КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/1721/2023
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 березня 2023 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Слюсар Т.А.,

суддів: Білич І.М., Коцюрби О.П.,

за участю секретаря судового засідання Хоменко О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Вегери Андрія Анатолійовича в інтересах ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 06 липня 2022 року у складі судді Волошина В.О.,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, визнання права власності, витребування майна з чужого незаконного володіння,-

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2017 року ОСОБА_2 звернулася у суд із позовом у якому просила визнати недійсним договір купівлі продажу квартири АДРЕСА_1 від 13 серпня 1996 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , зареєстрований на Товарній будівельно-паливній біржі «Українська біржа» за реєстраційним №1/1308-525; визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 32,8 кв.м., житловою площею 18,8 кв.м. та витребувати вказану квартиру з володіння ОСОБА_1 на її користь.

Позов обґрунтовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її троюрідна сестра ОСОБА_5 , після смерті якої відкрилась спадщина, зокрема, на зазначену вище спірну квартиру, яка належала померлій на підставі договору дарування від 14 вересня 1995 року.

24 квітня 2014 року позивачка звернулася до Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після померлої ОСОБА_5 на квартиру АДРЕСА_1 . В процесі оформлення спадщини в 2016 році з`ясувалося, що відповідно до договору купівлі-продажу від 13 серпня 1996 року, зареєстрованого на Товарній будівельно-паливній біржі «Українська біржа» за реєстраційним №1/1308-525, зареєстрованого КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна» 21 серпня 1996р., в реєстраційній книзі №д.121-96 за реєстровим № 27320, укладеного від імені ОСОБА_5 , квартира була продана ОСОБА_3 .

25 липня 2014 року ОСОБА_3 зареєстрував за собою право власності на квартиру АДРЕСА_1 та того ж дня на підставі договору купівлі-продажу квартири продав її ОСОБА_4 . В подальшому ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 02 грудня 2014р. продав квартиру ОСОБА_1 . Проте, ОСОБА_5 не укладала вказаного договору про продаж, яка належала їй на праві власності на підставі договору дарування № 4С-842, посвідченого державним нотаріусом Третьої Київської державної нотаріальної контори 14 серпня 1995 року і зареєстрованого в БТІ м. Києва 22 серпня 1995 року за № 9564.

Разом з тим, відповідно до листів КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна» від 21 серпня 2015року №10566 (И-2015), від 28 серпня 2015 року № 11054(И-2015), договір купівлі-продажу спірної квартири від 13 серпня 1996 року, зареєстрований на Товарній будівельно-паливній біржі «Українська біржа» №1/1308-525, в Бюро не реєструвався. В реєстровій книзі №д.121-96 за реєстровим №27320 в Бюро проведена реєстрація права власності на інші об`єкти нерухомого майна новими поштовими адресами.

ОСОБА_5 набула право власності на спірну квартиру, на підставі договору дарування від 14 вересня 1995 року, вказаний договір був зареєстрований в БТІ лише 12 жовтня 2004 року, а не в 1995 року, під реєстровим номером 7572.

Також, в договорі купівлі-продажу від 13 серпня 1996 року, зареєстрованому на Товарній будівельно-паливній біржі «Українська біржа», вказано, що він є додатком до біржового контракту від 13 серпня 1996 року за №1/1308. Відповідний біржовий контракт відсутній.

Крім того, ОСОБА_5 проживала в квартирі АДРЕСА_1 , сплачувала комунальні послуги. В провадженні Шевченківського управління поліції ГУ НП України в м. Києві знаходиться кримінальне провадження №0000193 по факту вчинення шахрайських дій щодо заволодіння спірною квартирою. Також позивачка зазначала, що сторонами договору купівлі продажу від 13 серпня 1996 року, є фізичні особи, і він мав бути нотаріально посвідчений. Оскільки договір купівлі-продажу від 13 серпня 1996 року, ОСОБА_5 за життя фактично не укладався, та не був нотаріально посвідчений, він підлягає визнанню недійсним. Також, зазначила, що вона прийняла спадщину після ОСОБА_5 належним чином, подавши про це відповідну заяву у встановлений законом шестимісячний строк. Проте, у зв`язку з тим, що на даний час право власності на квартиру зареєстроване за іншими особами, вона позбавлена можливості оформити свої спадкові права.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 06 липня 2022 року в позов ОСОБА_2 задоволено. Вирішено питання судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду адвокат Вегера А.А. в інтересах ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення районного суду та ухвалити нове судове рішення яким відмовити в задоволенні позову ОСОБА_2 .

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що клопотання адвоката про визнання доказів, а саме фотокопій документів які не були засвідчені належним чином, що викликає сумнів в їх достовірності походження та відповідності оригіналам поданих позивачем визнати недопустимими, в порушення норм ЦПК України судом проігнороване.

При дослідженні матеріалів справи позивачем не надано для дослідження оригіналів договору купівлі-продажу квартири від 13.08.1996, договору дарування квартири від 14.09.1995.

Судом першої інстанції позбавлено відповідача права досліджувати та спростовувати вказані докази на стадії підготовчого засідання так як докази подані через два роки після подання позовної заяви.

Вказано, що скаржником було подано клопотання про відхилення результатів висновку експерта від 06.12.2017 №8-4/1882 та призначення судової почеркознавчої експертизи, на вирішення якої поставити питання: чи виконано підпис у договорі купівлі-продажу від 13.08.1996 року самою ОСОБА_5 чи іншою особою?», але в матеріалах справи відсутня ухвала про результати розгляду зазначеного клопотання.

Ухвалюючи оскаржуване рішення суд також не встановлював обставин, які могли б свідчити про недобросовісність відповідача, а натомість його добросовісність не поставив під сумнів. Тобто ОСОБА_1 є добросовісним набувачем спірної квартири.

Крім того, судом першої інстанції не встановлено момент/дату прийняття спадщини ОСОБА_2 . Їй стало відомо про порушення її права на отримання у спадок квартири щонайменше з моменту настання строку для звернення до нотаріуса із заявою про отримання свідоцтва на спадщину позовна давність за вимогою про витребування спірної квартири сплинула 24.04.2017, до звернення ОСОБА_2 з позовом у даній справі.

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Миролюбова О.В. в інтересах ОСОБА_2 просила законне та обґрунтоване рішення районного суду залишити без змін, апеляційну скаргу доводи якої є безпідставними залишити без задоволення.

Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в засідання не з`явилися про час та місце розгляду справи судом повідомлявся у встановленому законом порядку, з огляду на що їх неявка згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Колегія суддів, заслухавши адвоката Вегеру А.А. в інтересах ОСОБА_1 , який просив апеляційну скаргу задовольнити, адвокатів Миролюбову О.В. та Хмарук І.М. в інтересах ОСОБА_2 , які просили залишити апеляційну скаргу без задоволення, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого по справі судового рішення, дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на таке.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам процесуального закону рішення районного суду відповідає в повній мірі з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_5 , яка є троюрідною сестрою позивачки ОСОБА_2 (а.с. 7, 12 т. 1).

24 квітня 2014 року позивачка звернулася до Дванадцятої КДНК із заявою про прийняття спадщини після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 (а.с. 8 т.1) на підставі якої було заведено спадкову справу (а.с. 9-11 т. 1).

Після смерті спадкодавця відкрилася спадщина зокрема на квартиру АДРЕСА_1 , яка належала померлій на підставі договору дарування від 14 вересня 1995 року (а.с. 13 т. 1).

Відповідно до договору купівлі-продажу від 13 серпня 1996 року, зареєстрованого на Товарній будівельно-паливній біржі "Українська біржа" за реєстраційним № 1/1308-525, зареєстрованого КП "Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна" 21 серпня 1996 року, в реєстраційній книзі №д.121-96 за реєстровим № 27320, укладеного від імені ОСОБА_5 , квартира АДРЕСА_1 була продана ОСОБА_3 (а.с. 14 т. 1).

25 липня 2014 року ОСОБА_3 зареєстрував за собою право власності на спірну квартиру та того ж дня на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кащуком В.О., зареєстрованого в реєстрі за № 245, продав її ОСОБА_4 (а.с. 15-18 т. 1).

02 грудня 2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Склярем О.Л., зареєстрований за № 2867, відповідно до якого ОСОБА_4 продав, а ОСОБА_1 купив спірну квартиру (а.с. 18-19 т. 1).

Задовольняючи позовні вимоги районний суд виходив з підстав його доведеності.

Апеляційна інстанція погоджується з такими висновками районного суду, враховуючи наступне.

З вертаючись у суд із позовом ОСОБА_2 посилалася на те, що під час прийняття спадщини після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 троюрідної сестри ОСОБА_5 з`ясувалося, що спадкове майно, а саме кв. АДРЕСА_1 зареєстрована за іншими особами, що позбавляє оформити спадкові права та отримати свідоцтво на право на спадщину.

При цьому позивачка вказувала та надавала докази під час провадження справи, на підтвердження того, що ОСОБА_5 , після 13 серпня 1996 року (дата продажу квартири) проживала в ній разом з матір`ю, сплачувала комунальні послуги, укладала договори з Шевченківським УЖГ ДКП про участь у витратах на утримання будинку, встановлювала у зазначеній квартирі і пломбувала лічильники холодної і гарячої води, отримувала кореспонденцію на вказану адресу, що також свідчить про те, що вона не відчужувала свою квартиру 13 серпня 1996 р (а. с. 47-57 т. 2), а отже вона вибула з володіння поза її волею.

У відповідності зі ст. 12 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Стаття 13 ЦПК України вказує на те, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України - кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема: визнання права (частина 2 статті 16 ЦК України).

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсним», відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватись судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Згідно п.4 Прикінцевих та Перехідних положень ЦПК України (в редакції 2004 року) Цивільний кодекс України застосовується до цивільних прав та відносин, що виникли після набрання ним чинності.

Відповідно до п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» від 28 квітня 1978 року №3 (діяла на момент укладання правочину) з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема договори довічного утримання, застави, купівлі-продажу (у тому числі при придбанні на біржових торгах). Якщо така угода виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального оформлення, суд на підставі ч.2 ст.47 ЦК за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників або прокурора вправі визнати угоду дійсною. Однак це правило не може бути застосовано, якщо сторонами не було досягнуто згоди з істотних умов угоди або для укладення її були в наявності передбачені законом обмеження (наприклад, статтями 105, 114, ЦК). Щоб не допустити неправильного визнання дійсними угод на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК, суд повинен перевірити, чи підлягала виконана угода нотаріальному посвідченню, чому вона не була нотаріально посвідчена і чи не містить вона протизаконних умов.

Згідно зі ст. 227 ЦК УРСР (в редакції, що діяла на час укладення спірного договору) договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.

Відповідно до ст. 47 ЦК УРСР нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.

Згідно п. 1.1, п. 1.7 «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5, який діє з 7 березня 2012 року, правочини щодо відчуження майна, право власності на яке підлягає реєстрації, посвідчуються за умови подання документів, що підтверджують право власності на майно, що відчужується. Крім правовстановлюючого документа на житловий будинок, квартиру садибу та інше нерухоме майно, якщо воно підлягає реєстрації, долучається витяг із Реєстру прав власності на нерухоме майно.

Відповідно до ч. 1 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Згідно ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

На підставі ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» від 10.12.1991 року угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі.

Як уже було з`ясовано, що сторонами договору купівлі-продажу від 13 серпня 1996 року, зареєстрованого на Товарній будівельно-паливній біржі "Українська біржа" за реєстраційним № 1/1308-525, зазначені ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , проте, в порушення вимог зазначених вище норм договір не був нотаріально посвідчений та викладений в простій письмовій формі.

Відповідно до листів КП "Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна" від 21 серпня 2015 р. № 10566 (И-2015), від 28 серпня 2015 р. № 11054 (И-2015), договір купівлі-продажу кв. АДРЕСА_1 від 13 серпня 1996 року, зареєстрований на Товарній будівельно-паливній біржі "Українська біржа" № 1/1308-525, в Бюро не реєструвався.

Крім того, в реєстровій книзі № д.121-96 за реєстровим № 27320 в Бюро проведена реєстрація права власності на інші об`єкти нерухомого майна новими поштовими адресами (а.с. 21, 30 т. 1).

Встановлено, що ОСОБА_5 набула право власності на спірну квартиру на підставі договору дарування від 14 вересня 1995 року, але вказаний договір був зареєстрований в БТІ лише 12 жовтня 2004 року, а не в 1995 році під реєстровим номером 7572. (а.с. 14 т. 1).

Більше того, в договорі купівлі-продажу від 13 серпня 1996 р., вказано, що він є додатком до біржового контракту від 13 серпня 1996 року за № 1/1308, водночас, відповідний біржовий контракт відсутній.

Також в провадженні Шевченківського управління поліції ГУ НП України в м. Києві знаходиться кримінальне провадження № 0000193 по факту вчинення шахрайських дій щодо заволодіння квартирою АДРЕСА_1 , в якому ОСОБА_2 залучена як потерпіла (а.с. 20, 158-159, т. 1).

В рамках вказаного кримінального провадження було призначено та проведено почеркознавчу експертизу щодо належності підпису в договорі купівлі-продажу від 13 серпня 1996 року померлій, ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 .

За результатом висновку експерта КНДЕКЦ від 06 грудня 2017 року за № 8-4/1882 було з`ясовано, що під час дослідження підпису в оригіналі договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , зареєстрованого на Товарній будівельно-паливній біржі за реєстровим № 1/1308-525, встановлено, що рукописний текст та підпис у договорі купівлі-продажу від 13 серпня 1996 року у графі " Подписи " виконані не ОСОБА_5 , а іншою особою.

Колегія суддів погоджується з висновком районного суду, що в сукупності наявних та перевірених доказів, договір купівлі-продажу від 13 серпня 1996 року, укладений наТоварній будівельно-паливній біржі «Українська біржа» за реєстраційним №1/1308-525 між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 є недійсним.

Погоджується колегія суддів й з висноками районного суду щодо вимог про визнання права власності на квартиру та витребування її з чужого незаконного володіння.

Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (ст/1216 ЦК України).

Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України).

Згідно із загальними положеннями про спадкування, право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ст. ст. 1220, 1222, 1270 ЦК України).

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування" свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду.

З довідки виданої Дванадцятою КДНК вих. № 1585/02-14 від 24.03.2017 убачається, що спадкоємцем за законом після смерті ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 є її троюрідна сестра ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 11).

Отже, враховуючи, що кв. АДРЕСА_1 , власником якої була ОСОБА_5 , увійшло до складу спадкової маси після її смерті, а позивач є єдиним спадкоємцем, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог про визнання права власності на спірну квартиру.

Відповідно до статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з закріпленим у статті 387 ЦК України загальним правилом власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Статтею 330 ЦК України встановлено, що у разі, якщо майно відчужене особою, яка не має на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (стаття 388 ЦК України).

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Встановивши, що вибуття квартири, з володіння ОСОБА_5 відбулося поза її волею на підставі недійсного договору купівлі-продажу, а тому районним судом правильно застосовано до спірних правовідносин положення статті 388 ЦК України і витребувано спірну квартиру з володіння останнього набувача - ОСОБА_1 на користь законного власника - ОСОБА_2 .

Доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, зводяться до незгоди з висновками суду, особистого тлумачення норм матеріального і процесуального права, не впливають на фактичні обставини справи, які встановлені судом відповідно до чинного законодавства, та не спростовують законність оскаржуваного судового рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх.

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції № 2) [ВП], § 41).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів, розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судового рішення, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, тому підстави для скасування оскаржуваного судового рішення відсутні.

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката Вегери Андрія Анатолійовича в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 06 липня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач:

Судді: