ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

28 березня 2023 року

м. Харків

справа № 639/8134/21

провадження № 22-ц/818/536/23

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.

суддів: Пилипчук Н.П., Тичкова О.Ю.,

за участю секретаря: Сізонової О.О.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

відповідач Фізична особа підприємець ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Фізичної особи підприємця - ОСОБА_2 про стягнення заробітку за час вимушеного прогулу та зобов`язання вчинити певні дії,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 01 грудня 2022 року, постановлене суддею Барковою Н.В.,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, в якому з урахуванням уточнень просив стягнути з відповідача компенсацію за вимушений прогул через несвоєчасне повернення трудової книжки з дня звільнення 27.12.2020 року по день постановлення рішення суду; повернути трудову книжку; стягнути судові витрати. Також просив поновити строк для звернення до суду із даним позовом.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 01 грудня 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; вказує, що судом належним чином не з`ясовано чи дійсно відповідач повернув трудову книжку. Суд невірно застосував положення ч.4 ст. 235 КЗпП України, оскільки вона не стосується порушеного питання у позові. Суд необґрунтовано відмовив у поновленні строку для звернення до суду, не надав оцінки доводам заяви та доказам.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що в день звільнення позивача він був на роботі і з ним проведено всі необхідні розрахунки. Між тим позивачем не доведено належними доказами як факт зберігання його трудової книжки в ФОП ОСОБА_2 , так і факт невидачі йому трудової книжки з вини відповідача. Взагалі на день звернення позивача до суду КЗпПУ не передбачав відповідальність роботодавця у вигляді стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки. При цьому суд вважав, що позивачем суттєво пропущений тримісячний строк звернення до суду, з вимогою про повернення трудової книжки і стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки і не знайшов підстав для поновлення такого строку, зважаючи, на те, що лікування на стаціонарі позивача відбувалось вже після спливу тримісячного строку після його звільнення, а юридична необізнаність взагалі не може бути розцінена судом як поважна причина.

Проте такі висновки суду першої інстанції не відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судом встановлено, що на підставі наказу №3 від 20.01.2020 року ОСОБА_1 з 21.01.2020 року був прийнятий на посаду завідуючого господарства з окладом 4 840,00 грн. на місяць (а.с.42).

В матеріалах справах міститься заява ОСОБА_1 від 27.12.2020 року про звільнення його за власним бажанням (а.с. 8), та заява від 27.12.2012 року про звільнення його в зв`язку із його бажанням розірвати відносини із роботодавцем (а.с.40)

На підставі наказу про звільнення №20 від 14.12.2020 року ОСОБА_1 було звільнено 14.12.2020 року за угодою сторін (ст. 36 п.1 КЗпПУ) (а.с.41).

Підстави звільнення та наказ позивачем не оскаржується.

Як на підставу позовних вимог, ОСОБА_1 посилався на те, що йому своєчасно не було повернуто в день звільнення трудову книжку, в зв`язку з чим він вимушений був звернутися до суду, та просив в зв`язку з цим стягнути йому середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно з п.1 ст.36 КЗпПУ однією з підстав припинення трудового договору є угода сторін.

Відповідно до частини 1 статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

З матеріалів справи убачається, що 04.03.2021 року позивач направив на адресу ФОП ОСОБА_2 заяву про повернення трудової книжки. Лист відповідачем не отриманий (а.с.75,76)

05.11.2021 року ОСОБА_1 направив ФОП ОСОБА_2 лист, в якому повідомив, що у зв`язку з систематичним порушенням норм трудового права він був вимушений звільнитися за власним бажанням, про що написав заяву 27.12.2020 року, однак до даного часу йому не видали трудову книжку. Вимагав повернути йому трудову книжку, направивши її поштою за адресою: АДРЕСА_1 . Додаток: копі заяви про звільнення (а.с.7,8). Лист із вимогою направлявся на адресу відповідача поштою, однак останнім не отриманий (а.с.9,10).

Згідно зі статтею 47 КЗпП України (в редакції на час спірних правовідносин) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.

Відповідно до пунктів 2.4, 2.5 Інструкції № 58 записи в трудову книжку при звільненні вносяться власником або уповноваженим ним органом після видачі наказу; з кожним записом, який вноситься до трудової книжки на підставі наказу про звільнення, власник зобов`язаний ознайомити працівника під розписку в особовій картці, а відповідно до пункту 4 цієї Інструкції власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення.

Згідно з пунктами 4.1, 4.2 Інструкції № 58 при затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки. Про новий день звільнення видається наказ і вноситься запис до трудової книжки працівника. Раніше внесений запис про день звільнення визнається недійсним. Якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки.

У постанові Верховного Суду від 14 липня 2021 року у справі № 569/6979/20 (провадження № 61-429св21) вказано, що за змістом зазначеної норми (частини 5 статті 235 КЗпП України) закону середній заробіток у зв`язку із затримкою видачі трудової книжки виплачується працівникові, якщо така затримка призвела до вимушеного прогулу працівника, тобто затримка видачі трудової книжки перешкодила його працевлаштуванню. Отже, для застосування цієї норми права необхідно наявність таких умов: затримка у видачі трудової книжки; вина власника або уповноваженого ним органу; вимушений прогул, викликаний затримкою видачі трудової книжки.

ОСОБА_1 було звільнено 14.12.2020 року на підставі наказу про звільнення №20 від 14.12.2020 року за угодою сторін (ст. 36 п.1 КЗпПУ) (а.с.41).

Реалізація передбаченого статтею 47 КЗпП України (в редакції на час спірних правовідносин) права працівника отримати трудову книжку та копію наказу про звільнення кореспондується не лише з обов`язком роботодавця видати вказані документи, а й із добросовісною поведінкою самого працівника, який за наявності відповідної пропозиції роботодавця та фактичної можливості отримати ці документи, не ухиляється від їх отримання.

Вказане узгоджується із висновками Верховного Суду в постанові від 03 листопада 2021 року у справі № 387/326/20.

Згідно ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

В матеріалах справи відсутні докази видачі (повернення) ОСОБА_1 трудової книжки. Також відсутні докази ухилення від отримання трудової книжки.

Посилання відповідача, у своєму відзиві на позовну заяву, про отримання ОСОБА_1 трудової книжки у день звільнення жодним чином не підтверджується.

Крім того, судова колегія звертає увагу на те, що ОСОБА_1 неодноразово звертався до ФОП ОСОБА_2 з письмовою вимогою про повернення трудової книжки. Проте даних про видачу ОСОБА_1 трудової книжки матеріали справи не містять.

Відповідно до частини 5 статті 235 КЗпП України у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

З наведеної норми вбачається, що стягнення середнього заробітку в порядку ст. 235 КЗпП України безпосередньо пов`язується з винною поведінкою роботодавця, яка призвела до безпідставної затримки видачі трудової книжки звільненому працівнику.

Таким чином, з огляду на положення ст. 77 ЦПК України при розгляді даної справи предметом доказування позивачем є обставини про наявність вини в діях роботодавця, внаслідок яких він як звільнений працівник своєчасно не отримав свою трудову книжку, шо позбавило його можливості реалізувати своє право на працю.

Оскільки докази повернення трудової книжки відповідачу відсутні, та роботодавцем у відповідності до норм трудового законодавства, не було дотримано процедуру повернення трудової книжки, то є всі підстави для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з дня звільнення 14.12.2020 по 28.03.2023 (дата постановлення рішення).

Даних про працевлаштування позивача у вказаний період матеріали справи не містять.

Водночас структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Крім того, на підставі статті 2 Закону України «Про оплату праці» структуру заробітної плати можна визначити, беручи до уваги положення Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року № 5 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 27 січня 2004 року за № 114/8713 (далі - Інструкція № 114/8713), розробленої відповідно до Закону України від 17 вересня 1992 року № 2614-XII «Про державну статистику» та Закону України «Про оплату праці» з урахуванням міжнародних рекомендацій у системі статистики оплати праці й стандартів Системи національних рахунків (за змістом преамбули цієї Інструкції).

Відповідно до пункту 1.3 Інструкції № 114/8713 для оцінки розміру заробітної плати найманих працівників застосовується показник фонду оплати праці. До фонду оплати праці включаються нарахування найманим працівникам у грошовій та натуральній формі (оцінені в грошовому вираженні) за відпрацьований та невідпрацьований час, який підлягає оплаті, або за виконану роботу незалежно від джерела фінансування цих виплат. Фонд оплати праці складається з: фонду основної заробітної плати; фонду додаткової заробітної плати; інших заохочувальних та компенсаційних виплат.

При цьому інші виплати, що не належать до фонду оплати праці, встановлені в розділі 3 Інструкції № 114/8713, згідно з пунктом 3.9 якого до них відносяться суми, нараховані працівникам за час затримки розрахунку при звільненні.

З наведених норм чинного законодавства вбачається, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою (зокрема, компенсацією працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати) в розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати. Окрім того, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні має разовий характер (див. постанови Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16, провадження № 12-301гс18, від 11 лютого 2019 року у справі № 2609/11956/12-ц, провадження № 61-43353св18, від 05 червня 2019 року у справі № 694/215/16-ц, провадження № 61-37406св18).

Середній заробіток працівника визначається за правилами, передбаченими Порядком № 100.

Пунктом 2 Порядку № 100 передбачено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати (пункт 5 Порядку № 100).

За змістом пункту 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадиться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Пунктом 10 Порядку № 100, який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, встановлено, що увипадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення. На госпрозрахункових підприємствах і в організаціях коригування заробітної плати та інших виплат провадиться з урахуванням їх фінансових можливостей. Виходячи з відкоригованої таким чином заробітної плати у розрахунковому періоді, за встановленим у пунктах 6, 7 і 8 розділу IV порядком визначається середньоденний (годинний) заробіток. У випадках, коли підвищення тарифних ставок і окладів відбулось у періоді, протягом якого за працівником зберігався середній заробіток, за цим заробітком здійснюються нарахування тільки в частині, що стосується днів збереження середньої заробітної плати з дня підвищення тарифних ставок (окладів). У разі зміни тарифної ставки (посадового окладу) працівникові у зв`язку з присвоєнням вищого розряду, переведенням на іншу вищеоплачувану роботу (посаду) тощо таке коригування середньої заробітної плати не провадиться. Працівникам бюджетних установ і організацій, яким відповідно до законів України щомісячно перераховуються посадові оклади (ставки) до рівня не нижчого середньої (подвійної) заробітної плати в промисловості (народному господарстві), розрахунки виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати, можуть провадитися, якщо не передбачено у колективному договорі, виходячи з посадового окладу (ставки) того місяця, в якому відбулася подія, пов`язана з відповідними виплатами, з урахуванням постійних доплат і надбавок.

Згідно довідки за формою ОК-5 ПФУ позивач працював в ФОП ОСОБА_2 з січня по грудень 2020 року і отримав, зокрема, за жовтень (31 день) - 5060 грн., за листопад (30 днів) - 5060, 00 грн., за грудень (13 днів) - 2178, 00 грн. (а.с.5).

За розрахунками позивача, наведеними в позові, його середньоденна заробітна плата становить 389, 20 грн., а за 12 місяців складає 60720, 00 грн.(а.с.22).

Таким чином, загальна сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 14 грудня 2020 року по 28 березня 2023 року включно становить:

2020 рік з 15.12.20 по 31.12.2020 12 робочіх днів;

2021 рік 250 робочіх днів;

2022 рік 249 робочіх днів;

2023 рік з 01.01.2023 по 28.03.2023- 54 робочі дні.

(389,20 грн х 565 робочих днів) 219898,00 грн без урахування податків та зборів.

Податки і збори із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення, та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу зменшується на суму податків і зборів (постанова Верховного Суду від 18.07.2018 року у справі № 359/10023/16-ц).

Посилання представника відповідача щодо пропуску строку звернення за захистом порушеного права в частині затримки видачі трудової книжки та виплати середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки (за час вимушеного прогулу) не відповідає висновкам, викладеним в рішенні Конституційного суду України від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 згідно до якого для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Також, початком перебігу тримісячного строку для звернення особи до суду з позовом про видачу трудової книжки та стягнення грошової компенсації за затримку видачі трудової книжки слід вважати дату фактичної видачі трудової книжки, або день, коли працівник відмовився від її отримання.

Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутись з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного в місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Оскільки ОСОБА_1 на момент звернення з даним позовом до суду трудову книжку не отримав, суд вважає, що позивачем не пропущено строк позовної давності при зверненні до суду.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Відповідно до ч.1ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При зверненні до суду із позовом сплатив судовий збір у сумі 1816,00 грн (а.с.20), за подання апеляційної скарги ухвалою Харківського апеляційного суду від 02 березня 2023 року ОСОБА_1 був звільнений від сплати судового збору. Таким чином з ФОП ОСОБА_2 підлягає стягненню 1816,00 грн. за подання позовної заяви на користь позивача та 2724,00 грн за подання апеляційної скарги на користь Держави.

Відповідно до п.п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 01 грудня 2022 року скасувати та ухвалити нове.

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Стягнути з Фізичної особи підприємця ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 219898,00 грн з наступним відрахуванням (утриманням) при виплаті податків, обов`язкових платежів та зборів, передбачених законодавством України.

Зобов`язати Фізичну особу підприємця ОСОБА_2 повернути ОСОБА_1 трудову книжку.

Стягнути з Фізичної особи підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання позовної заяви у сумі 1816,00 грн.

Стягнути з Фізичної особи підприємця ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір у розмірі 2724,00 грн.

Постанову в частині стягнення середнього заробітку в розмірі місячного заробітку за час вимушеного прогулу допустити до негайного виконання.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: Н.П. Пилипчук

О.Ю. Тичкова

Повне судове рішення виготовлено 29.03.2023 року.