ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

13 червня 2023 року

м. Харків

справа № 638/443/23

провадження № 22-ц/818/1025/23

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого: Пилипчук Н.П. ,

суддів: Маміної О.В., Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря судового засідання: Гармаш К.В.,

Учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

треті особи: Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Решетняк І.С., ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Решетняк І.С., ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дзержинського районного суду м. Харкова від 03 квітня 2023 року, постановлену суддею Подус Г.С., -

ВСТАНОВИВ:

У січні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вищевказаним позовом.

20 січня 2023 року позивачем подано заяву про забезпечення позову, в якій він просив накласти заборону відчуження на квартиру, що розташована за адресом: АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності відповідачу ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ).

Обґрунтовуючи свою заяву посилався на те, що в провадженні Дзержинського районного суду м. Харкова перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Решетняк І.С., ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу недійсним. Позовна заява подана у зв?язку з тим, що Позивач ОСОБА_1 та Відповідач ОСОБА_4 на вимогу третьої особи ОСОБА_3 уклали 24.03.2021 р. оскаржуваний договір на шкоду третіх осіб з метою зробити неможливим виконання рішення суду на їх користь, шляхом накладення стягнення на майно Позивача та стягнення заборгованості за договором позики, укладеним між Позивачем та третіми особами. Після підписання у нотаріуса оскаржуваного договору, Відповідач взагалі ніколи не опікувався квартирою та не заявляв будь-яких прав на неї, до тих пір поки рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 21.11.2022р. між Позивачем та третьою особою ОСОБА_3 не було розірвано шлюб. Після розірвання шлюбу третя особа ОСОБА_3 повідомила Позивачу, що він повинен буде виїхати з квартири за адресом: АДРЕСА_1 , оскільки квартира тепер йому не належить, оскільки у 2021 році була оформлена на її батька, а після розірвання шлюбу вони не є родичами. Подача заяви про розірвання шлюбу з боку третьої особи ОСОБА_3 з?явилась для Позивача несподіванкою. Дізнався він про те, що існує рішення про розірвання шлюбу від третьої особи ОСОБА_3 , так як участі у судових засіданнях не приймав. На дату подачі позову про визнання договору купівлі продажу квартири недійсним, це рішення оскаржено ним до Харківського апеляційного суду. Відповідач, після розірвання шлюбу між Позивачем та третьої особою ОСОБА_3 вчиняє дії направлені на уникнення спілкування з Позивачем та не бажає виконати раніш досягнуту між ними домовленість, про те, що в разі звернення Позивача до нього з проханням переоформити право власності на квартиру він відразу, без будь-яких заперечень з?явиться до нотаріуса та вчинить всі необхідні дії щодо повернення Позивачу права власності на квартиру, що розташована за адресом: АДРЕСА_1 . На підтвердження того, що спірна квартира може бути продана позивач надав до суду скріншоти переписок, та вказує, що існує реальна загроза невиконання чи ускладнення виконання можливого рішення суду в разі задоволення його позову про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним та невжиття заходів забезпечення позову може істотно утруднити чи унеможливити виконання рішення суду.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 03 квітня 2023 року заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову - залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та постановити нову, якою задовольнити заяву про забезпечення позову.

В обгрунтування апеляційної скарги зазначає, що існує реальна загроза невиконання чи ускладнення виконання можливого рішення суду в разі задоволення позову. Зазначає, що відповідач є лише титульним володільцем спірної квартири, а позивач є законним власником спірної квартири, отже відповідач може розпорядитися майном, яке йому не належить на законних підставах, на свій власний розсуд та позбавити позивача житла, тому позивач просить вжити заходи забезпечення позову шляхом заборони відчуження квартири, власником якої на теперішній час є відповідач ОСОБА_2 . Вважає, що відповідач та третя особа ОСОБА_3 мають намір в дійсності заволодіти спірною квартирою не чекаючи рішення суду з цього питання та розпорядитися квартирою на свій власний розсуд.

Представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_6 надала відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначила, що жодних об`єктивних обставин, що несуть реальну загрозу невиконання можливого рішення суду позивачем не наведено. Вказує, що з боку позивача не надано жодних доказів про те, що з боку відповідача вчиняються будь-які дії спрямовані на вибуття квартири з його володіння. Наголошує, що матеріали справи не містять належних та достовірних доказів того, що відповідач діє недобросовісно та вчиняє дії, які можуть призвести до неможливості виконання майбутнього рішення у даній справі у разі задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню із наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову суд першої інстанції виходив з того, що вжиття заходів забезпечення позову, не мотивоване та є неспівмірним із заявленими позовними вимогами, а тому заява задоволенню не підлягає, з огляду на те, що позивачем не надано доказів, про те, що з боку відповідачів вчиняються якісь дії спрямовані на вибуття квартири з їх володіння.

Проте погодитись із таким висновком суду не можна.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції прозахист правлюдини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до частини 1 статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Згідно з частиною 2 статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до роз`яснень, що містяться у пункті 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. По суті забезпечення позову є встановленням судом обмежень суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених претензій позивача (заявника). Вжиття заходів забезпечення позову є правом суду, а не його обов`язком. Тому при вирішенні питання щодо заяви про забезпечення позову суд враховує не лише доводи, викладені у відповідній заяві, а й інші наявні матеріали цивільної справи.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

При цьому, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист якого просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

Умовою застосування заходів для забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі, грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо).

Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, позивач повинен обґрунтувати причини звернення з такою заявою та надати суду докази наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову.

Отже, в кожному конкретному випадку, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має встановити наявність обставин, які свідчать про те, що в разі невжиття таких заходів можуть виникнути перешкоди для виконання рішення суду у разі задоволення позову. При цьому обов`язок доказування наявності таких обставин покладається на заявника.

Відповідні висновки викладені Верховним Судом у постановах від 19 квітня 2019 року у справі № 554/1893/17, від 26 квітня 2019 року у справі № 308/3824/16-ц, від 13 січня 2020 року у справі№922/2163/17, від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18.

Умовою застосування заходів до забезпечення позову за вимогами немайнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

При цьому в таких немайнових спорах має досліджуватися, чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав, оскільки позивач не зможе їх захистити в межах одного цього судового провадження за його позовом без нових звернень до суду.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод "Право на ефективний засіб юридичного захисту" встановлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Одним з механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту є передбачений національним законодавством України інститут вжиття заходів до забезпечення позову. При цьому, вжиття заходів до забезпечення позову має на меті запобігти утрудненню чи неможливості виконання рішення господарського суду, прийнятого за результатами розгляду справи, або забезпечити ефективний захист чи поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, в разі задоволення позову.

Слід зазначити, що згідно рішення Європейського суду з прав людини від 29 червня 2006 року у справі "Пантелеєнко проти України" засіб юридичного захисту має бути ефективним як на практиці, так і за законом. У рішенні Європейського суду з прав людини від 31 липня 2003 року у справі "Дорани проти Ірландії", було зазначено що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припинення порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17.07.2008) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду викладеної у постанові від 16 серпня 2018 року у справі № 910/1040/18.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного суду від 13 травня 2019 року у справі №911/1551/18.

Пунктом 2 частини 1 статті 150 ЦПК України передбачено, що позов забезпечується забороною вчиняти певні дії.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем оспорюється договір купівлі-продажу, предметом якого є квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Обгрунтовуючи свої вимоги ОСОБА_1 посилався на те, що ОСОБА_2 є лише титульним володільцем спірної квартири, а позивач є законним власником спірної квартири, отже відповідач може розпорядитися майном, яке йому не належить на законних підставах, на свій власний розсуд та позбавити позивача житла.

Матеріали справи свідчать про те, що згідно договору купівлі-продажу від 24 березня 2021 року власником квартири є відповідач ОСОБА_2 .

Невжиття заходів забезпечення позову та як наслідок продаж відповідачем нерухомого майна щодо якого виник спір, призведе до порушення прав позивача щодо справедливості та ефективності захисту, оскільки позивач не зможе захистити свої права в межах одного цього судового провадження без нових звернень до суду.

За таких умов, доцільним та адекватним є вжиття заходів забезпечення позову у вигляді накладення заборони відчуження на це майно, який забезпечить ефективний захист прав позивача.

Вирішуючи питання щодо забезпечення позову суд першої інстанції вказаного не врахував, та прийшов до помилкового висновку про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Згідно ст. 376 ЦПК підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; недоведеність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Ухвалу Дзержинського районного суду м. Харкова від 03 квітня 2023 року - скасувати та постановити нову.

Заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову - задовольнити.

Заборонити відчуження квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності відповідачу ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ).

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: Н.П. Пилипчук

Судді: О.В. Маміна

О.Ю. Тичкова

Повний текст судового рішення виготовлено 19 червня 2023 року.