дійти порозуміння у питаннях виховання спільної дитини, недостатня участь батька у вихованні дитини, а також те, що батько дитини проти позбавлення батьківських прав, активно заперечує в цій конкретній ситуації.

Отже відсутні виключні обставини, за яких відповідач може бути позбавлений батьківських прав, а останнє суперечитиме інтересам дитини. Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатися виправданим лише за виняткових обставин.

При цьому, суд першої інстанції взяв до уваги, що між батькам дитини склалися неприязні відносини, відповідач намагався бачитися з дитиною по лютий 2022 року, а в подальшому, відколи в Україні введено воєнний стан через повномасштабне вторгнення рф, ускладнено можливість відповідача повноцінно брати участь у вихованні та спілкуванні з дитиною, оскільки син перебуває з матір`ю за кордоном. У таких відносинах дитина фактично опинилася в ситуації, коли мати дитини не бажає йти на унормування відносин з батьком в інтересах дитини. До цього заперечувала проти медіації, за зверненням відповідача до уповноважених органів з ОСОБА_2 проводилися бесіди через невиконання графіку побачень батька з дитиною. Також суду не надано належних доказів, зокрема висновків спеціалістів-психологів, що дитина була свідком чи потерпіла від домашнього насильства, що призвело до відповідних негативних наслідків; відомостей про встановлення обмежень у спілкуванні дитини з батьком чи щодо неможливості такого спілкування.

Суд першої інстанції роз`яснив сторонам можливість з`ясувати думку дитини щодо питання про позбавлення батьківських прав батька ОСОБА_1 , оскільки син досягнув дев`ятирічного віку. В суді представник позивача таку пропозицію заперечила і зазначила, що це може травмувати дитину.

Відповідно до ч. 1, 2 та 4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 76, 77 ЦПК України).

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі.

Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача.

Відповідно до частини першої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, враховує норми Конвенції про права дитини, частини сьому, восьму статті 7 СК України, відповідно до яких при вирішенні будь-яких питань щодо дітей, суди повинні виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дитини.

Суд першої інстанції, оцінивши наявні в матеріалах справи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову. З такими висновками погоджується і колегія суддів апеляційного суду та вважає їх правильними.

Матеріали справи не містять доказів, які вказують на наявність виняткового випадку для позбавлення батьківських прав, яке є крайнім заходом вирішення сімейних питань, а також достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. При цьому, судом враховано інтереси дитини, які полягають в забезпеченні її права на потребу у любові, піклуванні та матеріальної забезпеченості.

Крім того, матеріали справи не містять будь-яких доказів того, що висновок органу опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради про недоцільність позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав відносно сина є недостатньо обґрунтованим та суперечить інтересам дитини.

Не заслуговують на увагу і не є підставою для скасування оскаржуваного рішення доводи апеляційної скарги, що ОСОБА_2 раніше за відповідача зверталася до служби у справах дітей виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради і просила прийняти міри щодо її колишнього чоловіка та надати роз`яснення порядку прийняття рішення щодо встановлення графіку побачень батька з дитиною. За результатами вказаного звернення було проведено бесіду з ОСОБА_1 та йому роз`яснено право на звернення до органу опіки і піклування із заявою щодо визначення способів участі у вихованні дитини і спілкуванні з нею, що було здійснено ним з метою реалізації своїх батьківських прав та обов`язків.

Матеріалами справи спростовуються доводи апеляційної скарги про відсутність у відповідача справжнього бажання брати участь у вихованні і розвитку дитини, а також про відсутність вжиття ним заходів спрямованих для налагодження спілкування з матір`ю його сина. При цьому, судом першої інстанції враховано факт безпосередньої участі відповідача в судових засіданнях та категоричне заперечення позовних вимог, що свідчить про бажання останнього брати участь у вихованні сина та спрямування його зусиль і покращення виконання батьківських обов`язків.

Посилання апелянтки на те, що відповідач не вчиняв реальних дій, спрямованих на побачення та спілкування з малолітнім сином, окрім звернень до Івано-Франківського РУП ГУНП в Івано-Франківській області та до служб у справах дітей, а також він мав право звернутися до суду з позовною заявою про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та встановлення способу участі батька у вихованні дитини, висновків суду першої інстанції не спростовують.

Безпідставними є посилання в апеляційній скарзі на те, що батько два роки не цікавиться навчанням сина і його соціалізацією в колективі, оскільки таке спростовується матеріалами справи. З часу виїзду дитини з позивачкою за межі України у відповідача виникли об`єктивні перешкоди, які утруднюють виконання встановленого рішенням органу опіки і піклування графіка побачень з дитиною.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновки суду першої інстанції, та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційний суд дійшов переконання, що судом першої інстанції постановлено рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують його законності та обґрунтованості. Підстав для його скасування з мотивів, наведених у апеляційній скарзі, не встановлено.

Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України.

Частиною першою зазначеної статті встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи наведене, судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покладаються на апелянтку.

Керуючись ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 20 січня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 30 березня 2023 року.

Суддя-доповідач: І.В. Бойчук

Судді: О.В. Пнівчук

О.О. Томин