Постанова

Іменем України

28 березня 2023 року

м. Київ

справа № 1313/787/2012

провадження № 61-524св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Миколаївська державна нотаріальна контора Львівської області,

особа, яка подала апеляційну та касаційну скарги - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Львівського апеляційного суду від 22 листопада 2022 року в складі колегії суддів: Бойко С. М., Копняк С. М., Ніткевича А. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2012 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Миколаївської державної нотаріальної контори Львівської області про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини.

В обґрунтування позову вказав, що він є спадкоємцем за заповітом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 його матері ОСОБА_3 , у тому числі щодо житлового будинку на АДРЕСА_1 . Вважаючи, що прийняв спадщину шляхом фактичного вступу у володіння належним матері майном, він не звернувся у передбачений законом строк до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. Вирішивши оформити спадкове майно, він звернувся до нотаріуса із вказаною заявою, проте отримав відмову у вчиненні нотаріальних дій, мотивовану пропуском ним шестимісячного строку для прийняття спадщини.

Вказуючи про поважність причин пропуску ним зазначеного строку, позивач на підставі статті 1272 ЦК України просив суд визначити йому додатковий строк для прийняття спадщини після смерті матері.

Короткий зміст ухвалених у справі судових рішень

Рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 04 квітня 2012 року в складі судді Березюка Г. М. позов ОСОБА_1 задоволено. Встановлено ОСОБА_1 додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини до 04 липня 2012 року.

Установивши, що позивач є спадкоємцем після смерті його матері ОСОБА_3 , з поважних причин не звернувся до нотаріуса у передбачений законом шестимісячний строк для прийняття спадщини, суд дійшов висновку про встановлення йому додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини.

ОСОБА_2 як особа, що не брала участі у справі, подала апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції. В обґрунтування скарги вказувала, що оскаржуваним судовим рішенням вирішено питання про її права та обов`язки як спадкоємця першої черги за законом після смерті її матері ОСОБА_3 .

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 10 серпня 2021 року відкрито апеляційне провадження за апеляційної скаргою ОСОБА_2 .

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 22 листопада 2022 рокуапеляційне провадженняу справі закрито на підставіпункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України.

Закриваючи апеляційне провадження, суд виходив з того, що ОСОБА_2 не прийняла спадщину після смерті своєї матері, тому судовим рішенням, яким ОСОБА_1 визначено додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини після смерті його матері ОСОБА_3 , питання про права, свободи чи обов`язки заявника не вирішувалось.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У січні 2023 року ОСОБА_2 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Львівського апеляційного суду від 22 листопада 2022 року, з урахуванням уточнень просила її скасувати та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Підставою касаційного оскарження вказаного судового рішення заявник зазначає порушення судом апеляційної інстанції положень статей 1261, 1272, 1280 ЦК України та статті 263 ЦПК України, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення про закриття апеляційного провадження у справі

Касаційна скарга мотивована тим, що у висновках судів попередніх інстанцій наявні істотні розбіжності щодо однієї і тієї обставини, яка у свою чергу має суттєве значення для встановлення усіх обставин справи та відповідно правильного її вирішення, а саме обставини щодо наявності чи відсутності заповіту, складеного ОСОБА_3 .

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 24 лютого 2023 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Батьками позивача ОСОБА_1 є: ОСОБА_4 (батько), який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_3 (мати), що померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

ОСОБА_2 (дошлюбне прізвище ОСОБА_5 ) є дочкою ОСОБА_3 .

Згідно із свідоцтвом про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_1 від 12 березня 2004 року ОСОБА_3 належав на праві власності житловий будинок на АДРЕСА_1 .

23 грудня 2005 року ОСОБА_3 склала заповіт, згідно з яким усе належне їй майно заповіла сину ОСОБА_1 (а. с. 7).

Останнім зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_3 на момент її смерті був житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , у якому також зареєстровано місце проживання позивача (а. с. 87).

У шестимісячний строк з дня відкриття спадщини після смерті матері ОСОБА_2 не зверталась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, на момент смерті матері разом із нею постійно не проживала. Зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_2 є: АДРЕСА_2 .

Позиція Верховного Суду

За положеннями пункту 3 частини першої та частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження ухвал суду апеляційної інстанції є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Закриваючи апеляційне провадження, суд виходив з того, що ОСОБА_2 не прийняла спадщини після смерті матері, тому судовим рішенням про визначення ОСОБА_1 додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини не вирішувалось питання про права, свободи чи обов`язки заявника.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду апеляційної інстанції, з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 17, частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Судове рішення, оскаржуване не залученою особою, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є скаржник, або міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах.

Рішення є таким, що прийняте про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов`язки таких осіб. В такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права. Будь-який інший правовий зв`язок між скаржником і сторонами спору не може братися до уваги.

Пунктом 3 частини першої статті 362 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

Чинне цивільне законодавство передбачає, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України). Якщо фізична особа склала заповіт, таким чином розпорядившись своєю власністю на випадок смерті, і не скасувала його, то у разі її смерті спадкування здійснюється за заповітом, який є останньою волею спадкодавця.

Відповідно до частини першої та другої статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

З матеріалів справи вбачається, що 23 грудня 2005 року ОСОБА_3 склала заповіт, згідно з яким усе належне їй майно заповіла позивачу ОСОБА_1 (а. с. 7). Чинність вказаного заповіту не спростована.

ОСОБА_2 не брала участі у цій справі, але вважала, що судове рішення про визнання ОСОБА_1 додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини після смерті його матері ОСОБА_3 має бути скасоване, оскільки за її відсутності вирішено питання про спадкоємців першої черги за законом після смерті її матері ОСОБА_3 .

Відповідно до частини першої статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Згідно із частиною першою статті 1272 ЦК України якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.

На підставі наданих сторонами доказів судами установлено, що ОСОБА_2 є дочкою спадкодавця ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , однак у шестимісячний строк з дня відкриття спадщини заяви до нотаріуса про прийняття спадщини після смерті матері не подавала і на момент смерті матері разом з нею постійно не проживала, тому вважається такою, що не прийняла спадщину після смерті матері.

Даних про те, що ОСОБА_2 має право на обов'язкову частку у спадщині позивача за заповітом на підставі статті 1241 ЦК України матеріали справи не містять.

Установивши, що ОСОБА_2 не прийняла спадщини після смерті матері, оскаржуване судове рішення про визначення ОСОБА_1 додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_3 ні в мотивувальній, ні в резолютивній частинах не містить суджень про права та обов`язки заявника, суд апеляційної інстанції дійшов вірного висновку що оскаржуване судове рішення безпосередньо не стосується прав, інтересів чи обов`язків ОСОБА_2 .

Зазначені ОСОБА_2 у касаційній скарзі аргументи про те, що у судових рішеннях попередніх інстанцій існують розбіжності щодо складання заповіту на ім`я ОСОБА_1 чи його відсутності, не дають підстав для висновку, що оскаржене судове рішення постановлено без додержанням норм процесуального права, зводяться до незгоди з висновками суду та її власного тлумачення норм спадкового законодавства.

Доводи касаційної скарги про те, що ОСОБА_2 має процесуальну можливість реалізувати своє право на прийняття спадщини не спростовують правильні висновки суду про відсутність порушеного права чи інтересу ОСОБА_2 , оскільки оскаржуваним судовим рішенням не вирішувалось питання про визначення їй додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини.

З огляду на зазначене та врахувавши, що ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу у справі, у якій вона не брала участі, на судове рішення, яким не вирішувалось питання про її права, інтереси чи обов`язки, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про закриття апеляційного провадження на підставі пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України.

Таким чином, доводи касаційної скарги про порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права є необґрунтованими.

Інші доводи касаційної скарги були предметом розгляду суду та додаткового правового аналізу не потребують, на законність оскаржуваного судового рішення не впливають, а зводяться до незгоди заявника із висновками суду, а також спростовуються встановленими вище обставинами справи.

Із урахуванням того, що інші доводи касаційної скарги є ідентичними доводам заявника, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, з повним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, відповідністю висновків суду обставинам справи, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а ухвалу Львівського апеляційного суду від 22 листопада 2022 року - без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

С. Ф. Хопта