Провадження № 22-ц/802/417/23 Доповідач: Здрилюк О. І.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 червня 2023 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Здрилюк О. І.,

суддів - Бовчалюк З. А., Осіпука В. В.,

секретар судового засідання Власюк О. С.,

з участю позивачки ОСОБА_1 ,

представника позивачки ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 ,

представника відповідача ОСОБА_4 ,

третіх осіб ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя та позовом третіх осіб на стороні відповідача, які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_5 , ОСОБА_6 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про відшкодування вартості витрат на будівництво житлового будинку, за апеляційними скаргами позивачки ОСОБА_1 , поданою від її імені представником ОСОБА_2 та третіх осіб на стороні відповідача, які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_5 і ОСОБА_6 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07 лютого 2023 року,

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2020 ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом, який мотивує тим, що з 25 липня 2010 року вони з відповідачем ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 лютого 2020 року.

У шлюбі за спільні кошти подружжя на підставі договору купівлі-продажу від 16.12.2011 ними придбано земельну ділянку, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :01:001:7645, площею 0,06 га з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, право власності на яку зареєстровано на відповідача, що підтверджується відповідним державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯМ № 755052 від 19.04.2012.

У подальшому на цій земельній ділянці спільними зусиллями та за спільні кошти подружжя вони збудували житловий будинок, у який вселилися приблизно у 2014 році та право власності на який зареєстровано на відповідача. Новозбудованому будинку присвоєно поштову адресу - АДРЕСА_1 .

З грудня 2019 року вони проживають окремо, відповідач залишився проживати у спірному будинку.

На даний час між ними не досягнуто домовленості щодо поділу будинку і земельної ділянки, відповідач не визнає її право власності на майно.

Ураховуючи наведене, просила визнати за нею в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,0600 га кадастровий номер :01:001:7645, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; а також на 1/2 частину житлового будинку з господарськими та побутовими будівлями і спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 і стягнути з відповідача понесені нею судові витрати.

У листопаді 2020 року ОСОБА_5 і ОСОБА_6 , як треті особи на стороні відповідача, які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору звернулися до суду із позовом до ОСОБА_1 і ОСОБА_3 , який мотивують тим, що вони являються батьками відповідача ОСОБА_3 ..

Після укладення шлюбу молоде подружжя не мало житла та грошових коштів на його придбання чи будівництво, а тому вони разом з ОСОБА_7 (батьком третьої особи ОСОБА_5 ) прийняли рішення про будівництво власним коштом житлового будинку за умови, що молоде подружжя у подальшому відшкодує їм вартість будівництва.

Так, ОСОБА_7 16.12.2011 подарував ОСОБА_3 належну йому на праві власності земельну ділянку площею 0,0600 га. Після оформлення земельної ділянки ОСОБА_5 особисто займалася підготовкою усіх документів, необхідних для проведення будівельних робіт, а після завершення будівництва - документів для здачі новоствореного об`єкта в експлуатацію та реєстрацію права власності.

Крім того, ними було за власні кошти придбано будівельні матеріали та оплачено роботи бригад робітників. При цьому, молоде подружжя ніяких коштів у будівництво не вкладало, оскільки їх доходи були мінімальними. Також відповідачі не допомагали під час будівництва своєю працею.

Відповідачі вселилися в новозбудований будинок і ніколи не заперечували того, що він збудований виключно коштами третіх осіб, а вони повинні були відшкодувати їм вартість будівництва.

Ураховуючи наведене, просили стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на їх користь по 361 298 грн з кожного понесених витрат на будівництво вказаного житлового будинку, а також вирішити питання розподілу судових витрат.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07 лютого 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_1 в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими та побутовими будівлями і спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 3573,40 грн судового збору, 3000 грн витрат на професійну правничу допомогу та 1500 грн за проведення експертної грошової оцінки житлового будинку.

У решті позову відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 8237,28 грн витрат за проведення судової земельно-технічної експертизи.

Позов третіх осіб задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 , ОСОБА_6 91145,55 грн понесених витрат на будівництво житлового будинку.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 , ОСОБА_6 91145,55 грн понесених витрат на будівництво житлового будинку.

Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 по 911,45 грн судового збору з кожного.

У решті позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 від імені позивачки ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати це рішення в частині відмови у позові про визнання права власності на частину земельної ділянки та в частині задоволення позову третіх осіб і ухвали в цих частинах нове судове рішення - про задоволення позову ОСОБА_1 про визнання за нею в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя права власності на 1/2 частину земельної ділянки та про відмову в позові третіх осіб ОСОБА_5 і ОСОБА_6 до неї про відшкодування вартості витрат на будівництво житлового будинку.

В апеляційній скарзі треті особи на стороні відповідача, які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_5 і ОСОБА_6 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, неправильне застосування норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просять змінити оскаржуване рішення в частині вирішення їх позовних вимог, стягнувши з ОСОБА_3 і з ОСОБА_1 на їх користь по 361298 грн з кожного понесених витрат на будівництво житлового будинку.

У відзиві на апеляційну скаргу позивачки ОСОБА_1 представник ОСОБА_4 від імені відповідача ОСОБА_3 , посилаючись на безпідставність її вимог та законність і обґрунтованість висновків суду першої інстанції, просить апеляційну скаргу позивачки залишити без задоволення.

У відзиві на апеляційну скаргу позивачки ОСОБА_1 треті особи ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , посилаючись на безпідставність її вимог в частині задоволення їх позовних вимог, просять апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

У відзиві на апеляційну скаргу третіх осіб ОСОБА_5 і ОСОБА_6 представник ОСОБА_2 від імені позивачки ОСОБА_1 , посилаючись на безпідставність їх вимог, просить апеляційну скаргу третіх осіб залишити без задоволення.

У судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 свою апеляційну скаргу підтримали із наведених у ній підстав та просять її задовольнити, апеляційну скаргу третіх осіб заперечили і просять залишити її без задоволення.

Відповідач ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_4 апеляційну скаргу позивачки заперечили та просять залишити її без задоволення, апеляційну скаргу третіх осіб визнали і просять її задовольнити.

Треті особи ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та їх представник ОСОБА_8 свою апеляційну скаргу підтримали із наведених у ній підстав та просять її задовольнити, апеляційну скаргу позивачки заперечили і просять залишити її без задоволення.

Заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційних скарг, законність та обґрунтованість рішення суду в оскаржуваній частині, апеляційний суд доходить висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги позивачки та задоволення апеляційної скарги третіх осіб з таких підстав.

Згідно зі статями 4, 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК).

Відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України).

Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно із статтею 16 Цивільного кодексу України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Вказаними нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з 25.07.2010 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24.02.2020 (т.1 а.с.11, 129).

Після одруження ОСОБА_3 на підставі нотаріально посвідченого договору дарування від 16.12.2011 став власником земельної ділянки площею 0,0600 га, кадастровий номер :01:001:7645, яка виділена для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що розташована на території с. Підгайці Луцького р-ну Волинської обл. (т.1 а.с.204-233).

На цій земельній ділянці збудовано житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, який зареєстровано на ОСОБА_3 та якому присвоєно поштову адресу: АДРЕСА_1 (т.1 а.с.14, 234-262).

За положеннями статті 60 СК України, статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розмір часток майна дружини та чоловіка при поділі майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визначається за правилами статті 70 СК України.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільної сумісної власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Відповідний правовий висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року в справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Ураховуючи наведені правові норми, суд першої інстанції задовольнив частково позов ОСОБА_1 і визнав за нею в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими та побутовими будівлями і спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Сторони рішення суду в цій частині не оскаржують, а тому воно апеляційним судом у цій частині і не переглядається.

Відмовляючи ОСОБА_1 у позові в частині визнання за нею в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя права власності на 1/2 частину земельної ділянки, на якій розташовано це будинковолодіння, суд першої інстанції дійшов висновку, що земельна ділянка, як подарована, являлася особистим майном ОСОБА_3 ; згідно експертного висновку для обслуговування житлового будинку необхідна земельна ділянка площею 266,0 кв.м, а тому без визначення реальної частки позивачки в будинку (в натурі) вимоги у заявленій редакції є безпідставними.

Проте, до таких висновків суд дійшов помилково, без належного дослідження наданих сторонами доказів, з неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 377 ЦК України та ч. 1 ст. 120 ЗК України, до особи, яка набула право власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, право власності на який зареєстровано у визначеному законом порядку, або частку у праві спільної власності на такий об`єкт, одночасно переходить право власності (частка у праві спільної власності) або право користування земельною ділянкою, на якій розміщений такий об`єкт, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта, у порядку та на умовах, визначених Земельним кодексом України. Істотною умовою договору, який передбачає перехід права власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, який розміщений на земельній ділянці і перебуває у власності відчужувача, є умова щодо одночасного переходу права власності на таку земельну ділянку (частку у праві спільної власності на неї) від відчужувача (попереднього власника) відповідного об`єкта до набувача такого об`єкта.

Згідно інвентаризаційної справи № 1064 на будинковолодіння АДРЕСА_1 , складеної КП «Волинське обласне бюро технічної інвентаризації» станом на 15.09.2015 встановлено, що у склад цього будинковолодіння входить жилий будинок та господарські споруди - погріб, сходи і трьох видів огорожа (т.1 а.с.16-29).

Із висновку експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи та земельно-технічної експертизи від 25.02.2022 № 8356 вбачається, що при проведенні огляду досліджуваного об`єкта та наданих для проведення експертизи матеріалів встановлено, що на земельній ділянці розташований житловий будинок та господарська будівля, яка у технічному паспорті відсутня, тому експертом визначалася частина площі земельної ділянки, яка необхідна лише для обслуговування житлового будинку (т.2 а.с.59-65).

Задовольняючи позов щодо визнання за позивачкою права власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими та побутовими будівлями і спорудами, з чим відповідач погодився, оскільки рішення суду не оскаржував, та відмовляючи у позові щодо земельної ділянки із покликанням саме на такий висновок експерта, суд першої інстанції на наведені у висновку фактичні обставини уваги не звернув.

Крім того, експертом взагалі не визначалася площа земельної ділянки, яка необхідна для обслуговування таких господарських споруд, як три види огорожі, які розташовані по всьому периметру земельної ділянки і право власності на 1/2 частину яких суд визнав за позивачкою.

Оскільки висновки суду першої інстанції в частині відмови у позові про визнання за ОСОБА_1 в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя права власності на 1/2 частину земельної ділянки зроблені без належного з`ясування дійсних обставин справи, дослідження та оцінки наданих сторонами доказів, з неправильним застосуванням норм матеріального права, то згідно зі статтею 376 ЦПК України це є підставою для скасування рішення суду в цій оскаржуваній частині.

Задовольняючи позов третіх осіб, суд першої інстанції дійшов висновку про доведеність факту будівництва спірного житлового будинку їх коштами та засобами, а тому вони вправі вимагати відшкодування понесених витрат.

Апеляційний суд погоджується із зазначеним висновком, оскільки він іншими учасниками справи не спростований.

При цьому апеляційний суд ураховує такі обставини, як вік молодого подружжя на час будівництва будинку, відсутність у кожного з них будь-яких збережень та мінімальний розмір отримуваної заробітної плати, про що ствердили самі сторони.

Разом із тим, суд першої інстанції дійшов висновку про часткове задоволення позову, визначивши по 91145,55 грн понесених витрат на будівництво житлового будинку з кожного із молодого подружжя, оскільки заявлена третіми особами до стягнення сума витрат 722596 грн не підтверджена належними і допустимими доказами.

Проте, до такого висновку суд першої інстанції дійшов помилково, без належного дослідження наданих сторонами доказів.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Сторонами не заперечується і судом встановлено, що спірний жилий будинок з господарськими та побутовими будівлями і спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 є новоствореним майном.

Після його прийняття в експлуатацію та виготовлення технічної документації визначено інвентаризаційну, тобто не ринкову, а реальну вартість будинковолодіння, тобто вартість кожного окремого приміщення та споруди із зазначенням їх вартості, яка включає в себе вартість матеріалів та робіт і ця вартість становить саме 722596 грн (т.1 а.с.99-104).

Зазначений доказ є достовірним, належним і допустимим та не потребує додаткового підтвердження іншими доказами.

Також наведені обставини спростовують вимоги апеляційної скарги ОСОБА_1 в частині вирішення позову третіх осіб.

Оскільки висновки суду першої інстанції в частині визначення розміру понесених третіми особами витрат на будівництво житлового будинку зроблені без належного з`ясування дійсних обставин справи, дослідження та оцінки наданих сторонами доказів, то згідно зі статтею 376 ЦПК України це є підставою для зміни рішення суду в цій оскаржуваній частині.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 13 ст. 141 ЦПК України).

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Апеляційним судом рішення суду в частині відмови у позові ОСОБА_1 щодо земельної ділянки скасовується з ухваленням у цій частині нового судового рішення про задоволення позову, а також змінюється рішення суду в частині вирішення позову третіх осіб із його задоволенням у заявленому ними розмірі, а тому відповідно апеляційний суд змінює розподіл судових витрат.

Оскільки позов ОСОБА_1 задоволено повністю, а апеляційну скаргу задоволено частково лише щодо вимог про земельну ділянку, то на її користь з відповідача ОСОБА_3 необхідно стягнути понесені судові витрати у суді першої інстанції у повному розмірі, а за подання апеляційної скарги у розмірі лише 1964,70 грн, пропорційно задоволеним за скаргою вимогам.

Оскільки позов та апеляційна скарга третіх осіб задовольняється повністю, то на їх користь необхідно стягнути у повному розмірі сплачений ними судовий збір за їх подання.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу позивачки ОСОБА_1 , подану від її імені представником ОСОБА_2 задовольнити частково.

Апеляційну скаргу третіх осіб на стороні відповідача, які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_5 і ОСОБА_6 задовольнити.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07 лютого 2023 року в частині відмови у позові про визнання права власності на частину земельної ділянки та в частині розподілу судових витрат скасувати і ухвалити у цих частинах нове судове рішення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07 лютого 2023 року в частині вирішення позову третіх осіб змінити.

Визнати за ОСОБА_1 в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,0600 га кадастровий номер :01:001:7645, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ..

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 6 306 (шість тисяч триста шість) грн судового збору; 2 700 (дві тисячі сімсот) грн витрат за експертну оцінку майна і 6 000 (шість тисяч) грн витрат на професійну правничу допомогу.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 і ОСОБА_6 361 298 (триста шістдесят одну тисячу двісті дев`яносто вісім) грн понесених витрат на будівництво житлового будинку.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 і ОСОБА_6 361 298 (триста шістдесят одну тисячу двісті дев`яносто вісім) грн понесених витрат на будівництво житлового будинку.

Стягнути з ОСОБА_1 і ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 по 3 612 (три тисячі шістсот дванадцять) грн 98 коп судового збору з кожного.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 1 964 (одну тисячу дев`ятсот шістдесят чотири) грн 70 коп. судового збору за подання апеляційної скарги.

Стягнути з ОСОБА_1 і ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 по 2 709 (дві тисячі сімсот дев`ять) грн 74 коп. судового збору з кожного за подання апеляційної скарги.

Стягнути з ОСОБА_1 і ОСОБА_3 на користь ОСОБА_6 по 2 709 (дві тисячі сімсот дев`ять) грн 74 коп. судового збору з кожного за подання апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий - суддя

Судді