Провадження № 22-ц/802/301/23 Доповідач: Данилюк В. А.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 березня 2023 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Данилюк В. А.,

суддів Киці С. І., Шевчук Л. Я.,

секретаря Савчук Т. Ф.,

з участю:

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 ,

представника відповідача ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , Волинського національного університету імені Лесі Українки про виселення з наданням іншого жилого приміщення, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 січня 2023 року та на додаткове рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15 лютого 2023 року,

В С Т А Н О В И В:

В листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_3 , Волинського національного університету імені Лесі України (далі відповідач-2, ВНУ ім. Лесі України) про виселення.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на підставі ордеру від 03 травня 2007 року позивачу та відповідачу-1 було надано по ліжко-місцю у кімнаті АДРЕСА_1 ).

В подальшому, ордером №119 від 11 травня 2016 року кімнату в цілому надано для проживання відповідачу-1, однак вказаний ордер був визнаний недійсним постановою Волинського апеляційного суду від 13 жовтня 2020 року у цивільній справі №161/19974/19.

Позивач вважає, що відповідач ОСОБА_3 втратила правову підставу для проживання у спірній кімнаті, а тому просить суд виселити її з цього житлового приміщення.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 січня 2023 рокуу задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , Волинського національного університету імені Лесі Українки про виселення з наданням іншого жилого приміщення відмовлено.

Додатковим рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15 лютого 2023 року заяву представника відповідача ОСОБА_3 адвоката Стецюка О. В. задоволено частково.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 понесені нею судові витрати, а саме: витрати пов`язані з правничою допомогою адвоката у розмірі 6 000 (шість тисяч) грн. 00 коп.

В задоволенні решти вимог заяви відмовлено.

Не погоджуючись з рішеннями суду, позивач ОСОБА_1 подала апеляційні скарги, в яких вказує, що вважає рішення про відмову у задоволенні позову таким, що постановлене при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими,а саме враховуючи що положення ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЖК УРСР, жилі приміщення в інших будівлях (наприклад, гуртожитках), що належать державі, зокрема, утворюють житловий АДРЕСА_2 відноситься до відомчого державного житлового фонду, частина кімнат якого на сьогоднішній день приватизована. Проте спірна кімната №104-2 (раніше-912-2) знаходиться в комунальній квартирі за адресою АДРЕСА_3 . Для недопущення житлових прав та прав малолітньої дитини просить рішення скасувати, ухвалити нове рішення яким позов задовольнити. Також просить скасувати додаткове рішення, яким звільнити її сплати витрат на професійну правничу допомогу на користь відповідача.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач Волинський національний університет імені Лесі Українки, просить рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Апеляційний суд в складі колегії суддів, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, заслухавши думку позивача та представника позивача, які підтримали апеляційну скаргу, відповідача та представника відповідача, які заперечив апеляційну скаргу, приходить до висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд дійшов вірного висновку, що доказів зміни статусу спірного гуртожитку у житловий будинок, зокрема відповідне рішення органу місцевого самоврядування стороною суду не надано, а тому на спірні правовідносини поширюються правові норми, що регулюють саме проживання у гуртожитках, а не житлових будинках, як помилково зазначила сторона позивача (глава 4 ЖК України, Закон України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків»).

Оскільки відповідач ОСОБА_3 постійно та протягом тривалого часу проживає у гуртожитку, була звільнена з роботи з об`єктивних підстав, що не входять до переліку, зазначеному у ч.2 ст.132 ЖК України, а також має дійсний ордер на зайняття ліжко-місця від 03 травня 2007 року, який ніким не скасовувався, не визнавався недійсним та не змінювався, суд дійшов висновку, що вона не може бути виселена із займаного нею житлового приміщення з підстав, які заявлені позивачем.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду.

Судом встановлено, що згідно з рішенням спільного засідання адміністрації та президії профкому працівників Волинського державного університету імені Лесі Українки від 11 квітня 2007 року позивачу ОСОБА_1 та відповідачу ОСОБА_3 надано по ліжко-місцю в кімнаті № 912-2 гуртожитку № 5 ВДУ імені Лесі Українки.

ОСОБА_1 видано ВДУ імені Лесі Українки 03 травня 2007 року ордер № п3/18 на право зайняття житлового приміщення в гуртожитку університету.

За вказаною адресою зареєстроване постійне місце проживання позивача та відповідача ОСОБА_3

11.05.2016 року відповідачем Східноєвропейським національним університетом імені Лесі Українки (раніше ВДУ імені Лесі Українки, наразі ВНУ імені Лесі України) відповідачу ОСОБА_3 було видано ордер № 119 на право зайняття жилого приміщення жилою площею 12,0 кв. м, яке складається з однієї кімнати у комунальній квартирі за адресою АДРЕСА_4 .

В гуртожитку була змінена нумерація кімнат з № 912-2 на № 104-2.

Вказані обставини встановлені постановою Волинського апеляційного суду від 13 жовтня 2020 року у цивільній справі №161/19974/19, яка ухвалена у спорі між тими самим сторонами, а тому повторному доказуванню вони не підлягають.

Зазначеною постановою визнано недійсним ордер № 119 від 11 травня 2016 року, виданий Східноєвропейським національним університетом імені Лесі Українки на ім`я ОСОБА_3 на право зайняття жилого приміщення жилою площею 12,0 кв. м, яке складається з однієї кімнати у комунальній квартирі за адресою АДРЕСА_4 .

Статтею 132 ЖК України передбачено, що сезонні, тимчасові працівники і особи, що працювали за строковим трудовим договором, які припинили роботу, а також особи, що вчились у навчальних закладах і вибули з них, підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення з гуртожитку, який їм було надано у зв`язку з роботою чи навчанням.

Інших працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку у зв`язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину.

Осіб, які припинили роботу з інших підстав, ніж ті, що зазначені в частині другій цієї статті, а також осіб, перелічених у статті 125 цього Кодексу, може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення.

Надаване громадянам у зв`язку з виселенням з гуртожитку інше жиле приміщення має відповідати вимогам, передбаченим частиною другою статті 114 цього Кодексу.

Осіб, які проживають у гуртожитках, виселяються також у разі знесення будинку або переобладнання будинку (жилого приміщення) в нежилий, а також якщо будинок (жиле приміщення) загрожує обвалом. При цьому виселюваним надається інша жила площа в гуртожитку або інше жиле приміщення.

Особи, які відбували покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк, виселяються із спеціальних гуртожитків після поліпшення їх житлових умов у порядку, передбаченому законодавством, або після звільнення їх жилої площі, тимчасово заселеної іншими особами, чи після проходження відповідного курсу лікування. Особам, які пройшли курс лікування і не мають іншої жилої площі, житло надається в порядку, передбаченому цим Кодексом та іншими нормативно-правовими актами.

Крім того, згідно зі статтею 19 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» забороняється виселення, переселення та відселення мешканців гуртожитків, на яких поширюється дія цього Закону, які були на правових підставах вселені в гуртожиток і фактично проживають у гуртожитку, без попереднього надання їм (їхнім сім`ям) іншого житла, придатного для постійного проживання людей, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

У тому числі забороняється виселення, переселення та відселення мешканців гуртожитків, стосовно яких триває спір щодо підстав їх вселення у гуртожиток та/або підстав їх фактичного проживання у гуртожитку, - до вирішення спору в досудовому або судовому порядку відповідно до статей 25 і 26 цього Закону.

Виселення, переселення чи відселення громадян з гуртожитків відповідно до цього Закону допускається лише у випадку визнання гуртожитку таким, що перебуває в аварійному стані або в стані, непридатному для проживання людей, на підставі рішення, прийнятого відповідно до частини першої статті 20 цього Закону.

З матеріалів справи, зокрема з трудової книжки відповідача ОСОБА_3 вбачається, що вона працювала у відповідача(Східноєвропейський національний університет імені Лесі Українки)у період з грудня 2000 року по листопад 2016 року та була звільнена з роботи на підставі п.1 ст.40 КЗпП України (за скороченням штату) (а.с.148-156).

Гуртожиток № 5 в місті Луцьку на АДРЕСА_5 належить державі Україна в особі Міністерства освіти і науки, молоді та спорту України на праві державної власності. Право оперативного управління належить Східноєвропейському національному університету імені Лесі Українки. Вказані обставини підтверджуються свідоцтвом про право власності, виданим 22 березня 2011 року на підставі рішення виконкому Луцької міської ради від 17 березня 2011 року № 218-8, та Витягом про державну реєстрацію права власності від 25 травня 2011 року, що, зокрема, встановлено у постанові Волинського апеляційного суду від 13 жовтня 2020 року у цивільній справі №161/19974/19.

Отже, на сьогоднішній день, як позивач ОСОБА_1 , так і відповідач ОСОБА_3 , перебувають у рівних умовах щодо використання спірної площі кімнати №104-2 (раніше-912-2) у колишньому гуртожитку № 5 Волинського національного університету імені Лесі Українки, статус якого на сьогодні житловий будинок. Навіть при наявності факту зміни статусу гуртожитку на житловий будинок право проживання позивача на підставі виданих у 2007 році ордерів, не втрачається, доказом чого є і факт звернення позивача ОСОБА_1 до суду за захистом порушеного права, наявність якого остання мотивує виданим їй ордером №П3/18 від 03.05.2007 року. Покликання в апеляційній скарзі на те, що судовим рішенням було визнано недійсним ордер на спірну кімнату, виданий на ім`я відповідачки 11 травня 2016 року, і це є підставою для її виселення, не заслуговує на увагу, враховуючи, що в спірну кімнату ОСОБА_3 вселилася згідно ордера від 03 травня 2007 року.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права, а зводяться лише до переоцінки доказів.

Статтею 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Частиною третьою ст. 133 ЦПК України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави (ч. 1 ст. 137 ЦПК України).

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (ч. 2 ст. 137 ЦПК України).

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 137 ЦПК України).

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

З договору про надання професійної правничої допомоги, вбачається, що відповідач ОСОБА_3 сплатила10 000 грн за вказані послуги, стороною відповідача на підтвердження розміру витрат на правничу допомогу подано детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, суд дійшов висновку, що слід зменшити заявлений відповідачем ОСОБА_3 суму судових витрат на професійну правничу до 6 000 грн.

Підстав для звільнення позивача ОСОБА_1 від сплати витрат на правничу допомогу понесених відповідачем ОСОБА_3 суд не вбачає, оскільки додатковим рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15 лютого 2023 року стягнуті витрати на правничу допомогу відповідають вимогам статті 137 ЦПК України.

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги були предметом дослідження судом першої інстанції, спростовуються вищенаведеними обставинами страви та не містять встановлених законом підстав для скасування рішень, ухвалених з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 січня 2023 року та додаткове рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15 лютого 2023 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 29 березня 2023 року.

Головуючий

Судді :