Ухвала

30 березня 2023 року

м. Київ

справа № 756/7895/21

провадження № 61-5419св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Ступак О. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - ОСОБА_3 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 на постанову Київського апеляційного суду від 16 лютого 2022 року у складі колегії суддів:Таргоній Д. О., Голуб С. А., Писаної Т. О.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У травні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , в якому просив стягнути з відповідача на свою користь грошові кошти у розмірі 15 000,00 євро, отримані ОСОБА_2 у борг, пеню за несвоєчасне повернення запозичених грошових коштів у розмірі 161 000,00 грн, інфляційні втрати у розмірі 93 261,50 грн, а також понесені судові витрати у справі.

Позов обґрунтовано тим, що 04 грудня 2017 між ним та відповідачем укладений договір позики, за умовами якого позивач надав відповідачу у борг 15 000,00 євро, а відповідач зобов`язався повернути вказану грошову суму у строк до 04 червня 2018 року, про що надав відповідну розписку. Крім того, умовами розписки передбачено, що відповідач, у разі прострочення повернення коштів, повинен сплатити позивачу пеню у розмірі 1 % від суми заборгованості за кожен день затримки повернення коштів. У порушення взятих на себе зобов`язань відповідач у визначений договором строк суму отриманих за договором позики коштів не повернув, що стало підставою для звернення позивача до суду із цим позовом за захистом порушених прав.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 29 вересня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що зі змісту наданої позивачем письмової розписки відповідача не вбачається отримання останнім від позивача грошових коштів у сумі 15 000,00 євро саме у борг. Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку, що укладення між сторонами саме договору позики не відбулося, а підтвердження відповідачем отримання грошових коштів від позивача не свідчить про існування між сторонами саме боргового зобов`язання, надана позивачем розписка від 04 грудня 2017 року не підтверджує передачу позивачем коштів саме у борг і обов`язок відповідача їх повернути.

Постановою Київського апеляційного суду від 16 лютого 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 - ОСОБА_5 задоволено. Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 29 вересня 2021 року скасовано та ухвалено у справі нове судове рішення, яким позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики у сумі 15 000,00 євро, а також пеню за прострочення виконання зобов`язань за договором позики в розмірі 1 618,00 євро. В задоволенні позовних вимог в іншій частині відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 2 667,25 грн та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 4 653,00 грн.

Апеляційний суд виходив із того, що розписка містить необхідні умови договору позики, зокрема, дату складання, сторін правочину, отримання грошових коштів у конкретно визначеному розмірі та зобов`язання щодо їх повернення, строк повернення, умови щодо неустойки, написані власноручно відповідачем. На думку апеляційного суду, зміст поданої позивачем копії розписки, оригінал якої досліджено судом, підтверджує факт отримання відповідачем грошових коштів від позивача із зобов`язанням їх повернення, що становить основний зміст та істотні обставини позичкового зобов`язання, передбаченого частиною першою статті 1046 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) і є належним доказом укладення між сторонами позики відповідної грошової суми, а суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що зміст розписки не підтверджує існування зобов`язань договору позики між сторонами. Отже, оскільки ОСОБА_2 взяті на себе зобов`язання, що визначені у розписці від 04 грудня 2017 року, належним чином не виконав, грошові кошти вчасно та в повному обсязі ОСОБА_1 не повернув, тому апеляційний суд задовольнив позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості в розмірі 15 000,00 євро.

Апеляційний суд відмовив у задоволенні вимоги про стягнення інфляційних втрат, мотивуючи це тим, що індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, проте іноземна валюта індексації не підлягає.

Щодо вимоги про стягнення пені, то апеляційний суд задовольнив її частково, оскільки станом на день на день звернення позивача до суду із цим позовом розмір пені становив 161 850,00 євро за 1 090 днів прострочки (15 000,00 євро х 0,01 (1 %) х 1 090 днів). Водночас, керуючись положеннями частини третьої статті 551 ЦК України, апеляційний суд вважав за можливе зменшити розмір пені в 10 разів, визначивши її в розмірі 1 618,00 євро, з огляду на те, що розмір неустойки значно перевищує розмір збитків.

Також апеляційний суд, ураховуючи прийняте рішення про часткове задоволення позову (9 % від заявлених позивачем вимог), стягнув із відповідача на користь ОСОБА_1 судовий розмір та витрати на професійну правничу допомогу пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи

У червні 2022 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_4 через засоби поштового зв`язку звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Київського апеляційного суду від 16 лютого 2022 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувану постанову та залишити в силі рішення суду першої інстанції. Матеріали касаційної скарги містили також клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження.

Як на підставу касаційного оскарження заявник посилається на те, що судом апеляційної інстанції застосовано норми права без урахування висновків Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц, від 07 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц, від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц; від 27 травня 2020 року у справі № 2-879/13, постанові Верховного Суду України від 18 травня 2016 року у справі № 6-474цс16.

Крім того, на думку заявника, судами попередніх інстанцій не надано належної оцінки доказам у справі.

У липні 2022 року від представника ОСОБА_1 - ОСОБА_5 до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 , в якому, посилаючись на необґрунтованість касаційної скарги, позивач просить відмовити у її задоволенні та залишити без змін постанову апеляційного суду, яка є законною, а також покласти на заявника судові витрати, попередній орієнтовний розрахунок яких складає 5 000,00 грн.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями касаційна скарга представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 передана на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю.

Ухвалою Верховного Суду від 22 червня 2022 року задоволено клопотання представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 та поновлено ОСОБА_2 строк на касаційне оскарження постанови Київського апеляційного суду від 16 лютого 2022 року; відкрито касаційне провадження у справі з підстав, передбачених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України); витребувано матеріали справи № 756/7895/21 із Оболонського районного суду м. Києва; встановлено учасникам справи строк для подачі відзиву на касаційну скаргу.

Ухвалою Верховного Суду від 16 серпня 2022 року клопотання представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 про зупинення виконання постанови Київського апеляційного суду від 16 лютого 2022 року залишено без задоволення.

У вересні 2022 року матеріали справи № 756/7895/21 надійшли до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Виходячи з викладеного, зважаючи на те, що під час проведення попереднього розгляду справи не встановлено обставин, передбачених частинами третьою, четвертою статті 401 ЦПК України, суд вважає за необхідне призначити справу до судового розгляду.

Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України, у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Керуючись статтями 401, 402 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду.

УХВАЛИВ:

Справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про стягнення боргу за договором позики, за касаційною скаргу скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 на постанову Київського апеляційного суду від 16 лютого 2022 року призначити до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін на 05 квітня 2023 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: І. Ю. Гулейков

С. О. Погрібний

О. В. Ступак