ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2589/23 Справа № 215/3999/22 Суддя у 1-й інстанції - Коноваленко М.І. Суддя у 2-й інстанції - Корчиста О. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2023 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Корчистої О.І.

суддів: Агєєва О.В., Кішкіної І.В.,

за участю секретаря Шумило І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського апеляційного суду в м. Кривий Ріг Дніпропетровської області цивільну справу №215/3999/22 за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Зеркін Артур Сергійович, до Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» про відшкодування моральної шкоди,

за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Зеркін Артур Сергійович, та Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» ,

на рішення Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05 грудня 2022 року,

встановив:

У жовтні 2022 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Зеркін А.С. звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» (далі за текстом ПрАТ «ПівнГЗК») про відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що в період роботи у шкідливих умовах праці тривалий час слюсарем по ремонту гірничого устаткування та машиністом бульдозера в кар`єрі на ПрАТ «ПівнГЗК», ним отримано хронічне професійне захворювання - вібраційна хвороба другої стадії, яке, відповідно до акту розслідування від 25 липня 2022 року, виникло з вини роботодавця.

Згідно висновку МСЕК від 13 жовтня 2022 року вперше позивачу була встановлена ІІІ група інвалідності та 60% втрати професійної працездатності безстроково.

Вважає, що позивачу не було забезпечено безпечних умов праці, він втратив працездатність, виконуючи тривалий час роботи в напружених та шкідливих умовах праці. Виходячи з характеру захворювань позивач неодноразово знаходився на лікуванні, відчуває фізичні страждання, фізичну біль, обумовлену важкістю самопочуття та особливостями лікування, психологічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги. Позивач скаржиться на постійний біль у шийному та поперековому відділах хребта з іррадіацією в ліві кінцівки, порушену ходу, біль та обмеження рухів у великих суглобах кінцівок, переважно колінних, заніміння кінцівок, переважно лівих, підвищену чутливість кистей до холоду, відчуття серцебиття при підвищенні артеріального тиску, зниження слуху. Все це постійно і негативно позначається на душевному та фізичному стані позивача. У зв`язку із захворюванням порушено нормальні життєві зв`язки, позивач позбавлений можливості реалізувати свої звички та бажання, постійно виникають складнощі, у зв`язку із загальною слабкістю, втомою, болями потребує сторонньої допомоги.

У зв`язку з викладеним, просив суд стягнути на його користь в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої професійними захворюваннями, з ПрАТ «ПівнГЗК» 300 000 гривень.

Рішенням Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05 грудня 2022 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто з ПрАТ «ПівнГЗК» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 140 000 гривень, без утримання податку з доходу фізичних осіб. Стягнуто з ПрАТ «ПівнГЗК» на користь держави судовий збір в сумі 1 400 гривень.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Зеркін А.С., посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення Тернівського районного суду міста Кривогу Рогу Дніпропетровської області від 05 грудня 2022 року змінити та збільшити розмір відшкодування моральної шкоди з 140 000 гривень до 300 000 гривень без утримання податку з доходу фізичних осіб.

Апеляційна скарга позивача обґрунтована тим, що при ухваленні оскаржуваного рішення судом першої інстанції не було враховано вимоги розумності та справедливості, при визначенні розміру моральної шкоди, завданої позивачу протиправною поведінкою відповідача внаслідок не додержання останнім тих гарантій, притаманних працівнику за місцем його трудової діяльності на виробництві ПрАТ «ПівнГЗК», що вказує на необхідність поновлення порушених прав працівника належним чином та в обсягах, які забезпечують таке поновлення хоча б частково. Стягнення моральної шкоди в сумі 140 000 гривень не є належним розміром сатисфакції працівника внаслідок ушкодження здоров`я, що призвело до втрати працездатності та неможливості продовження звичного укладу його життя. Посилається на обґрунтованість заявленої до стягнення позивачем суми моральної шкоди в розмірі 300 000 гривень без урахування ПДФО.

В апеляційній скарзі відповідач ПрАТ «ПівнГЗК», посилаючись на те, що рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам законності і обґрунтованості судового рішення, сума відшкодування моральної шкоди, стягнута на користь позивача, не відповідає принципам розумності, справедливості та виваженості, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що судом не враховано, що ОСОБА_1 , який усвідомлюючи ризик виникнення професійного захворювання, умисно тривалий час не повідомляв адміністрацію підприємства про необхідність переведення його на іншу менш шкідливу або менш важку працю у зв`язку з погіршенням стану здоров`я. Лише з факту встановлення позивачу професійного захворювання судом зроблено висновок, що розмір відшкодування має становити 140 000 гривень. Критеріїв такого підходу для обчислення суми відшкодування моральної шкоди суд в рішенні не навів.

Посилається, що стягнення 140 000 гривень в якості відшкодування моральної шкоди з ПрАТ «ПівнГЗК» є необґрунтованим та значно завищеним, що не відповідає засадам виваженості, розумності та справедливості.

Також посилається, що факт заподіяння моральних страждань позивачем не доведений.

Вказує, що через зазначене судом формулювання про стягнення моральної шкоди без утримання податку з доходів фізичних осіб та обов`язкових платежів, відповідач позбавлений можливості виконати функцію податкового агента. При винесенні рішення суд мав зазначити про утримання податку на доходи фізичних осіб, а також військового збору від суми, що належить до стягнення.

В судове засідання апеляційного суду учасники судового розгляду не з`явились, повідомлялись про час та місце розгляду справи.

Адвокат Зеркін А.С., який діє в інтересах позивача ОСОБА_1 , подав заяву з проханням розглянути справу без участі позивача та його представника.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Зеркін А.С., підлягає частковому задоволенню, а апеляційна скарга ПрАТ «ПінГЗК» підлягає залишенню без задоволення за наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно ч. 3 ст. 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно ч. 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно з ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає вказаним вимогам закону.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що з 03 вересня 1981 року ОСОБА_1 прийнятий на роботу в гірничо-транспортний цех Першотравневого рудоуправління (Ордена Леніна ПІівнічний ГЗК ім. Комсомолу України) слюсарем з ремонту гірничого обладнання кар`єрної поверхні 2 розряду; 30 квітня 1982 звільнений у зв`язку із призовом до Радянської Армії; 12 вересня 1984 року прийнятий на роботу в гірничо-транспортний цех Ганнівського рудоуправління (Ордена Леніна Північний ГЗК ім. Комсомолу України) слюсарем з ремонту гірничого обладнання кар`єрної поверхні 3 розряду; 14 листопада 1988 року переведений в гірничо-транспортному цеху Ганнівського рудоуправління слюсарем черговим та по ремонту обладнання кар`єрної поверхні 5 розряду; 12 квітня 1989 року переведений в гірничо-транспортному цеху Ганнівського рудоуправління машиністом бульдозера з потужністю двигуна 340 к.с. у кар`єрі 6 розряду; 14 грудня 1989 року переведений в гірничо-транспортному цеху Ганнівського рудоуправління машиністом бульдозера з потужністю двигуна 520 к.с. в кар`єрі; 12 жовтня 1992 року переведений в цех внутрішньо-кар`єрного транспорту Ганнівського рудоуправління машиністом бульдозера з потужністю двигуна 520 к.с. з повним робочим днем у кар`єрі; Наказом від 31 жовтня 1996 року Північний державний гірничо-збагачувальний комбінат змінив назву на ВАТ «Північний ГЗК»; 01 .0ерпня 1997 переведений в Ганнівському кар`єрі машиністом бульдозера з потужністю двигуна 520 к.с. з повним робочим днем у кар`єрі, з повним пільговим пенсійним забезпеченням за Списком №1; 10 грудня 1997 року переведений в цех внутрішньо-кар`єрного транспорту гірничого управління машиністом бульдозера з потужністю двигуна більше 380 к.с. у кар`єрі з повним робочим днем у кар`єрі дільниці дорожньо-будівельної техніки Ганнівського кар`єру; 09.03.1998 підтверджено право на пільгове пенсійне забезпечення за Списком №1; 01 грудня 1999 року у зв`язку з реорганізацією структури управління переведено до Ганнівського кар`єру машиністом бульдозера в кар`єрі з повним робочим днем у кар`єрі дільниці дорожньо-будівельної техніки з правом пільгового пенсійного забезпечення за Списком №1; 30 травня 2001 року за підсумками атестації робочих місць за умовами праці підтверджено право на пільгове пенсійне забезпечення за Списком №1; 26 вересня 2002 року переведено у Ганнівському кар`єрі машиністом бульдозера у кар`єрі та на відвалах без поділу на розряд виробничої дільниці дорожньо-будівельної техніки з правом пільгового пенсійного забезпечення за Списком №1; 07 липня 2010 року за підсумками чергової атестації робочих місць підтверджено право на пільгове пенсійне забезпечення за Списком №1; 04 квітня 2011 року ВАТ «Північний ГЗК» перейменовано на ПАТ «Північний ГЗК»; 03 червня 2015 року переведено до гірничотранспортного цеху №2 машиністом бульдозера у кар`єрі та на відвалах виробничої дільниці дорожньо-будівельної техніки № 90; 24 червня 2015 року за підсумками чергової атестації робочих місць за умовами праці по даній професії підтверджено право на пільгове пенсійне забезпечення за Списком №1; 05 травня 2016 року ПАТ «Північний ГЗК» перейменовано на ПрАТ «Північний ГЗК»; 24 червня 2020 за підсумками чергової атестації робочих місць за умовами праці по даній професії підтверджено право на пільгове пенсійне забезпечення за Списком №1; 19 жовтня 2020 року звільнений за власним бажанням, у зв`язку із виходом на пенсію, що підтверджується копією трудової книжки. (а.с.5-7)

Згідно Акту розслідування хронічного професійного захворювання (отруєння) від 25 липня 2022 року ОСОБА_1 встановлено хронічне професійне захворювання - вібраційна хвороба другої стадії від дії загальної вібрації з церебрально-периферичним ангіодистонічним синдромом та частими акроангіоспазмами, ускладненим гіпертонічною хворобою другої стадії, ст. 2 гіпертензивне серце, СН 0 ст., ризик 2, у поєднанні з полірадикулонейропатією на шийному (С6, С7) та попереково-крижовому (L5, S1) рівнях з вираженими статико-динамічними порушеннями і стійким больовим синдромом, нейродистрофією у вигляді двобічного плечолопаткового періартрозу (ПФ другого ступеня), деформуючого остеоартрозу у поєднанні з періартрозом ліктьових (ПФ першого-другого ступеня) та колінних (ПФ другого ступеня) суглобів, трофічними порушеннями на кистях. Код Т75.2. (а.с.11-13)

Позивачу вперше встановлена ІІІ група інвалідності з 03 жовтня 2022 року та 60% втрати професійної працездатності безстроково, із яких: 60% - вібраційна хвороба, згідно висновку МСЕК від 13 жовтня 2022 року, де також зазначено, що позивач потребує санаторно-курортного лікування, медикаментозне лікування, забезпечення виробами медичного призначення. (а.с.14,15)

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції керувався вимогами статей 153, 237-1 КЗпП України та виходив з обов`язку відповідача відшкодувати позивачу моральну шкоду, завдану у зв`язку з отриманими ним на виробництві професійними захворюваннями.

Визначаючи розмір моральної шкоди в сумі 140 000 гривень, суд першої інстанції виходив з меж позовних вимог та доводів позовної заяви, тяжкості наслідків, які настали у здоров`ї позивача, незворотності змін його здоров`я, відсутності наявності динаміки покращення стану позивача, наявності фізичних та душевних страждань, їх тривалість, істотність вимушених змін у способі життя позивача, які викликані втратою працездатності у 60%, ІІІ групу інвалідності, необхідність додаткових зусиль для організації свого життя, неможливість відновлення попереднього стану.

Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Частиною першої ст. 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У пункті 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

З акту розслідування професійного захворювання від 25 липня 2022 року (а.с. 11-13) вбачається, що причиною професійного захворювання позивача є тривалий стаж роботи в важких та шкідливих умовах праці в параметрах, що перевищували гранично допустимі.

Таким чином, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що професійне захворювання позивача, яке завдає йому фізичного болю та душевних страждань, виникло, з вини ПрАТ «ПівнГЗК», яким було допущено перевищення гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища та трудового процесу.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що позивач своєчасно не повідомив про погіршення стану його здоров`я та продовжував працювати тривалий час, не знімають з відповідача обов`язку відповідати за шкоду, завдану позивачу у зв`язку з перевищенням гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища та трудового процесу у період його роботи на ПрАТ «ПівнГЗК».

При цьому, доводи апеляційної скарги відповідача про обов`язок працівника дбати про своє здоров`я, не знімають з відповідача обов`язку виконати вимоги ч. 2 ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України «Про охорону праці», якими передбачений обов`язок власника або уповноваженого ним органу створити на робочому місці умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці й нести відповідальність в законом вставленому порядку за їх невиконання.

Спростовуються й доводи відповідача щодо відсутності підстав відшкодування ОСОБА_1 моральної шкоди, оскільки, факт заподіяння такої шкоди у зв`язку з отриманими ним професійними захворюваннями встановлений в судовому засіданні. Так, позивач час від часу змушений проходити амбулаторний та стаціонарний курси лікування, переносить фізичні страждання, позбавлений нормальних життєвих зв`язків, що вимагає додаткових зусиль для організації його життя.

Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди)» з наступними змінами, факт заподіяння моральної шкоди пов`язують не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зв`язків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя.

Як зазначено в п. 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року по справі № 1-9/2004 ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, спричинюють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності.

Суд, на підставі медичних документів про лікування позивача у зв`язку з отриманим професійним захворюванням, правильно визнав, що позивачу була заподіяна моральна шкода, так як порушено та порушуються його нормальні життєві зв`язки, він позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання. Лікарями виявлений відсутній стабілізаційний процес у його здоров`ї, що підтверджується чисельними виписними епікризами, що містяться в матеріалах справи, внаслідок чого переносить моральні страждання.

Зазначений висновок суду першої інстанції є обґрунтованим, відповідає вимогам діючого законодавства, обставинам справи та узгоджується з роз`ясненнями, наданими Пленумом Верховного Суду України в п. 13 Постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 з подальшими змінами та доповненнями.

Виходячи із наведених вище обставин, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що позивачу ОСОБА_1 заподіяно моральну шкоду і він має право на її відшкодування.

Таким чином, судом першої інстанції вірно встановлено порушення ПрАТ «ПівнГЗК» норм трудового законодавства, що призвело до виникнення у позивача професійного захворювання, а тому саме на роботодавця покладається обов`язок з відшкодування завданої моральної шкоди.

Суд першої інстанції при постановленні рішення встановив обставини справи, дав їм належну оцінку і відповідно до норм процесуального та матеріального закону обґрунтовано дійшов висновку, що позивачу заподіяна моральна шкода під час його роботи на підприємстві відповідача, у шкідливих умовах, що стало причиною його професійного захворювання, яке потягло за собою втрату працездатності та необхідності подальшого тривалого лікування у медичних закладах.

Доводи апеляційної скарги відповідача ПрАТ «ПівнГЗК» про те, що судом першої інстанції не було враховано при винесенні судового рішення положення Закону України від 16 січня 2020 року № 466-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві» (далі Закон № 466), яким внесено зміни до п.п.164.2.14 а статті 164 Податкового кодексу України щодо оподаткування податком на доходи фізичних осіб сум відшкодування моральної шкоди (норма набрала чинності з 23 травня 2020 року), колегія суддів не бере до уваги, з огляду на наступне.

Чинним податковим законодавством передбачено, що суми відшкодування немайнової (моральної) шкоди, стягнуті на підставі судового рішення, включаються до оподаткованого доходу платника податку, відповідно підлягають оподаткування, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику внаслідок заподіяння йому шкоди життю та здоров`ю.

Як вбачається з матеріалів справи, в даному випадку мова йде про суми відшкодування збитків, завданих платнику податків внаслідок заподіяння йому шкоди життю та здоров`ю, отже вищевказані зміни не поширюються на оподаткування сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику внаслідок заподіяння йому шкоди життю та здоров`ю.

Разом з тим, колегія суддів апеляційного суду погоджується з доводами апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 щодо необґрунтованого розміру моральної шкоди, визначеного судом до стягнення з відповідача на користь позивача та вважає, що він визначений без повного урахування роз`яснень п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року (з подальшими змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до якого розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин.

Так, встановлено, що у зв`язку з професійним захворюванням позивачу заподіяно моральну шкоду, яка полягає в тому, що він втратив професійну працездатність у загальному розмірі 60% та встановлено ІІІ групу інвалідності. Після втрати працездатності, у позивача змінилися умови життя, він періодично проходить лікування, незважаючи на постійні курси лікування покращення в стані здоров`я не спостерігається.

Виходячи з цих обставин, колегія суддів апеляційного суду беручи до уваги характер і тривалість фізичних і моральних страждань позивача, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, внаслідок отриманого професійного захворювання, тривалості праці позивача в шкідливих умовах, що перевищували нормативи, на ПрАТ «ПівнГЗК», що потягло втрату працездатності, розмір втрати професійної працездатності та встановлення ІІІ групи інвалідності, вважає за необхідне змінити рішення суду в частині визначеного судом розміру моральної шкоди і збільшити її з 140 000 гривень до 240 000 гривень.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У зв`язку з чим, колегія суддів змінює рішення суду першої інстанції в частині розміру судового збору, стягнутого з ПрАТ «ПівнГЗК» на користь держави та збільшує цей розмірі з 1 400 гривень до 2 400 гривень, тобто до одного відсотка від стягнутого розміру моральної шкоди.

Крім того, з відповідача ПрАТ «ПівнГЗК» на користь держави, підлягає стягненню судовий збір в сумі 1 500 гривень за подання позивачем апеляційної скарги пропорційно задоволеним вимогам ((1 600 х 150%) х 62,5%).

В іншій частині рішення суду відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Зеркін Артур Сергійович, задовольнити частково.

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» залишити без задоволення.

Рішення Тернівського районного суду міста Кривого Рогу від 05 грудня 2022 року змінити, збільшивши розмір моральної шкоди, стягнутої з Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_1 з 140 000 гривень до 240 000 гривень.

Рішення Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05 грудня 2022 року в частині визначення розміру судових витрат, стягнутих з Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь держави, змінити, збільшивши цей розмір з 1 400 гривень до 2 400 гривень.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь держави за подання апеляційної скарги позивачем судовий збір в сумі 1 500 гривень.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Судді:

Повний текст постанови складено 29 березня 2023 року.

Головуючий О.І. Корчиста