Номер провадження: 22-ц/813/3120/23
Головуючий у першій інстанції Донцов Д. Ю.
Доповідач Заїкін А. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.03.2023 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер судової справи: 522/10385/19

Номер провадження: 22-ц/813/3120/23

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

- головуючого судді Заїкіна А.П. (суддя-доповідач),

- суддів: - Князюка О.В., Таварткіладзе О.М.,

- за участю секретаря судового засідання Власенко С.І.,

учасники справи:

- позивач ОСОБА_1 ,

- відповідач ОСОБА_2 ,

- третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_3

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог, щодо предмета спору - ОСОБА_3 , про позбавлення права користування квартирою, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси, ухвалене у складі судді Донцова Д.Ю. 03 грудня 2019 року об 11 годині 25 хвилині, повний текст рішення складений 05 грудня 2019 року,

встановив:

2. Описова частина

2.1 Короткий зміст позовних вимог

У червні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції із позовом до ОСОБА_2 та просив суд визнати відповідача таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 (т. 1 а. с. 3-4).

В обґрунтування свого позову посилався на те, що ОСОБА_2 з 2012 року не проживає у вищевказаній квартирі. Позивач разом із дружиною ОСОБА_3 постійно проживає у цій квартирі, сплачує за комунальні послуги, витрати по утриманню житла, однак реєстрація відповідача у квартирі створює перешкоди в реалізації його прав щодо користування вказаною квартирою та призводить до зайвих витрат по сплаті житлово-комунальних послуг.

У зв`язку з чим, позивач звернувся до суду із даним позовом.

2.2 Позиція учасників справи в суді першої інстанції

Відповідач не надавав до суду першої інстанції відзиву на позов.

2.3 Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 03 грудня 2019 року в задоволені позовних вимог ОСОБА_1 було відмовлено (т. 1, а. с. 71-73).

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що у матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про непроживання відповідача за місцем реєстрації понад встановлені статтею 71 Житлового кодексу Української РСР строки. Крім того, ОСОБА_1 не є належним позивачем у справі, оскільки він у позові зазначив, що ОСОБА_4 , яка є відповідальною особою, на ім`я якої відкрито особовий рахунок, померла у 1993 році, проте доказів про смерть ОСОБА_4 суду не надав.

У зв`язку із чим, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення заявлених позовних вимог.

2.4 Короткий зміст вимог апеляційної скарги

23 грудня 2019 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03 грудня 2019 року та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі (т. 1 а. с. 76-78).

2.5 Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апелянт обґрунтовує вимоги апеляційної скарги тим, що рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03.12.2019 року ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, є необґрунтованим, а тому підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову у повному обсязі.

В обґрунтування своєї апеляційної скарги ОСОБА_1 посилається на те, що згідно зібраним доказам, відповідач на спірній житловій площі не проживає більше шести місяців, належних йому речей в квартирі немає. Суд першої інстанції не в повній мірі визначився з природою спірних правовідносин, нормами права, які підлягають застосуванню, що призвело до неправильного вирішення справи.

2.7 Короткий зміст постанови апеляційної інстанції

Постановою Одеського апеляційного суду від 15 червня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Визнано ОСОБА_2 , таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 (т. 1, а. с 115-124).

Постанова Одеського апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції не врахував пояснення позивача та не дослідив належним чином наданий ним письмовий доказ про непроживання відповідача у спірному житлі з січня 2012 року, який не спростований судом. З урахування зазначених доказів, позивач довів належним чином, що відповідач втратив право користування спірним житлом.

2.8 Короткий зміст вимог касаційної скарги

01 лютого 2021 року ОСОБА_2 подав касаційну скаргу, яку неодноразово уточнював, в якій просив скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03 грудня 2019 року та постанову Одеського апеляційного суду від 15 червня 2020 року, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції (т. 2 а. с. 2-5, 12-17, 27-31).

2.9 Короткий зміст постанови Верховного суду

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 травня 2022 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Постанову Одеського апеляційного суду від 15 червня 2020 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (т. 2 а. с. 97-101).

Постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду мотивована тим, що скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд не врахував, що ОСОБА_2 не брав участі у розгляді справи у судах першої та апеляційної інстанцій, належним чином не був сповіщений про розгляд справи та не мав можливості надати докази на спростування позовних вимог.

2.10 Рух справи в суді апеляційної інстанції

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 13.06.2022 року прийнято до свого провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03 грудня 2019 року та призначено справу до розгляду (т. 2 а. с. 104).

10.11.2022 року ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03.12.2019 року. У своєму відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 вказує, що наданий позивачем акт про непроживання відповідача у спірній квартирі з 2012 року жодним чином не доводить, що відповідач втратив право користування спірним житлом. У зв`язку із тим, що спірна квартира привелась у непридатний для проживання стан, ОСОБА_2 був змушений тимчасово проживати у друзів. Проте відповідачем, станом на сьогоднішній день особисто до ЖКС «Порто-Франківський» сплачується вартість обслуговування квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується квитанцією про оплату послуг ЖКС «Порто-Франківський». Іншого житла у відповідача немає. (т. 2 а. с. 120-122).

29.11.2022 року від адвоката Бороденко М.С., діючого від імені ОСОБА_2 надійшло клопотання про закриття провадження у справі. Клопотання обґрунтоване тим, що в провадженні Приморського районного суду м. Одеси перебувала цивільна справа №522/13164/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи, такою що втратила право на користування житлом. За результатами розгляду рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 15.11.2018 року залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 19.12.2019 року у задоволені позову було відмовлено. Представник зазначає, що предмет і підстави позову, визначені у даній справі, є тими ж самими, що були вказані в обґрунтування позовних вимог у справі №522/13164/17. Тому з огляду на вказане, просив закрити провадження у справі на підставі п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

16.03.2023 року від адвоката Бороденко М.С., діючого від імені ОСОБА_2 надійшла заява про розгляд справи в режимі відеоконференції.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 17.03.2023 року задоволено клопотання адвоката Бороденко М.С., діючого від імені ОСОБА_2 про розгляд справи в режимі відеоконференції.

У судовому засіданні адвокат Бороденко М.С., діючий від імені ОСОБА_2 просив задовольнити клопотання про закриття апеляційного провадження.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 23.03.2023 року у задоволенні клопотання адвоката Бороденка М.С., діючого від імені ОСОБА_2 відмовлено.

Інші учасники справиу судове засідання не з`явились. Про дату, час і місце розгляду справи сповіщений належним чином. Причини неявки не повідомив, заяв та клопотань щодо відкладення розгляду справи не надходило.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі № 348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, відсутність клопотань про відкладення розгляду справи, думку учасників справи, які прийняли участь у судовому засіданні, про можливість розгляду справи за відсутності її інших учасників, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її інших учасників.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, відсутність клопотань про відкладення розгляду справи, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників.

3. Мотивувальна частина

3.1 Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.

3.2 Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій та неоспорені обставини по справі. Визначення відповідно до встановлених обставин правовідносин

Згідно посвідчення №145 від 5 серпня 1985 року на право зайняття службової житлової площі, виданого Центральною районною радою народних депутатів м. Одеси, ОСОБА_4 на сім`ю з трьох осіб (син ОСОБА_5 , син ОСОБА_2 ) надано службову квартиру на період роботи на посаді, яка складалася з 2-х кімнат площею 24,6 кв.м та розташовувалась за адресом: АДРЕСА_1 (а.с.127-128).

Відповідно до рішення №650 від 01 грудня 1988 року Центральною районною радою народних депутатів м. Одеси відкрито рахунок гр. ОСОБА_4 на 1 кім. Площею 24,6 кв.м. в квартирі АДРЕСА_2 , на підставі с. 1253/3 ЖК УСС, сім`я 4 осіб (син ОСОБА_5 , син ОСОБА_2 , племінник ОСОБА_1 ) (Т. 2, а.с. 131)

Згідно Довідки №10120 від 13 червня 2019 року виробничої дільниці №6 КП ЖКС «Порто-Франківський» в квартирі АДРЕСА_3 , особовий рахунок відкрито на ОСОБА_4 , яка померла у 1993 році, в квартирі зареєстровані племінник ОСОБА_1 з 6 березня 1987 року, син ОСОБА_2 з 14 серпня 1985 року; квартира не приватизована (Т. 1, а.с.8).

На підтвердження заявлених позовних вимог позивач подав акт про непроживання від 13 червня 2019 року, завірений начальником Виробничої дільниці №6 Комунального підприємства «Житлово-комунальний сервіс «Порто-Франківський», згідно з яким ОСОБА_2 не проживає у квартирі АДРЕСА_1 з січня 2012 року до теперішнього час, його особисті речі у квартирі відсутні (Т. 1, а. с. 9).

3.3 Доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився/не погодився з висновками суду першої інстанції, та застосовані норми права

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтями 5, 12, 13, 81, 83 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

У частині першій ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Встановивши обставини справи, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами письмові докази й наведені доводи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, колегія суддів погоджується з вищезазначеними висновками суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову, однак колегія суддів дійшла висновку, про інші підстави відмови у позові.

3.4 Мотиви прийняття/відхилення аргументів, викладених в апеляційній скарзі

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно змісту ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 319 Цивільного кодексу України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно ч.ч.1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно зі статтею 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції, щодо неналежного позивача, з огляду на наступне.

У відповідності до статті 64 Житлового кодексу Української РСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Відповідно до статті 65 ЖК Української РСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно.

Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Аналіз приведених норм закону свідчить про те, що право користування жилим приміщенням нарівні з наймачем виникає у тих осіб, які вселилися в якості членів сім`ї наймача в установленому законом порядку.

Матеріалами справи встановлено, а саме відповідно до довідки про місце проживання і склад сім`ї та їх реєстрацію виданої Виробничою дільницею №, вбачається, що за адресою: АДРЕСА_1 , проживають та зареєстровані: ОСОБА_4 (відповідальна), ОСОБА_1 (племінник), ОСОБА_2 (син).

Із урахуванням положень статті 55 Конституції України, статей 15, 16 ЦК України, статей 64, 65, 71, 72 ЖК Української РСР, враховуючи те, що особа, яка на законних підставах вселилися в жиле приміщення як член сім`ї наймача та зареєстрована у ньому, набула рівного права із наймачем на користування жилим приміщенням, несе тягар його утримання, така особа має право на звернення до суду захистом своїх прав, зокрема і з позовом про визнання іншої особи (зокрема й наймача) такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Отже, помилковими є висновки суду першої інстанції, що ОСОБА_1 не є належним позивачем, оскільки останній на законних підставах вселився в жиле приміщення як член сім`ї наймача та зареєстрований у ньому, тому має рівні права та обов`язки з наймачем на користування жилим приміщенням, на має право на звернення до суду з вказаним позовом.

Щодо позбавлення права користування ОСОБА_2 у спірній квартирі, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог. Саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції.

Застосовуючи принцип диспозитивності, закріплений у статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Отже, позивач, як особа, яка на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову, доводиться їх достатність та переконливість.

Згідно з висновками Верховного Суду у постанові від 24 грудня 2020 року у справі № 369/6361/15-ц, суд виходить з того, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. При вирішенні спору про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно встановити факт відсутності особи в жилому приміщення понад шість місяців та поважність причин такої відсутності. Суд має всебічно перевірити доводи сторін щодо поважності причин відсутності у жилому приміщенні понад зазначені у статті 71 ЖК Української РСР строки.

Згідно з цивільним процесуальним законом кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом (ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України).

Тож у правових спорах щодо визнання особи такою, що втратила право користування житлом, саме на позивача покладено обов`язок доведення факту відсутності відповідача понад встановлені строки у жилому приміщенні без поважних причин.

На підтвердження своїх доводів, а саме не проживання ОСОБА_2 у спірній квартирі, позивачка посилається на акт обстеження.

Однак, вказаний акт не може бути достатнім доказом, з якого можна встановити не проживання ОСОБА_2 у квартирі понад встановленні строки з поважних причин, оскільки вказаний акт підписаний сусідами, однак не вказано де саме останні проживають.

Отже не можливо стверджувати, що останні можуть бути освідомленні про не проживання відповідача у квартирі понад встановлені строки.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що матеріали справи не містять достатніх доказів, які б безумовно свідчили про не проживання відповідача за місцем реєстрації понад встановленні строки.

Крім того ОСОБА_2 , у відзиві на апеляційну скаргу зазначив, що відсутність його за місцем реєстрації виникла з підстав того, що у квартирі відсутнє підключення до електромереж, системи водопостачання та газопостачання, тому з огляду на вказане відповідач змушений був тимчасово проживати у друзів. Відповідач зазначив, що останній не втратив інтерес до вказаного житлового приміщення. Крім того, останній задля забезпечення власних інтересів щодо спірної квартири звертався до відповідних органів з метою переоформлення особового рахунку на квартиру.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці послідовно дотримується позиції, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла («Kryvitska and Kryvitskyy v.Ukraine», заява № 30856/03), наголошує, що втручання у право на повагу до житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві» (Zehentner v.Austria), заява № 20082/02, пункт 56, ECHR 2009).

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частиною четвертою статті 10 ЦПК України встановлено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини вказував, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03).

Згідно зі статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. рішення від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, пункт 47).

Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, пункт 56, ECHR 2009...).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 травня 2022 року в справі № 638/3904/20 (провадження № 61-20252св21) зазначено, що: «аналіз статей 71, 72 ЖК України дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. У пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» судам роз`яснено, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, в осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Суд має всебічно перевірити доводи сторін щодо поважності причин відсутності у жилому приміщенні понад зазначені у статті 71 ЖК України строки. […] Вичерпного переліку поважних причин законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням фактичних обставин справи та правил статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК України строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення у цей строк, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Отже, на підставі вищевказаного, виходячи з недоведеності позивачем факту відсутності відповідача у спірній квартирі понад шість місяців саме без поважних причин, та, встановивши, що відповідач не втратив інтерес до цього житла, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для визнання ОСОБА_2 таким, що в силу положень статей 71, 72 ЖК України втратив право користування спірним жилим приміщенням.

3.6 Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги, з посиланням на норми процесуального права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 є обґрунтованими частково, а тому вона підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374, п. п. 3, 4 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює у відповідній частині нове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення при невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, з порушенням норм процесуального права або неправильному застосуванні норм матеріального права.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374, п. п. 3, 4 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги змінює судове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення при невідповідності висновків суду обставинам справи, з порушенням норм процесуального права або неправильному застосуванні норм матеріального права.

Згідно із ч. 4 ст. 376 ЦПК України, зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Оскільки висновки суду першої інстанції в частині обґрунтування підстав відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 не відповідають дійсним обставинам по справі, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції у вказаній частині підлягає зміні за вищевказаного обґрунтування.

В решті рішення необхідно залишити без змін.

3.8 Порядок та строк касаційного оскарження

Підстави касаційного оскарження передбачені частиною 2 статті 389 ЦПК України.

Частиною першою статті 390 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції (ст. 391 ЦПК України).

4. Резолютивна частина

Керуючись ст. ст. 19, 268, 274, 367, 368, 369, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03 грудня 2019 року змінити. Викласти мотивувальну частину рішення суду першої інстанції в редакції мотивувальної частини вказаної постанови.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у випадках, передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складений 29 березня 2023 року.

Головуючий суддя: А. П. Заїкін

Судді: О.В. Князюк

О.М. Таварткіладзе