ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1/23 Справа № 207/890/15-ц Суддя у 1-й інстанції - Литвинчук В.П. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 червня 2023 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду області в складі:

головуючого Лаченкової О.В.

суддів Городничої В.С., Петешенкової М.Ю.

при секретарі Піменовій М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська від 03 вересня 2015 року

по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Реєстраційна служба Дніпродзержинського міського управління юстиції Дніпропетровської області про визнання домоволодіння спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на 1/3 частини домоволодіння,-

ВСТАНОВИЛА:

В березні 2015 року до Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська надійшов позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Реєстраційна служба Дніпродзержинського міського управління юстиції Дніпропетровської області про визнання домоволодіння спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на 1/3 частини домоволодіння.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначав, що з відповідачкою перебував у шлюбі з 1996 року, який рішенням суду розірваний. У теперішній час виникла необхідність поділу майна, яке ними придбане у період шлюбу. У шлюбі ними за спільні кошти 20 червня 2002 року за 5000 доларів США придбаний житловий будинок АДРЕСА_1 . 1500 доларів США, яких у них не вистачало, вони позичили у його матері. Також він на праві власності мав однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 , яку продав у вересні 2002 року. Виручені від продажу квартири гроші вони повернули його матері у рахунок позичених. Також позивачка, знаходячись за кордоном в Італії, заробила гроші, які ними також були витрачені на придбання будинку. Однак, за вимогою продавця був укладений не договір купівлі-продажу, а договір дарування вказаного будинку відповідачці. Договір дарування ними був вчинений в інтересах сім`ї. Також за спільні кошти вони у будинку провели капітальний ремонт: забетонували майданчик перед входом - 2500 гривень; замінили вхідні двері, козирок, ковані перила зі скульптурою, ковані стійки під виноград, грати на вікна - 32000 гривень; повністю замінили дах - 5000 гривень; 11 вікон - 9704 гривні; каналізацію, водовідведення - 2000 гривень; санвузол - 9000 гривень; систему опалення - 18000 гривень; електрообладнання - 10000 гривень; підлогу - 3000 гривень; кахель, шпалеру, навісну стелю - 35000 гривень; обшили деревом стіни та стелю - 28000 гривень; замінили 9 міжкімнатних дверей; обшили ковані сходинки деревом - 35000 гривень, вмонтували кухню - 1000 гривень. Всього на проведення капітального ремонту ними було витрачено біля 209204 гривень. Вказав, що будинок у результаті капітального ремонту істотно збільшився у своїй вартості і може бути визнаним спільною сумісною власністю подружжя. Добровільно розділити майно, яке є їхньою спільною власністю, будинок, відповідачка не бажає. Окрім того, відповідачка 06 років знаходилась у декретній відпустці і гроші заробляв він. Відповідачка мала намір продати будинок, документи на будинок сховала, а йому сказала, що їх він викрав. Просить позов задовольнити, визнавши житловий будинок їхньою спільною сумісною власністю, визнавши за ним право власності на 1/3 частину вказаного будинку, а за відповідачкою, відповідно, на 2/3 його частини.

Рішенням Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська від 03 вересня 2015 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Реєстраційна служба Дніпродзержинського міського управління юстиції Дніпропетровської області про визнання домоволодіння АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на 1/3 частину домоволодіння -відмовлено.

Судові витрати покладено на позивача.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 на рішення Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська від 03 вересня 2015 року просить скасувати рішення Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська від 03 вересня 2015 року та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

У відзиві ОСОБА_2 на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська від 03 вересня 2015 року просить залишити апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська від 03 вересня 2015 року без задоволення, рішення Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська від 03 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 25.01.2016 року по справі призначено судова будівельно-технічна експертиза (а.с.114 т.1).

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 31.08.2017 року по справі призначена додаткова судова будівельно-технічна експертиза (а.с.248 т.1).

Протоколом повторно автоматизованого розподілу судової справи між суддями Апеляційного суду Дніпропетровської області справа №207/890/15 розподілена головуючому судді Максюті Ж.І. з підстав звільнення з посади судді Пономарь З.М. (а.с.74 -75 т.2).

У зв`язку із ліквідацією Апеляційного суду Дніпропетровської області відповідно до Указу Президента України від 29.12.2017р №452/2017 "Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в округах" не розглянуті цивільні справи передані до Дніпровського апеляційного суду для подальшого перерозподілу та визначення нового складу суду (а.с.87 т.2).

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Дніпровського апеляційного суду справа №207/890/15 розподілена головуючому судді Лаченковій О.В. (а.с.88 т.2).

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 09 жовтня 2018 року справа прийнята до провадження.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 07 листопада 2018 року справа направлена судовому експерту для продовження проведення будівельно-технічної експертизи призначеної ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 31 серпня 2017 року, провадження по справі зупинено.

06 березня 2023 року до Дніпровського апеляційного суду надійшов Висновок судової будівельно-технічної експертизи №999/07-20 від 28.02.2023 (а.с.167-175 т.2).

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 09березня 2023 року відновлено провадження по справі та призначено до розгляду (а.с.176 т.2).

Вислухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до ст.62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно із ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу."

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що, згідно договору дарування, укладеного 27 червня 2002 року, відповідачці подарований та на праві власності належить будинок АДРЕСА_1 .

Згідно із ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що подарований відповідачці будинок АДРЕСА_1 належить відповідачці на праві особистої власності і до складу спільно нажитого майна не входить і не може входити.

У судовому засіданні також встановлено, що позивачу обставина, що був укладений договір дарування будинку, а не договір купівлі-продажу, була відома з дня його укладення. Тобто, 27 червня 2002 року.

Також, позивач не заперечував проти укладення договору дарування, з укладенням договору дарування був згодний і протягом всього цього часу договір дарування не оскаржував.

Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності або визнано такою власністю якщо за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

Позивачем суду таких доказів не надано.

У судовому засіданні відповідачка пояснила, що будинок, який належить їй на праві власності придатний для проживання у ньому та капітального ремонту не потребував. Проведення протягом тривалого часу поточного ремонту не потягло збільшення його цінності. Крім того, оцінка будинку була проведена позивачем без її на те згоди та у її відсутність.

Відповідно до чинного законодавства не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову, оскільки з матеріалів справи не вбачаються передбачені статтею 62 СК України підстави виникнення права спільної сумісної власності подружжя на майно, що належало дружині на праві особистої приватної власності.

В суді апеляційної інстанції призначені та проведені судова будівельно-технічна експертиза (Висновок експерта за результатами проведення судової оціночно-будівельної експертизи №4321/4322-16 від 22.05.2017р) та додаткова судова будівельно-технічна експертиза (Висновок експерта за результатами проведення судової будівельно - технічної експертизи №999/07-20 від 28.02.2023р).

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , що відповідачкою не надано доказів на спростування збільшення вартості будинку, яка зазначена в наданому позивачем "Звіті" станом на 22 січня 2015 року, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки саме на позивача покладався обов`язок доведення існування підстав, передбачених частиною першою статті 62 СК України, так як у даному випадку спростовується презумпція особистої приватної власності відповідачки (Висновок ВС в постанові від 27 січня 2022 року у справі №686/8610/17 провадження № 61-11294св21).

Позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що майно ОСОБА_2 (спірний будинок) істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат, які були внесені ОСОБА_1 , а також не надано доказів на яку суму істотно збільшився у своїй цінності спірний будинок.

Відповідно до Висновку експерта за результатами проведення судової будівельно - технічної експертизи №999/07-20:

- визначити дійсну вартість житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою АДРЕСА_1 , експерту не надається можливим;

- визначити дійсну вартість житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою АДРЕСА_1 , на час його придбання 07.06.2002 року, експерту не надається можливим.

Істотність (істотне збільшення) має визначальне значення, так як необхідно враховувати не лише збільшення остаточної вартості в порівнянні з первинною оцінкою об`єкта, однак співвідносити і у співмірності з одиницями тенденцій загального дорожчання конкретного майна, інфляційними процесами, якісні зміни характеристик самого об`єкта та ту обставину, що первинна оцінка чи сам об`єкт стають малозначними в остаточній вартості об`єкта власності чи у остаточному об`єкті.

Істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя.

Тобто істотність збільшення вартості має відбутися така, що первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної вартості, розчиняється, нівелюється, втрачається чи стає настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником.

За загальною практикою мають враховуватися капітальний ремонт чи переобладнання житла, тобто значне перетворення об`єкта нерухомості.

Поточний ремонт житла, зміна його призначення з житлового на нежитлове без капітального переобладнання не буде надавати підстав для визнання такого об`єкта спільною сумісною власністю подружжя, оскільки значних перетворень сам об`єкт не зазнав і не можна вважати ці перетворення такими, що істотно збільшили вартість майна.

Другий чинник істотності такого збільшення має бути пов`язаний із спільними затратами грошових коштів або трудовими затратами. Сам факт перебування осіб у шлюбі у період, коли особисте майно чи його вартість істотно збільшилося, не є підставою для визнання його спільним майном.

Істотне збільшення вартості майна обов`язково і безумовно має бути наслідком спільних трудових чи грошових затрат або затрат іншого, не власника майна, з подружжя. Тобто вирішальне значення має не факт збільшення вартості сам по собі у період шлюбу, а правова природа збільшення такої вартості, шляхи та способи збільшення такої вартості, зміст процесу збільшення вартості майна.

Збільшення вартості майна внаслідок коливання курсу валют, зміни ринкових цін та інших чинників, які не співвідносяться з обсягом грошових чи трудових затрат подружжя чи іншого, не власника, з подружжя, у майно, не повинні враховуватися у зв`язку з тим, що законодавець у статті 62 СК України не називає їх як підстави для визнання особистого майна одного з подружжя спільним майном.

В іншому випадку, у разі збільшення вартості майна внаслідок тенденції загального удорожчання об`єктів нерухомості, інфляційних та інших об`єктивних процесів, не пов`язаних з внесками подружжя чи одного з них, визнання особистого майна одного з подружжя спільною сумісною власністю подружжя буде нести, як наслідок, непропорційне втручання у власність майна одного з подружжя, який набув таку власність.

При посиланні на вимоги статті 62 СК України як на підставу виникнення спільної сумісної власності подружжя, позивач мав довести, що збільшення вартості майна є істотним і у таке збільшення були вкладені його окремі (власні) кошти чи власна трудова діяльність.

Такі висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі №214/6174/15-ц (провадження № 14-114цс20), у постанові від 27 січня 2022 року у справі №686/8610/17 (провадження № 61-11294св21).

Нормами процесуального права визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, дослідження та оцінки всіх доказів, а також зазначення норм матеріального права, якими суд керувався при вирішенні позову.

При вирішенні спору суд першої інстанції дотримався вимог норм процесуального права, зокрема, навів переконливих доводів, що названа позивачем вартість майна належним чином не підтверджена, та обґрунтовано не застосував до спірних правовідносин положення статті 62 СК України.

Відповідно до частини шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а згідно з частиною першою цієї статті кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 57 СК України свідчить, що у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна на підставі договору дарування таке майно є особистою приватною власністю.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована. Один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

Позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту понесення останнім грошових затрат, а також не надано доказів на підтвердження факту трудових затрат, коли він міг би вкладатися якщо не фінансово, то власною працею у істотне збільшення вартості спірного майна.

Доводи апеляційної скарги, що судом не надано оцінки документам, які підтверджують, що сторонами у справі за період перебування у шлюбі було збільшено вартість будинку не можуть бути прийнятті колегією суддів до уваги, оскільки сам по собі факт перебування позивача у шлюбі з відповідачкою на момент здійснення поточного ремонту спірного об`єкта нерухомого майна не є підставою для визнання зазначеного майна спільним сумісним майном подружжя.

Доводи апеляційної скарги, що оціночна вартість об`єкта нерухомого майна на момент укладення договору складала 42588 грн, а за час спільного проживання становить 294840грн, є безпідставним, оскільки належних та допустимих доказів на підтвердження зазначеного позивач не надав.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції, дійшов обґрунтованого висновку, що позивач не надав доказів на підтвердження того, що його внесок у істотне збільшення у своїй вартості спірного майна, у розумінні частини першої статті 62 СК України є достатньо значним для можливості визнання спірного майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, тоді як сам по собі факт перебування позивача у шлюбі з відповідачкою на момент здійснення реконструкції спірного об`єкта нерухомого майна не є підставою для визнання зазначеного майна спільним сумісним майном подружжя.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, якими з`ясовані обставини справи, доводи сторін перевірені, їм дана належна оцінка, а доводи скаржника зводяться до неправильного тлумачення норм матеріального права та до переоцінки доказів, що не дає суду апеляційної інстанції підстав для задоволення вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська від 03 вересня 2015 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді В.С.Городнича

М.Ю.Петешенкова