Постанова

Іменем України

28 березня 2023 року

м. Київ

справа № 754/11617/21

провадження № 61-2657св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: акціонерне товариство «Альфа-Банк», ОСОБА_2 ,

треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кравченко Ірина Сергіївна, ОСОБА_3 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 22 вересня 2022 року в складі судді Панченко О. М. та постанову Київського апеляційного суду від 07 лютого 2023 року в складі колегії суддів: Борисової О. В., Левенця Б. Б., Ратнікової В. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до акціонерного товариства «Альфа-Банк» (далі - АТ «Альфа-Банк», банк), ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кравченко І. С., ОСОБА_3 , про визнання договору іпотеки недійсним.

В обґрунтування позову вказала, щоз постанови слідчого поліції від 28 листопада 2019 року вона дізналася, що належна їй квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 06 лютого 2008 року перейшла у власність її сину ОСОБА_2 .

Крім того, вказане нерухоме майно у той же день було передано ОСОБА_2 в іпотеку акціонерно-комерційному банку соціального розвитку «Укрсоцбанк» (далі - АКБ «Укрсоцбанк) на підставі нотаріально посвідченого договору іпотеки.

На її переконання станом на 06 лютого 2008 року у приватного нотаріуса були відсутні підстави для посвідчення вказаного договору іпотеки, оскільки державна реєстрації речового права ОСОБА_2 на спірну квартиру відбулась лише 11 грудня 2008 року, а тому розпоряджатися цим майном у лютому 2008 року він не мав права.

Зазначала, що сукупність протиправних дій, внаслідок яких належне їй житло перейшло у власність третьої особи ОСОБА_3 , зокрема посвідчення фіктивного договору купівлі-продажу задля подальшого посвідчення договору іпотеки, є введенням її в оману, порушує її конституційні права на власність та житло.

Враховуючи зазначене, позивач просила суд визнати вказаний договір іпотеки недійсним.

Короткий зміст ухвалених у справі судових рішень

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 22 вересня 2022 року, залишеними без змін постановою Київського апеляційного суду від 07 лютого 2023 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Скасовано заходи забезпечення позову, що були вжиті судом відповідно до ухвали суду від 21 вересня 2021 року. Знято арешт з двокімнатної квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Скасовано заборону будь-яким фізичним чи юридичним особам виселяти з квартири за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 , знімати її з реєстраційного обліку, вселяти інших осіб, а також іншим чином користуватися, володіти та розпоряджатися нею, в тому числі укладати договори оренди, користування, договори купівлі-продажу, дарування тощо з третіми особами, змінювати власника особового рахунку з ОСОБА_1 , зокрема в ПрАТ «ДТЕК КИЇВСЬКІ ЕЛЕКТРОМЕРЕЖІ», ПрАТ АК «Київводоканал», АТ «Укртелеком» та інших комунальних установах, в тому числі за заявою ОСОБА_3 .

Установивши, що позивач ОСОБА_1 не була стороною договору іпотеки від 06 грудня 2008 року, суди попередніх інстанцій дійшли висновку про недоведеність порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, саме на момент укладення оспорюваного договору іпотеки.

Відхиляючи доводи позивача про те, що спірне нерухоме майно, яке було передано в іпотеку, не належало на праві власності ОСОБА_4 , а тому розпоряджатися ним він не мав права, колегія суддів виходила із того, що згідно із нормами частини четвертої статті 334 ЦК України право власності спірну квартиру виникло у ОСОБА_2 з моменту державної реєстрації договору купівлі-продажу квартири - 06 лютого 2008 року, а не з моменту державної реєстрації речового права ОСОБА_2 - 11 грудня 2008 року.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У лютому 2023 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення судів попередніх інстанцій, у якій просить їх скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення її позовних вимог.

Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначає обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17 та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні (пункт 2 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга мотивована тим, що під час посвідчення оскаржуваного договору іпотеки нотаріус незаконно здійснила зміну порядку вчинення нотаріальних дій, а саме спочатку посвідчила договір купівлі-продажу спірного нерухомого майна, потім наклала заборону на його відчуження, а лише згодом зареєструвала договір іпотеки, що врешті решт призвело до настання у майбутньому негативних наслідків для позивача.

На переконання позивача одночасне укладення договорів купівлі-продажу та іпотеки свідчить про прихований характер передання її майна в іпотеку, а також неможливість бути визнаною стороною такого правочину.

За таких обставин заявник вказує на безпідставність висновків судів попередніх інстанцій щодо недоведеності порушення її прав.

Спірне нерухоме майно, яке було передано в іпотеку, на час укладення вказаного правочину не належало на праві власності ОСОБА_4 , а тому він не мав права розпоряджатися ним.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 02 березня 2023 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

19 листопада 2007 року Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна ОСОБА_1 була надана довідка-характеристика № 1293702 для відчуження нерухомого майна, а саме квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

06 лютого 2008 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Кравченко І. С., зареєстрований в реєстрі за № 566, відповідно до умов якого ОСОБА_1 (продавець) продала, а ОСОБА_2 (покупець) купив квартиру під АДРЕСА_2 .

06 лютого 2008 року між банком та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 013/062-К від, відповідно до умов якого останній отримав від банку кредит на суму 110 500 доларів США із встановленим строком повернення до 06 лютого 2030 року.

На забезпечення виконання зобов`язань за цим кредитним договором 06 лютого 2008 року між ОСОБА_2 та АКБ «Укрсоцбанк» укладений договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравченко І. С., зареєстрований в реєстрі за № 567, предметом якого є спірна квартира.

10 травня 2019 року відбулись електронні торги з продажу квартири АДРЕСА_2 , переможцем яких стала ОСОБА_3 .

Позиція Верховного Суду

Частиною другою статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Предметом цього спору є оскарження ОСОБА_1 договору іпотеки, укладеного 26 лютого 2008 року між ОСОБА_2 та АКБ «Укрсоцбанк».

Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

У Рішенні Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 ЦПК України (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається у ЦПК України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам.

Відповідно до частин першої та третьої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Отже, особа, яка не є стороною правочину, може заперечувати його дійсність лише в тому випадку, коли доведе, що оспорюваний правочин порушує її права або охоронювані законом інтереси.

Відповідно до приписів частин першої та третьої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).

Звертаючись до суду з позовом про визнання правочину недійсним, позивач має довести наявність порушення спірним правочином його прав та охоронюваних законом інтересів виходячи із заявлених підстав позову, а суд, вирішуючи питання про можливість спростування презумпції правомірності спірного правочину, має встановити не лише наявність підстав недійсності правочину, але й порушення прав позивача, визначити, яке саме право порушено, у чому полягає його порушення та чи відповідає порушене право заявленим підставам позову.

Отже, у справі, що переглядається, позивач зобов'язана була довести, що оспорюваним договором порушуються її певні права та інтереси, що є умовою надання судового захисту порушеному, невизнаному або оспорюваному праву особи.

Установивши, що позивач ОСОБА_1 не була стороною договору іпотеки від 06 грудня 2008 року, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про недоведеність порушення її суб`єктивного цивільного права або охоронюваного законом інтересу саме на момент укладення оспорюваного договору іпотеки.

При вирішенні спору у справі суди попередніх інстанцій правильно врахували, що позивач оспорює дійсність договору іпотеки з тих підстав, що зміна нотаріусом порядку вчинення нотаріальних дій мала своїм наслідком незаконне передання її сином як іпотекодавцем належного їй майна банку як іпотекодержателю та подальше його відчуження третій особі.

Оцінюючи ці доводи позивача, суди вірно врахували, що на момент передання ОСОБА_2 спірної квартири в іпотеку банку, ОСОБА_1 не була її власником, оскільки продала її ОСОБА_2 на підставі договору-купівлі-продажу від 06 лютого 20008 року, презумпція чинності якого не спростована.

Оцінюючи аргументи касаційної скарги про те, що спірне нерухоме майно, яке належало їй на праві приватної власності, передано в іпотеку її сином, який на момент відчуження не був та не міг бути його власником, Верховний Суд зазначає, що ці аргументи аналогічні її доводам, викладеним у позовній заяві та апеляційній скарзі, і суди попередніх інстанцій надали їм вірну правову оцінку.

Спірні правовідносини у справі виникли 06 лютого 2008 року (дата укладення позивачем договорів купівлі-продажу та іпотеки спірної квартири).

До 01 січня 2013 року право власності у набувача нерухомого майна за договором купівлі-продажу виникало за правилами частини четвертої статті 334 ЦК України - з моменту державної реєстрації такого договору як правочину.

Відтак особа, яка до 01 січня 2013 року придбала нерухоме майно за договором купівлі-продажу, державну реєстрацію якого було належним чином здійснено, стала власником такого нерухомого майна з моменту державної реєстрації відповідного договору купівлі-продажу незалежно від того, чи здійснила ця особа в подальшому державну реєстрацію свого права власності.

Саме такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 червня 2021 року (справа № 334/3161/17, провадження № 14-188цс 20), на яку вірно послався суд апеляційної інстанції при вирішенні спору у даній справі і підстав від відступлення від цього висновку колегія суддів не вбачає.

Установивши, що договір купівлі-продажу спірної квартири, укладений позивачем та її сином, пройшов державну реєстрацію у передбаченому законом порядку 06 лютого 2008 року, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що останній став власником спірної нерухомості саме з цього моменту, а не з моменту державної реєстрації речового права ОСОБА_2 - 11 грудня 2008 року як помилково вважає позивач, а тому підставно констатували його право на передання цього майна у іпотеку.

З огляду на вищезазначене Верховний Суд погоджується з вказаними висновками судів попередніх інстанцій та зазначає, що відсутність порушення прав та інтересів позивача у зв`язку з укладенням договору іпотеки із заявлених нею підстав є самостійною підставою для відмови в позові про визнання цього договору недійсним, що обумовлює відсутність необхідності надавати оцінку іншим доводам касаційної скарги.

Таким чином, доводи касаційної скарги про порушення судами норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими.

Інші доводи касаційної скарги були предметом розгляду судів та додаткового правового аналізу не потребують, на законність судових рішень не впливають, а зводяться до незгоди заявника із висновками судів, а також спростовуються встановленими вище обставинами справи.

Із урахуванням того, що інші доводи касаційної скарги є ідентичними доводам заявника, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, з повним з`ясуванням судами обставин, що мають значення для справи, відповідністю висновків судів обставинам справи, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Деснянського районного суду міста Києва від 22 вересня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 07 лютого 2023 року - без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

С. Ф. Хопта