КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2023 року місто Київ

Справа 757/35630/17-ц

Апеляційне провадження № 22-ц/824/1532/2023

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

судді-доповідача: Желепи О.В.,

суддів: Кравець В.А., Мазурик О.Ф.

розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 27 червня 2022 року (у складі судді Матійчук Г.О., інформація про дату складання повного тексту рішення відсутня)

у справі за позовом Державного підприємства «Наш Дім» до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги та інфляційних витрат

встановив:

У червні 2017 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом до відповідачів, в якому просить стягнути з останніх на свою користь заборгованість за житлово-комунальні послуги в розмірі 7 050, 61 грн, інфляційну складову боргу в розмірі 754, 85 грн, 3 % річних у розмірі 153, 35 грн та судові витрати у розмірі 1 600 грн.

В обґрунтування позовних вимог вказувала, щоОСОБА_3 , ОСОБА_2 зареєстровані та проживають у кімнаті АДРЕСА_1 . Утримання та експлуатацію вказаного гуртожитку здійснює ДП «Наш дім».

З 01 січня 2016 року відповідачі не сплачують нараховані житлово-комунальні послуги, внаслідок чого станом на 31 травня 2017 року у відповідачів перед позивачем утворилась заборгованість за житлово-комунальні послуги у розмірі 7 050 грн 61 у, що стало підставою для звернення до суду із вказаним позовом.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 27 червня 2022 рокупозов задоволено.

Стягнуто солідарно із ОСОБА_3 , ОСОБА_2 на користь ДП «Наш дім» заборгованість за житлово-комунальні послуги в розмірі 7 050 грн 61 к, інфляційні витрати в розмірі 754 грн 85 к, 3 % річних у розмірі 153 грн 35 к.

Стягнуто солідарно із ОСОБА_3 , ОСОБА_2 на користь ДП «Наш дім» судовий збір у розмірі 1 600 грн.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення в частині стягнення з ОСОБА_3 , ОСОБА_2 на користь ДП «Наш дім» заборгованості за житлово-комунальні послуги в розмірі 6 612 грн 61 к. (2 631 грн 75 к. за електроенергію, 1 469 грн 34 к., за газопостачання, 2 426 грн 20 к. за холодне водопостачання, 85 грн 32 к. за водовідведення), інфляційні витрати в розмірі 754 грн 85 к. та 3% річних у розмірі 153 грн 35 к. В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Вказує, що судом першої інстанції допущено неповне з`ясування обставин справи, висновки суду, що мають значення для справи не відповідають обставинам справи, оскаржуване рішення постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Посилається на те, що судом першої інстанції безпідставно визначено загальний розмір заборгованості, не встановлено розмір заборгованості по послугам окремо, не встановлено об`ємів послуг, інформації про кількість зареєстрованих осіб у гуртожитку, кількість осіб, що мешкали у кімнатах для приїжджих, кількість орендарів, що є базовим показником для розрахунку вартості послуг на електро-, газо- та водопостачання, водовідведення.

Також, вважає, що судом першої інстанції порушено п. 10 «Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків», затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 08 жовтня 1992 року № 572 «Про механізм впровадження Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», відповідно до яких розподіл загальних витрат на оплату житлово-комунальних та інших послуг в житлових приміщеннях де проживає два і більше власників, проводиться за узгодженням мешканців квартири (надалі Правила), відповідно до якого за умови відсутності поквартирного (покімнатного) обліку та відсутності згоди між мешканцями квартири, житлового приміщення у гуртожитку щодо оплати житлово-комунальних та інших послуг плата розподіляється, зокрема, за електроенергію при загальному лічильнику - пропорційно потужності побутового електричного обладнання кожного співвласника, наймача (орендаря).

Крім того вважає, що судом першої інстанції залишилась поза увагою та обставина, що листом від 17 вересня 2018 року ПрАТ АК «Київводоканал» відмовило у наданні інформації щодо показів комерційного засобу обліку холодної води помісячно за період з 01 січня 2016 року по 01 червня 2017 року ДП «Наш Дім» не надало Актів про фактичний об`єм (обсяг) використаної холодної води за спірний період, як доказів фактичного використання об`єму холодної води за відповідний період.

Також, вказує, що позивачем не надано до матеріалів справи акти приймання-передачі виконаних послуг в постачальниками послуг (електропостачання, газопостачання, водопостачання та водовідведення), в яких зазначено об`єм наданих послуг за період з 31 січня 2016 року по 31 травня 2017 року, а також підтвердження оплати ДП «Наш Дім» виконаних послуг із постачальниками послуг за вказаний період, рішення суду в частіші стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги в розмірі 6 612 грн 61 к. (2 631 грн 75 к. - за електроенергію, 1 469 грн 34 к. - за газопостачання, 2 426 грн 20 к. - за холодне водопостачання, 85 грн 32 к., - за водовідведення) та 754 грн 85 к. - інфляційні витрати, 153 грн 35 к. - 3 % річних піддягає скасуванню.

Крім цього, відповідачу стало відомо, що позивач взагалі не сплачує за спожиту електроенергію, холодне водопостачання, за водовідведення для власних потреб, що підтверджується рахунками-повідомленнями станом на 01 червня 2019 року та від 01 серпня 2019 року, що додаються до апеляційної скарги.

Ухвалою від 27 січня 2022 року Київським апеляційним судом відкрито апеляційне провадження в даній справі та надано учасникам справи 5-ти денний строк з моменту отримання ухвали для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

Від позивача відзив на апеляційну скаргу не надходив.

За приписами ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження, та вимог, що заявлялися в суді першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Як визначено ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною 2 ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Користування жилими приміщеннями в гуртожитках, що перебувають у власності, у процесі реалізації прав та виконання обов`язків їх власників здійснюється відповідно до положень Цивільного кодексу України, Законів України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» та інших актів законодавства.

Суб`єктами Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року № 1875-IV є органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, власники, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг, а також суб`єкт господарювання, що провадить господарську діяльність з централізованого водопостачання та водовідведення, балансоутримувач та управитель.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 2189-VIII, учасниками правовідносин у сфері житлово-комунальних послуг є: споживачі (індивідуальні та колективні); управитель; виконавці комунальних послуг.

Житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року № 1875-IV залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газопостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» співвласники зобов`язані своєчасно сплачувати за спожиті житлово-комунальні послуги. Кожний співвласник несе зобов`язання щодо належного утримання, експлуатації, реконструкції, реставрації, поточного і капітального ремонтів, технічного переоснащення спільного майна багатоквартирного будинку пропорційно до його частки співвласника.

Пунктом 1 частини першої статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено право споживача вчасно одержувати якісні житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та згідно з умовами укладених договорів. Водночас відповідно до пункту 1, 5 частини другої статті 7 цього Закону індивідуальний споживач зобов`язаний укладати договори про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом; оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Пунктом 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року встановлено, що споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

11 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» передбачено, що управління багатоквартирним будинком управителем здійснюється на підставі договору про надання послуг з управління багатоквартирним будинком, що укладається згідно з типовим договором.

Згідно зі ст. 130 ЖК України, порядок користування жилою площею в гуртожитках визначається договором, що укладається перед вселенням на надану жилу площу в гуртожитку на підставі спеціального ордера, відповідно до Примірного положення про користування жилою площею в гуртожитках, що затверджується Кабінетом Міністрів України.

Крім того, положеннями п.15 Примірного положення визначено, що особи, які проживають у гуртожитку на умовах договору найму (оренди), вносять плату за таке проживання, відповідно до умов договору. Плата за проживання у гуртожитку включає: витрати на оплату житлово-комунальних послуг (послуги з управління гуртожитком, послуги з постачання теплової енергії, гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, постачання та розподілу природного газу, електричної енергії, послуги з поводження з побутовими відходами); інші витрати, необхідні для забезпечення створення належних умов для проживання (утримання майна гуртожитку, зазначеного в абзаці першому пункту 14 цього Положення) та організації побуту (заміна, прання, дезінфекція постільних речей тощо у разі їх видачі).

Згідно з пунктом 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 08 жовтня 1992 року № 572, власник та наймач квартири, житлового приміщення у гуртожитку зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ст.68 ЖК України наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі (висновки Верховного Суду України, викладені у постанові від 30 жовтня 2013 року у справі за № 6-59цс13).

Згідно з вимогами п. 16 Примірного положення організація, яка здійснює управління гуртожитком, несе відповідальність перед власником, наймачем жилої площі в гуртожитку в разі: ненадання або надання не в повному обсязі послуг, що призвело до збитків, завданих його майну та/або жилому приміщенню, шкоди, заподіяної його життю чи здоров`ю, - шляхом відшкодування збитків; зниження якісних показників послуг, порушення встановлених договором строків усунення несправностей або перевищення допустимих перерв у наданні послуг - шляхом зменшення розміру плати та виплати споживачеві компенсації в розмірі, встановленому законодавством.

Матеріали справи не містять доказів того, що відповідачі не проживають у вказаному гуртожитку та не користуються наданими житлово-комунальними послугами.

Відповідно до ст. 4, 10 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 2189-VIII до повноважень органів місцевого самоврядування у сфері житлово-комунальних послуг належить, зокрема, встановлення цін/тарифів на житлово-комунальні послуги відповідно до закону. Ціна послуги з управління багатоквартирним будинком встановлюється договором про надання послуг з управління багатоквартирним будинком з розрахунку на один квадратний метр загальної площі житлового або нежитлового приміщення, якщо інше не визначено договором про надання послуг з управління багатоквартирним будинком.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 2189-VIII управитель забезпечує належне утримання спільного майна багатоквартирного будинку та прибудинкової території відповідно до нормативних вимог і договору про надання послуг з управління багатоквартирним будинком, від власного імені укладає з підрядниками необхідні договори про виконання окремих робіт та послуг; веде претензійно-позовну роботу у разі виникнення заборгованості за надані послуги в порядку і строки, встановлені законом та/або договором.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції вважав, що вимоги позивача є обґрунтованими та доведеними.

Рішення суду в частині позовних вимог за квартплату або плату за утримання будинку в розмірі 315 грн 52 к. та за опалення в розмірі 128 грн 51 к. відповідач не оскаржує, тому апеляційним судом не переглядається.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позов, суд вважав встановленими такі обставини:

ДП«Наш дім» здійснює Утримання та експлуатацію гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 9, т.1).

Згідно довідки про склад сім`ї №588 від 05 травня 2017 року, виданої ДП «Наш дім» власником особового рахунку на житлову площу за адресою: за адресою: АДРЕСА_2 , є ОСОБА_3 , у вказаній кімнаті також зареєстровані ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.41, т. 1).

Згідно довідки про нарахування і сплату по особовому рахунку № НОМЕР_1 , заборгованість ОСОБА_3 станом на 21 червня 2017 року становить 10 615 грн 69 к, з яких: за 2016 рік - 4 863 грн 48 к., за 2017 рік 2 187 грн 03 к (а.с.13, т. 1).

Відповідно до взаєморозрахунків із споживачами послуг за період із 31 січня 2016 року по 31 травня 2017 року борг ОСОБА_3 за квартплату або плату за утримання будинку становить 315 грн 52 к.; за електроенергію становить 2 631 грн 75 к.; за газопостачання становить 1 469 грн 34 к.; за холодне водопостачання становить 2 426 грн 20 к.; за водовідведення становить 85 грн 32 к.; за опалення становить 128 грн 51 к. (а.с. 102 - 107, том 1).

Суд першої інстанції встановив, що у відповідачів наявний обов`язок зі сплати на користь ДП «Наш Дім» коштів за житлово комунальні послуги, однак відповідачі не вчиняють дії щодо проведення своєчасної оплати за послуги, якими вони користувались, внаслідок чого виникла заборгованість.

Дослідивши наявні в справі письмові докази, колегія суддів встановила, що вищенаведені обставини справи, які суд вважав встановленими є доведеними. Висновки суду відповідають таким обставинам та вимогам Закону

Доводи апеляційної скарги щодо необґрунтованого нарахування плати за житлово-комунальні послуги в розмірі 6 612 грн 61 к. (2 631 грн 75 к. за електроенергію, 1 469 грн 34 к., за газопостачання, 2 426 грн 20 к. за холодне водопостачання, 85 грн 32 к. за водовідведення), інфляційні витрати в розмірі 754 грн 85 к. та 3% річних у розмірі 153 грн 35 к., оскільки на думку скаржника такі нарахування відбулись в порушення вимог закону, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки відповідачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження вказаних обставин.

Відповідач заперечуючи розрахунок позивача, не навів конкретних доводів, щодо кількості проживаючих осіб в гуртожитку, та інших конкретних обставин, які б могли свідчити про те, що нараховані суми позивачем є завищеними.

Крім того, проводячи оплату та вчиняючи дії щодо здійснення взаєморозрахунків відповідачі фактично не заперечували проти методики нарахування плати за житлово- комунальні послуги.

Враховуючи принципи справедливості та загально відомі встановлені тарифи для міста Києва, колегія суддів вважає, що за 15 місяців споживання житлово-комунальних послуг на трьох осіб розмір заборгованості 6 612 грн 61 к. (2 631 грн 75 к. за електроенергію, 1 469 грн 34 к., за газопостачання, 2 426 грн 20 к. за холодне водопостачання, 85 грн 32 к. за водовідведення) є обґрунтованим.

Відповідачі не надали належних та допустимих доказів, що їм не надавались послуги з освітлення їх кімнат та площ загального користування, не надали доказів, що вони не готували 15 місяців їжу та не користувались газом, а також водою, в період за який стягнуто борг.

При цьому суд зазначає, що факт не надання тих чи інших послуг мав бути оформлений в установленому законом порядку за участю представників позивача.

Крім того, несплата відповідачами плати за житлово-комунальні послуги призводить до надмірного обтяження інших мешканців гуртожитку. Відмовивши в позові позивачу з формальних підстав, через не надання суду всього комплексу документів, на підставі яких обраховано скільки кожна кімната гуртожитку має сплатити за надані послуги з урахуванням кількості проживаючих осіб, суд порушить загальні принципи цивільного судочинства, а саме принципи законності та справедливості.

Суд враховує, що нараховані відповідачам щомісячні суми є значно нижчими, ніж сплачують інші споживачі аналогічних послуг по місту Києву, а тому у суду не виникає сумніву, щодо справедливого нарахування заборгованості.

Доводи апеляційної скарги, щодо того, що у позивача перед постачальниками житлово-комунальних послуг наявна заборгованість не звільняє від обов`язку відповідачів сплачувати кошти за послуги якими вони користувалися.

Щодо задоволення позовних вимог про стягнення інфляційних витрат в розмірі 754 грн 85 к. та 3% річних у розмірі 153 грн 35 к. ,колегія суддів встановила, що такі суми нараховані у відповідності з вимогами ст. 625 ЦК України . Судом перевірено наданий позивачем розрахунок в цій частині. Тому відсутні підстави для скасування рішення в цій частині.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Рішення районного суду в частині задоволенню позовних вимог про стягнення заборгованості ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційна скарга в цій частині , відповідно до ст. 375 ЦПК України не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 3 п. 4.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.02.2013 № 7 «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України» у разі коли позов немайнового характеру задоволено повністю стосовно двох і більше відповідачів або якщо позов майнового характеру задоволено солідарно за рахунок двох і більше відповідачів, то судові витрати також розподіляються між відповідачами порівну. Солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено.

Однак суд першої інстанції вирішуючи питання розподілу судових витрат на указане уваги не звернув, внаслідок чого дійшов необґрунтованого висновку про солідарне стягнення судового збору.

Тому рішення суду в частині розподілу судових витрат підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про стягнення з відповідачів на користь позивача судового збору по 800 грн з кожного.

В зв`язку з тим, що ціна позову в даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною і в силу вимог п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.п. а) г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 376, 383, 384, 389 ЦПК України,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 27 червня 2022 року в частині розподілу судових витрат скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення наступного змісту.

Стягнути з ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ) на користь Державного підприємства «Наш дім» ( , місцезнаходження: АДРЕСА_1) 800 грн судового збору.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ) на користь Державного підприємства «Наш дім» 800 грн. судового збору.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у ч.3 ст.389 ЦПК України.

Суддя-доповідач О.В. Желепа

Судді В.А. Кравець

О.Ф. Мазурик