Справа № 127/5813/22
Провадження № 22-ц/801/44/2023
Головуючий у суді 1-ї інстанції Вохмінова О. С.
Доповідач:Голота Л. О.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2023 рокуСправа № 127/5813/22м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого судді - Голоти Л.О. (суддя-доповідач),
суддів Денишенко Т. О., Рибчинського В. П.,
за участю секретаря судового засідання Різник Д. С.,
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду № 2 справу за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Муніципальна варта» Вінницької міської ради про визнання незаконним і скасування наказу про відсторонення від роботи, стягнення невиплаченої заробітної плати та моральної шкоди,
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 26.09.2022 року, ухвалене у складі судді Вохмінової О. С. в приміщенні суду в м. Вінниця, -
в с т а н о в и в :

09.03.2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом (вх. № 16641) до Комунального підприємства «Муніципальна варта» Вінницької міської ради (далі КП «Муніципальна варта» ВМР) про визнання незаконним і скасування наказу про відсторонення від роботи, стягнення невиплаченої заробітної плати та моральної шкоди.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач перебуває в трудових відносинах з КП «Муніципальна варта» ВМР та обіймає посаду інспектора відділу контролю громадського порядку.
31.01.2022 року КП «Муніципальна варта» ВМР видано наказ № 13 О/с «Про відсторонення від роботи ОСОБА_1 ». Підставою видачі вказаного наказу є наказ начальника підприємства від 31.12.2021 року № 85 «Про попередження працівників підприємства щодо обов`язкового профілактичного щеплення».
Проте, що обов`язковість профілактичних щеплень проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, наказом МОЗ України від 04.10.2021 року № 2153 для певних професій, виробництв та організацій не визначена, а затверджено лише «Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням».

В оскаржуваному наказі відсутні посилання на наявність рішення про проведення обов`язкових профілактичних щеплень за епідемічними показниками на відповідних територіях та об`єктах, прийняті головним державним санітарним лікарем України чи іншими повноважними особами; відсутні посилання на відповідні письмові підтвердження лікаря, на підтвердження відмови позивача від профілактичних щеплень чи акт, засвідчений в присутності свідків.

Інформація про стан здоров`я та, відповідно щодо проходження позивачем щеплення, витребовувалась відповідачем незаконно, тому була правомірно відхилена позивачем.
Посилання в оспорюваному наказі на постанову КМУ від 09.12.2020 року № 1236 не можуть змінити процедуру відсторонення, визначену Законом України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення», оскільки дана постанова КМУ є підзаконним нормативним актом, тобто має нижчу юридичну силу і не може змінювати правове регулювання, визначене законом.
Постановою КМУ від 09.12.2020 року № 1236 було ведено карантин, термін дії якого закінчився 28.02.2021 року і в подальшому жодних постанов КМУ, яким би встановлювався карантин на інший період, не приймалось. Внесення змін до п. 1 постанови КМУ від 09.12.2020 року № 1236 є неприйнятним з чотки зору закону, оскільки КМУ вправі відповідно дол вимог частини першої статті 29 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» встановлювати та відміняти карантин, а не повноважень продовжувати його дію його дію шляхом внесення змін до відповідних пунктів постанови, якою встановлювався карантин та визначався період його дії, не наділений.

ОСОБА_1 вважає безпідставним, свавільним та таким, що підлягає скасуванню оскаржуваний ним наказ, в якому відсутнє посилання як на підставу його винесення, подання відповідної посадової особи держаної СЕС про відсторонення його від роботи.

Крім того, позивач вважає, що незаконне відсторонення його від роботи призвело до втрати ним заробітку, що викликало почуття приниження та необхідності пошуку додаткових джерел заробітку. Що також призвело до душевного хвилювання, додаткового психічного та психологічного навантаження, необхідності докладати додаткових зусиль для відновлення душевної рівноваги. Свої моральні страждання позивач оцінює в 50000 грн.
Виходячи з наведеного, положень статей 3, 19, 32, 43, 64, 92 Конституції України, статті 12 ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб», статтею 7 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення», статті 286 ЦК України, статтею 46, 94, 235, 237-1 КЗпП, ОСОБА_1 просив суд :

-визнати незаконним і скасувати наказ КП «Муніципальна варта» про відсторонення від роботи без збереження заробітної плати від 31.01.2022 року № 13 О/с,

-стягнути невиплачену заробітну плату за весь час незаконного відсторонення від роботи;

-стягнути з відповідача на користь позивача 50 000 грн. моральної шкоди.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 26.09.2022 року в задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, 25.10.2022 року ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_1 ,подано апеляційну скаргу (вх. № 8020), в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду, викладених в рішенні, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Основними доводами апеляційної скарги є те, що :

-обов`язковість профілактичних щеплень проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, наказом МОЗ України від 04.10.2021 року № 2153 для певних професій, виробництв та організацій не визначена, а затверджено лише «Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням».

-в оскаржуваному наказі відсутні посилання на наявність рішення про проведення обов`язкових профілактичних щеплень за епідемічними показниками на відповідних територіях та об`єктах, прийняті головним державним санітарним лікарем України чи іншими повноважними особами; відсутні посилання на відповідні письмові підтвердження лікаря, на підтвердження відмови позивача від профілактичних щеплень чи акт, засвідчений в присутності свідків.

-інформація щодо його стану здоров`я та, відповідно щодо проходження ним щеплення, витребовувалась відповідачем незаконно, тому була правомірно відхилена позивачем.

-посилання в оспорюваному наказі на постанову КМУ від 09.12.2020 року № 1236 не можуть змінити процедуру відсторонення, визначену Законом України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення», оскільки дана постанова КМУ є підзаконним нормативним актом, тобто має нижчу силу і не може змінювати правове регулювання, визначене законом.

-ОСОБА_1 вважає безпідставним, свавільним та таким, що підлягає скасуванню оскаржуваний ним наказ, в якому відсутнє посилання як на підставу його винесення, подання відповідної посадової особи держаної СЕС про відсторонення його від роботи.

-Крім того, позивач вважає, що незаконне відсторонення його від роботи призвело до втрати ним заробітку, що викликало почуття приниження та необхідності пошуку додаткових джерел заробітку. Що також призвело до душевного хвилювання, додаткового психічного та психологічного навантаження, необхідності докладати додаткових зусиль для відновлення душевної рівноваги. Свої моральні страждання позивач оцінює в 50000 грн.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

22.03.2023 року представником КП «Муніципальна варта» ВМР Куликом Д. С. подано заяву (вх. № 2479) про долучення письмових документів до матеріалів справи, а саме довідку про доходи ОСОБА_1 від 22.03.2023 року вих № 02-21/142, виданої КП «Муніципальна варта» ВМР; копію наказу № 34/1 О/с КП «Муніципальна варта» ВМР від 01.03.2022 року про зупинення дії наказу від 31.01.2022 року № 13 О/с «Про відсторонення від роботи ОСОБА_3 » з 01.03.2022 року; копію наказу № 18 О/с від 24.02.2022 року КП «Муніципальна варта» ВМР «Про увільнення ОСОБА_1 , інспектора відділу контролю громадського порядку, від роботи зі збереженням займаної посади і середньої заробітної плати з 24.02.2022 року по невизначений час.

У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_4 заперечив проти апеляційної скарги та просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Позивач в судове засідання не з`явився, хоча повідомлявся про дату, час і місце розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши підстави апеляційної скарги, Вінницький апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (частина перша статті 367 ЦПК України).

Згідно з статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України.

ОСОБА_1 наказом № 249 О/с від 17.10.2018 року був прийнятий на посаду інспектора охорони відділу охорони КП ВМР «Муніципальна поліція» (з 03.04.2019 року КП «Муніципальна служба правопорядку» Вінницької міської ради, з 03.05.2019 року КП «Муніципальна варта» Вінницької міської ради).
Наказом № 23 О/с від 02.03.2020 року ОСОБА_1 переведений на посаду інспектора відділу контролю громадського порядку /а. с. 11, 12/.
Із наказом начальника підприємства від 31.12.2021 року № 85 «Про попередження працівників підприємства щодо обов`язкового профілактичного щеплення» ОСОБА_1 був ознайомлений під підпис /зворот а. с. 34/.
На підставі ст. 46 КЗпП України, ч. 2 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», наказу МОЗ України від 30.11.2021 року № 2664 «Про затвердження змін до переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням», наказу начальника підприємства від 31.12.2021 року № 85 «Про попередження працівників підприємства щодо обов`язкового профілактичного щеплення» /а. с. 34/, наказом першого заступника КП «Муніципальної варти» ВМР від 31.01.2022 року № 13 О/с ОСОБА_1 інспектора відділу контролю громадського порядку було відсторонено від роботи з 01.02.2022 року до моменту надання міжнародного свідоцтва про вакцинацію чи внутрішнього COVID-19 сертифікату в додатку «Дія» або довідки про протипоказання даному щепленню встановленого зразка МОЗ України, або на час дії адаптивного карантину на території України, без збереження заробітної плати /а. с. 13/.
Загальна сума доходу позивача за період з 01.08.2021 року по 31.01.2022 року складає 73680,79 грн., з яких з урахуванням відрахувань фактично отримано 59313,02 грн. /а. с. 15/.
Згідно витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 25.02.2022 року № 60/НСТ, ОСОБА_1 , майора запасу, офіцера штату військової частини НОМЕР_1 зараховано до списків особового складу частини, на всі види забезпечення та призначено на посаду за штатами військового часу та залучено до виконання бойового завдання /а. с. 43/.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що в матеріалах справи відсутні докази того, що позивач має такий стан здоров`я, що є перешкодою для вакцинування від COVID-19. 31.12.2021 року позивач під підпис був повідомлений про встановлення терміну для вакцинації від COVID-19 до 30.01.2022 року та те, що допуск до роботи з 31.01.2022 року буде здійснюватися за наявності сертифікату в додатку «Дія» або довідки про протипоказання даному щепленню. Отже у позивача було достатньо часу і можливостей для виконання відповідних вимог з тим, щоб бути допущеним до роботи з 31.01.2022 року.
Суд дійшов висновку, що перший заступник КП «Муніципальна варта» ВМР О. Манзюк, з урахуванням вимог статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» правомірно прийняв рішення про тимчасове відсторонення від роботи інспектора відділу контролю громадського порядку ОСОБА_1 з 01.02.2022 року.
Інші вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральну шкоду є похідними, тому в їх задоволенні судом відмовлено за необґрунтованістю.
Висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог зроблено за неповного з`ясування обставин справи, неправильного застосування норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права з огляду на наступне.

І. Щодо визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи
Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю (стаття 43 Конституції України).

Забороняється будь-яка дискримінація у сфері праці, зокрема порушення принципу рівності прав і можливостей, пряме або непряме обмеження прав працівників залежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, гендерної ідентичності, сексуальної орієнтації, етнічного, соціального та іноземного походження, віку, стану здоров`я, інвалідності, підозри чи наявності захворювання на ВІЛ/СНІД, сімейного та майнового стану, сімейних обов`язків, місця проживання, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, участі у страйку, звернення або наміру звернення до суду чи інших органів за захистом своїх прав або надання підтримки іншим працівникам у захисті їх прав, повідомлення про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень Закону України «Про запобігання корупції», а також сприяння особі у здійсненні такого повідомлення, за мовними або іншими ознаками, не пов`язаними з характером роботи або умовами її виконання (стаття 21 КЗпП України).
Держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи (стаття 51 КЗпП України).
Відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством (частина перша статті 46 КЗпП України).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 130/3548/21 (провадження № 14-82цс22) зазначено, що:

«нагальна необхідність ужиття державою у 2021 році заходів для захисту здоров`я населення (зокрема, для попередження поширення коронавірусу SARS-CoV-2, мінімізації ризиків ускладнень і смертності у хворих на COVID-19) не викликає сумнівів. Проте слід з`ясувати, чи було нагально необхідним відсторонення позивачки від роботи та наскільки саме таке відсторонення сприяло досягненню зазначеної легітимної мети.

За змістом Переліку № 2153 обов`язковим профілактичним щепленням проти COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають усі працівники визначених цим документом органів, закладів, підприємств, установ, організацій у разі відсутності абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень, відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом МОЗ від 16 вересня 2011 року № 595. Отже, Перелік № 2153 передбачав низку винятків, пов`язаних зі станом здоров`я конкретної людини, із загального правила про обов`язкову вакцинацію зазначених груп працівників незалежно від того, чи є в них об`єктивна необхідність контактувати на роботі з іншими людьми та з якою саме їх кількістю, тобто чи мають підвищений ризик інфікуватися коронавірусом SARS-CoV-2 та/або сприяти його подальшому поширенню. Критеріїв вибору підприємств, установ та організацій для включення до Переліку № 2153 останній не містить.
Велика Палата Верховного Суду вважає, що відсторонення особи від роботи, що може мати наслідком позбавлення її в такий спосіб заробітку без індивідуальної оцінки поведінки цієї особи, лише на тій підставі, що вона працює на певному підприємстві, у закладі, установі, іншій організації, може бути виправданим за наявності дуже переконливих підстав. У кожному випадку слід перевіряти, чи була можливість досягнути поставленої легітимної мети шляхом застосування менш суворих, ніж відсторонення працівника від роботи, заходів після проведення індивідуальної оцінки виконуваних ним трудових обов`язків, зокрема, оцінки об`єктивної необхідності під час їхнього виконання особисто контактувати з іншими людьми, можливості організації дистанційної чи надомної роботи тощо».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 130/3548/21 (провадження № 14-82цс22) вказано, що:
«застосування до позивачки передбачених Переліком № 2153 та Законом № 1645-ІІІ заходів не передбачало жодної індивідуальної оцінки виконуваних нею трудових обов`язків, зокрема об`єктивної необхідності під час їхнього виконання особисто контактувати з іншими людьми. Суди не встановили жодних фактів, які б підтверджували нагальність потреби у відстороненні саме позивачки від роботи. Відповідач не стверджував, що, обіймаючи посаду чергової по переїзду, позивачка могла спричинити поширення коронавірусної інфекції серед працівників АТ «Укрзалізниця», учасників дорожнього руху тощо. Її відсторонили від роботи, позбавивши на час відсторонення заробітку, лише тому, що вона працювала в АТ «Укрзалізниця», всі працівники якого підлягали обов`язковому щепленню проти COVID-19 (тоді як для працівників підприємств багатьох інших галузей економіки України таке щеплення було добровільним). Таке відсторонення не можна вважати пропорційним меті охорони здоров`я населення та самої позивачки.
Велика Палата Верховного Суду зауважує, що в кожному конкретному випадку для вирішення питання про наявність підстав для обов`язкового щеплення працівника проти COVID-19 і, відповідно, для відсторонення працівника від роботи, слід виходити не тільки з Переліку № 2153, але й оцінки загрози, яку потенційно на роботі може нести невакцинований працівник. Зокрема, слід враховувати і такі обставини, як:
- кількість соціальних контактів працівника на робочому місці (прямих/непрямих);
- форму організації праці (дистанційна/надомна), у тому числі можливість встановлення такої форми роботи для працівника, який не був щепленим;
- умови праці, у яких перебуває працівник і які збільшують вірогідність зараження COVID-19, зокрема потребу відбувати у внутрішні та закордонні відрядження;
- контакт працівника з продукцією, яка буде використовуватися (споживатися) населенням.
Визначаючи об`єктивну необхідність щеплення працівника і перевіряючи законність його відсторонення від роботи для протидії зараженню COVID-19, необхідно з`ясовувати наявність наведених вище та інших факторів. Однак апеляційний суд залишив указані обставини поза увагою та не врахував, що відповідач не обґрунтовував необхідність відсторонення позивачки тим, що вона, працюючи черговою по переїзду, створювала загрози, які б вимагали вжиття такого суворого заходу втручання у право на повагу до приватного життя, який позбавляв позивачку заробітку.
При розгляді подібних справ суди повинні враховувати, що суспільні інтереси превалюють над особистими, однак лише тоді, коли втручання у відповідні права особи має об`єктивні підстави (передбачене законом, переслідує легітимну мету, є нагально необхідним і пропорційним такій меті)».
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
З матеріалів справи вбачається, що при зверненні із позовом ОСОБА_1 посилалася на те, що його відсторонення від роботи з 01.02.2022 року на час відсутності щеплення проти COVID-19 без збереження заробітної плати є незаконним та таким, що порушує його право на працю.
Установлено, що ОСОБА_1 працює на посаді інспектора відділу контролю громадського порядку КП «Муніципальна варта» ВМР.
Наказом першого заступника КП «Муніципальної варти» ВМР від 31.01.2022 № 13 О/с ОСОБА_1 інспектора відділу контролю громадського порядку було відсторонено від роботи з 01.02.2022 року до моменту надання міжнародного свідоцтва про вакцинацію чи внутрішнього COVID-19 сертифікату в додатку «Дія» або довідки про протипоказання даному щепленню встановленого зразка МОЗ України, або на час дії адаптивного карантину на території України, без збереження заробітної плати.
Колегія суддів звертає увагу на те, що в оскаржуваному наказі відсутні відомості про те, що позивач до моменту відсторонення 01.02.2023 року відмовився або ухилився від проходження обов`язкового щеплення та якими доказами (документами) підтверджується факт відмови чи ухилення. Таку підставу для відсторонення позивача від роботи, як відмова або ухилення від обов`язкового профілактичного щеплення, у наказі не зазначено.
При відмові у задоволенні позовної вимоги про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи, суд першої інстанції не врахував, що застосування до позивача такого заходу, як відсторонення від роботи не передбачало жодної індивідуальної оцінки виконуваних ним трудових обов`язків, зокрема об`єктивної необхідності під час їхнього виконання особисто контактувати з іншими людьми, неможливість встановлення позивачу дистанційної/надомної форми організації праці тощо. Суд не встановив жодних фактів, які б підтверджували нагальність потреби у відстороненні саме позивача від роботи. Тому таке відсторонення не можна вважати пропорційним меті охорони здоров`я населення та самого позивача.
З огляду на зазначене, Вінницький апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції зробив помилковий висновок, що порушення права позивача на працю відсутнє, про правомірність і законність відсторонення позивача від роботи, оскільки дії роботодавця в цьому випадку, щонайменше, були непропорційними переслідуваній легітимній меті, для досягнення якої держава передбачила можливість відсторонення працівника від роботи. Тому позовні вимоги в цій частині належить задовольнити.
ІІ. Щодо стягнення невиплаченого заробітку за час вимушеного прогулу.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 грудня 2021 року в справі № 9901/407/19 вказано, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як заборгованість із заробітної плати та/або середній заробіток за час вимушеного прогулу, обчислюється без віднімання сум податків і зборів. Податки і збори із присудженої за рішенням суду суми заробітної плати та середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із цієї суми при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума зменшується на суму податків і зборів. При цьому відрахування податків і обов`язкових платежів із середнього заробітку за час вимушеного прогулу не погіршує становище працівника, якого поновлено на роботі, оскільки за цей період у разі перебування на посаді працівник отримував би заробітну плату, із якої також відраховувались би податки і збори. Відповідно до підпункту 168.1.1 пункту 168.1 статті 168 ПК України податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу (за загальним правилом 18 відсотків). Таким чином, якщо юридична особа відшкодовує (виплачує) на користь фізичної особи середній заробіток за час вимушеного прогулу, то ця особа, виступаючи щодо такої фізичної особи податковим агентом, зобов`язана (у випадках, передбачених ПК України) утримати і перерахувати податок із суми такого доходу. Аналогічний правовий висновок зроблений Верховним Судом у подібних правовідносинах у постановах від 18 липня 2018 року у справі № 359/10023/16-ц та від 07 жовтня 2020 року у справі № 523/14396/19».
У справі встановлено, що позивач з 01.02.2022 року по 28.02.2022 року включно перебував у вимушеному прогулі.

01.03.2022 року позивач допущений відповідачем до роботи (наказ КП «Муніципальна варта» ВМР від 01.03.2022 року № 34/1 О/с) /а. с. 126/.

Наказом КП «Муніципальна варта» ВМР від 24.02.2022 року № 18 О/с увільнено ОСОБА_1 , інспектора відділу контролю громадського порядку, від роботи зі збереженням займаної посади і середньої заробітної плати з 24.02.2022 року по невизначений час /а. с. 127/.

Відповідно до довідки про доходи позивачу було нараховано заробітну плату у наступних розмірах : у грудні 2021 року в сумі 12331,42 грн (за 22 робочих дня); у січні 2022 року 13030,32 грн (за 19 робочих днів). Всього за грудень 2021 року та січень 2022 року позивачу нараховано 25361,74 грн (за 41 робочих днів), відтак середньоденна заробітна плата становить 618,58 грн /25361,74 : 41 (робочих днів) = 618,58 грн).

З 01.02.2022 року по 28.02.2022 року розмір середнього заробітку становить 12371,60 грн (розрахунок 618,58 х 20 (кількість робочих днів з 01.02.2022 року по 28.02.2022 року (включно) = 12371,60 грн).

За таких обставин, суд апеляційної інстанції вважає доведеними позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 01.02.2022 року по 28.02.2022 року (включно) у розмірі 12371,60 грн з утриманням із цієї суми установлених законодавством України податків та зборів.

ІІІ. Щодо відшкодування моральної шкоди.
Відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством (стаття 237-1 КЗпП).

Тобто підставою для відшкодування моральної шкоди є порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права, так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси.
В позові, обґрунтовуючи заподіяння моральної шкоди, ОСОБА_1 зазначає, що незаконне відсторонення його від роботи призвело до втрати заробітку, почуття приниження та необхідності пошуку джерел заробітку, душевного хвилювання, додаткового психічного та психологічного навантаження, необхідності докладати додаткових зусиль для відновлення рівноваги.

Суд апеляційної інстанції вважає, що, з огляду на встановлені обставини справи, те, що відповідачем допущено позивача до роботи, його відсторонення було нетривалим, судом визнано незаконним наказ відповідача про відсторонення, стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу, тому відсутні правові підстави для стягнення моральної шкоди.

Доказів причинно-наслідкового зв`язку між неправомірними діями відповідача та наслідками заподіяння такої шкоди, позивачем не надано, тоді як процесуальний обов`язок доказування покладено саме на останнього (статті 12, 81 ЦПК України).
За таких обставин, позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди задоволенню не підлягаю за недоведеністю.

Підставами для скасування судового рішення повністю та ухвалення нового рішення у відповідній частині є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права (пункт 1, 4 частини першої статті 376 ЦПК України).

Враховуючи зазначене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Щодо розподілу судових витрат.
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Ураховуючи те, що ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 10.03.2022 року відстрочено позивачу сплату судового збору за подання позовної заяви до ухвалення судового рішення у даній справі /а. с. 22/, при поданні апеляційної скарги позивач була звільнена від сплати судового збору за подання апеляційної скарги відповідно до пунктів 1, 13 частини другої статті 5 Закону України «Про судовий збір», апеляційна скарга задоволена частково, рішення суду першої інстанції скасовано з ухваленням нового про часткове задоволення позовних вимог, відтак з відповідача слід стягнути на користь держави судовий збір в сумі 992,40 (за подання позовної заяви вимога немайнового характеру) та 228,65 грн пропорційно до задоволених вимог майнового характеру, а також 1488,60 грн (150 % задоволена вимога немайнового характеру) та 342,97 грн пропорційно до задоволених вимог майнового характеру.

Керуючись частиною четвертою статті 258, частиною першою статті 259, статтями 367, 369, 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , задовольнити частково.
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 26.09.2022 року скасувати та ухвалити нове.
Позовні вимоги ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Муніципальна варта» Вінницької міської ради про визнання незаконним і скасування наказу про відсторонення від роботи, стягнення невиплаченої заробітної плати та моральної шкодизадовольнити частково.
Визнати незаконним та скасувати наказ Комунального підприємства «Муніципальна варта» Вінницької міської ради від 31.01.2022 року № 13 О/с про відсторонення ОСОБА_1 від роботи без збереження заробітної плати.

Стягнути з Комунального підприємства «Муніципальна варта» Вінницької міської ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01.02.2022 року по 28.02.2022 року (включно) у розмірі 12371 гривень 60 копійок з утриманням із цієї суми установлених законодавством України податків та зборів.

В частині позовних вимог ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Муніципальна варта» Вінницької міської ради про відшкодування моральної шкоди відмовити.

Стягнути з Комунального підприємства «Муніципальна варта» Вінницької міської ради на користь держави судовий збір за подання позовної заяви в сумі 1221 гривню 05 копійок та за подання апеляційної скарги в сумі 1831 гривню 57 копійок.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Л. О. Голота
Судді: Т. О. Денишенко
В. П. Рибчинський
Повний текст постанови складено 30.03.2023 року.