КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/6389/2023
Головуючий у суді першої інстанції: Арапіна Н.Є.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 червня 2023 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Немировської О.В.

суддів - Мазурик О.Ф., Ящук Т.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на рішення Дніпровського районного суду міста Києвавід 19 січня 2023 року,

встановив:

у листопаді 2021 року позивач звернулась до суду з позовом, у якому просила суд стягнути з відповідачів на її користь солідарно інфляційні втрати та три відсотки річних за прострочення виконання зобов`язання за договором позики в розмірі 20 533 грн. 86 коп.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києвавід 19 січня 2023 року позов було задоволено частково та стягнуто з відповідачів на користь позивача солідарно інфляційні втрати за час прострочення виконання зобов`язання за період з 01 грудня 2020 року по 01 листопада 2021 року в розмірі 15 493 грн. 19 коп. та три проценти річних в розмірі 4 889 грн. 67 коп.

Не погоджуючись з рішенням, відповідачі подали апеляційну скаргу, в якій просять рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилався на те, що 13 липня 2019 року між нею та ОСОБА_3 укладено договір позики. відповідно до умов якого остання отримала в позику 7 000 дол. США строком до 10 грудня 2020 року, що підтверджується розпискою. ОСОБА_2 виступила поручителем за вказаним договором позики, що також підтверджується розпискою від 13 липня 2020 року.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 15 вересня 2021 року було задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 та стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на її користь заборгованість за договором позики в розмірі 182 487 грн. 50 коп. Вказане рішення було залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 22 листопада 2021 року.

Позивач вказувала, що грошове зобов`язання за договором позики відповідачами в обумовлений строк не виконано, у зв`язку з чим просила суд стягнути на її користь інфляційні втрати та три відсотки річних.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києвавід 19 січня 2023 року позов було задоволено частково та стягнуто з відповідачів на користь позивача солідарно інфляційні втрати за час прострочення виконання зобов`язання за період з 01 грудня 2020 року по 01 листопада 2021 року в розмірі 15 493 грн. 19 коп. та три проценти річних в розмірі 4 889 грн. 67 коп.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач отримала грошові кошти у позику та не виконала умови договору у встановлений строк, у зв`язку з чим має нести відповідальність за прострочення виконання зобов`язання шляхом виплати інфляційних втрат та трьох відсотків річних.

Однак, з таким висновком суду першої інстанції колегія суддів у повному обсязі погодитись не може, оскільки він не відповідає встановленим у справі обставинам та зроблений із порушенням норм матеріального права.

У своїй апеляційній скарзі відповідачі посилаються на те, що судом першої інстанції не було взято до уваги те, що надана до суду розписка не є належним доказом по справі та не свідчить про отримання грошових коштів у позику. Також відповідачі посилались на те, що грошове зобов`язання виражене в іноземній валюті, а тому стягнення інфляційних втрат в якості відповідальності за прострочення його виконання є безпідставним.

Позивач своїм правом подачі відзиву на апеляційну скаргу не скористалась, подала через представника ОСОБА_4 до суду пояснення, у яких просила рішення суду залишити без змін.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 15 вересня 2021 року, яке було залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 22 листопада 2021 року, задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 та стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на її користь заборгованість за договором позики в розмірі 182 487 грн. 50 коп.

Частиною 4 ст. 82 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Враховуючи те, що є таке, що набрало законної сили, рішення суду про стягнення з відповідачів на користь позивача заборгованості за договором позики від 13 липня 2019 року, факт укладення відповідного договору та невиконання відповідачами зобов`язання не підлягає доведенню в даній справі, а тому доводи скаржників про те, що надана до суду копія розписки є неналежним доказом по справі, не може бути підставою для скасування рішення суду.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, що регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Такий правовий висновок зроблено Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц, на які посилається заявник у касаційній скарзі.

За змістом статті 1 Закону України від 03 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає.

Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях.

Разом з тим у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти.

Аналізуючи наведені норми матеріального права, правові висновки Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду, необхідно дійти висновку про те, що грошове зобов`язання це - цивільне правовідношення, в якому праву вимоги кредитора кореспондує юридичний обов`язок боржника здійснити відповідний платіж, тобто вчинити дію, що полягає у передачі грошей.

В даному випадку матеріали справи свідчать про те, що між сторонами виникли правовідносини з договору позики грошових коштів в іноземній валюті - доларах США, а тому підстави для застосування положень ст. 625 ЦК України про відшкодування інфляційних втрат відсутні.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що сам по собі факт стягнення з відповідачів на користь позивача заборгованості саме в гривні не є підставою для проведення індексації, оскільки позивач на власний розсуд обрала спосіб захисту свого порушеного права та звернулась до суду з вимогами про стягнення заборгованості за договором позики саме в гривні у розмірі 182 487 грн. 50 коп., що є еквівалентом 6 500 дол. США станом на 11 грудня 2020 року.

ОСОБА_1 рішення суду про стягнення заборгованості за договором позики не оскаржувала, про стягнення заборгованості в доларах США або в гривні по курсу на момент ухвалення рішення не просила. Поряд з цим, позивач, у випадку невиконання відповідачами рішення суду про стягнення заборгованості, не позбавлена права заявити вимоги про відшкодування інфляційних втрат за прострочення виконання рішення суду, яким грошові кошти з відповідачів були стягнуті в гривні.

При цьому суд апеляційної інстанції погоджується з рішення суду першої інстанції в частині стягнення з відповідачів на користь позивача трьох відсотків річних за прострочення виконання зобов`язання, оскільки відповідачами факт прострочення спростовано не було, а сама по собі їх незгода з рішенням суду про стягнення заборгованості не може бути підставою для звільнення їх від відповідальності.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 376 ЦПК України встановлено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене, апеляційна скарга відповідачів підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції в частині вирішення вимог про стягнення інфляційних втрат скасуванню з ухваленням у справі нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в цій частині.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 , ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києвавід 19 січня 2023 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення інфляційних втрат скасувати та ухвалити у справі нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення інфляційних втратвідмовити.

В іншій частині залишити рішення без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді