ПОСТАНОВА

Іменем України

31 березня 2023 року м. Кропивницький

справа № 396/1717/21

провадження № 22-ц/4809/120/23

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: Карпенка О. Л. (головуючий, суддя-доповідач), Єгорової С. М., Мурашка С. І.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Рівнянська сільська рада Новоукраїнського району Кіровоградської області,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області (суддя Русіна А. А.) від 15 липня 2022 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

09 грудня 2021 року ОСОБА_1 пред`явила позов до Рівнянської сільської ради Новоукраїнського району Кіровоградської області, в якому просила визнати за нею право власності на житловий будинок з господарськими будівлями АДРЕСА_1 за набувальною давністю.

Позов мотивовано тим, що з дозволу сільського голови Рівнянської сільської ради у серпні 2002 році вона зі своєю багатодітною сім`я вселилася у занедбаний житловий будинок АДРЕСА_1 .

08 серпня 2002 року відповідач зареєстрував місце її проживання за цією ж адресою.

З того часу постійно відкрито користується цим майном, проживає у будинку, зробила його ремонт, привела у придатний для проживання стан. На її ім`я відкрито особовий рахунок у КОЕК для обліку постачання електроенергії.

У 2020 році вона звернулася до Рівнянської сільської ради з клопотанням зареєструвати місце проживання дочки та внуків за вказаною адресою для оформлення соціальної допомоги та надання можливості набути позивачці право власності на це житло, але їй відмовлено та роз`яснено про необхідність виготовлення технічної документації на будинок по АДРЕСА_1 .

При зверненні до Ульяновському МБТІ їй стало відомо, що будинок в якому вона проживає належить ОСОБА_2 , який останні двадцять років проживає на території російської федерації.

21 вересня 2020 року позивачка зверталася до державного реєстратора Рівнянської сільської ради із заявою про проведення державної реєстрації на житловий будинок, надавши оригінал технічного паспорта на іншу особу та свої копії документів, але їй було відмовлено у державній реєстрації у зв`язку з тим, що документи які були подані для реєстрації не відповідають вимогам.

Позивачка вказала, що у 2002 році вона добросовісно заволоділа спірним нерухомим майном і з того часу безперервно і відрито володіє ним більше десяти років, а тому на підставі приписі ст. 344 ЦК України про набувальну давність просить визнати право власності на майно за нею.

Короткий зміст рішення суду

Рішенням Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 15 липня 2022 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволені позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою не доведено всіх обставин, передбачених у статті 344 ЦК України, які необхідні для набуття права власності за набувальною власністю. Житловий будинок по АДРЕСА_1 має власника - ОСОБА_2 , який хоч і не користується цим майном, але і відомості про те, що він відмовився від нього відсутні.

Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким її позовні вимоги задовольнити.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що суд не звернув уваги на те, що відповідачем не надано жодних заперечень по суті вимог. Вона наполягає, що добросовісно, але незаконно, заволоділа чужим нерухомим майном, володіє ним безперервно та достатньо для набуття права власності на майно.

Відзив на апеляційну скаргу від Рівнянської сільської ради Новоукраїнського району Кіровоградської області до суду апеляційної не надійшов.

Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції частина третя статті 360 ЦПК України.

Суд першої інстанції встановив такі неоспорювані обставини справи

Згідно з копією технічного паспорта від 30 січня 1998 року на житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 власником домоволодіння є ОСОБА_2 (а. с. 10 - 13).

Згідно довідки Рівнянської сільської ради від 13 липня 2020 року № 1539 ОСОБА_1 з 08 серпня 2002 року проживає та зареєстрована на території Рівнянської сільської ради за адресою: АДРЕСА_1 , по даний час та є головою домогосподарства (а. с. 9).

Витягом з погосподарської книги № 29, особовий рахунок № НОМЕР_1 Рівнянської сільської ради Новоукраїнського району Кіровоградської області станом на 31 серпня 2020 року, підтверджується, що членом домогосподарства за адресою: АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 (а. с. 8).

Відповідно до оцінки вартості майна житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями в АДРЕСА_1 , ринкова вартість вказаного об`єкта станом на 16 вересня 2020 року становить 27362,00 грн (а. с. 14 - 23).

Рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Чудновець І. В. від 28 грудня 2020 року № 55968545 ОСОБА_1 відмовлено у державній реєстрації права власності на житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 30).

З квитанцій на оплату послуг з енергопостачання домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 23-37), вбачається, що ОСОБА_1 є абонентом ТОВ «Кіровоградська обласна ЕК» (а. с. 29).

Провадження у справі в суді апеляційної інстанції

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову становить 27362,00 грн, що менше ніж 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Позиція апеляційного суду щодо апеляційної скарги

У цій справі, яка переглядається в апеляційному порядку, позивач, посилаючись на порушення відповідачем умов кредитного договору, просив стягнути прострочену заборгованість по кредиту та проценти за користування кредитом.

Як вже зазначалося, суд першої інстанції відмовив в позові повністю.

Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Зазначеним вимогам ст. 263 ЦПК України оскаржуване рішення суду відповідає не повною мірою, тож вимоги апеляційної скарги не підлягають задоволенню частково, а оскаржуване рішення - зміні.

Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення

Норми права та акти законодавства, які підлягають застосуванню

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Зміст цивільного правовідношення становлять суб`єктивні права та обов`язки учасників правовідносин.

Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч. 1 ст. 316 ЦК України).

Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до частин 1, 4 статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Пунктом 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, який набрав чинності з 01 січня 2004 року, передбачено, що правила ст. 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 сформульовано, зокрема, такі висновки

«66. Умовами набуття права власності за набувальною давністю на підставі статті 344 Цивільного кодексу України є: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна (нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери) право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду.

67. За змістом частини першої статті 344 Цивільного кодексу України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності».

У іншій постанові Верховного Суду від 09 липня 2019 року у справі № 920/999/16 вказано таке: «Колегія суддів також зазначає, що відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або особа, яка вважає себе власником майна. При цьому така особа має не визнавати або оспорювати це право позивача, і між сторонами має існувати спір про право, який суд вирішує у порядку позовного провадження. Позов про право власності за давністю володіння не може пред`являти законний володілець, тобто особа, яка володіє майном з волі власника, крім випадків, визначених частиною 3 статті 344 ЦК України. Отже, встановлення власника майна і його волі щодо передачі майна у володіння є обставинами, які мають юридичне значення для правильного вирішення спору у справі про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, і підлягає доведенню під час ухвалення судового рішення (наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 05.06.2018 у справі №924/925/17 та від 22.05.2018 у справі №922/1574/17)» (п. 53 постанови Суду).

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 22 лютого 2021 року у справі № 607/21758/18.

Згідно з ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Суд при розгляді справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем.

Відповідно до ст. 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку.

Аналіз положень ст. 51 ЦПК України дає підстави для висновку, що заміна первинного відповідача належним відповідачем належить до повноважень суду першої інстанції.

У разі пред`явлення позову до неналежного відповідача або не до всіх належних відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та зобов`язується вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і щодо тих відповідачів, які зазначені в ньому.

Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно зі специфікою спірних правовідносин), суд повинен відмовляти у задоволенні позову.

Отже, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Разом з тим, установлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Зазначені правові висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постановах: від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18); від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц (провадження № 14-178цс18); від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (провадження № 14-392цс18); від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (провадження № 14-512цс18); від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (провадження № 14-511цс18), від 05 травня 2019 року у справі № 554/10058/17 (провадження № 14-20цс19).

Відповідачем є та процесуальна особа до якої позивач направляє свої позовні вимоги.

Неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що відповідати за позовом належить іншій особі - належному відповідачеві.

Згідно з наведеними висновками Верховного Суду у справах № 607/21758/18, № 607/21758/18 належним відповідачем за вимогами про визнання права власності на майно за набувальною давністю є попередній власник майна або особа, яка вважає себе власником майна.

Позивач пред`явив позов до Рівнянської сільської ради, яка не являлася і не являється власником спірного майна.

Наявні в матеріалах докази дають підстави стверджувати, що таким власником є ОСОБА_2 до якого позивачка вимог не пред`являла.

Таким чином, Рівнянська сільська рада не є учасником спірних матеріальних правовідносин, а тому вона - неналежний відповідач, але позивачка клопотання до суду першої інстанції про заміну неналежного відповідача або про залучення до справи ОСОБА_2 як співвідповідача не заявляла.

В суду апеляційної інстанції цей недолік не може бути виправлений.

Твердження апелянта про те, що ОСОБА_2 проживає на території російської федерації жодним чином не підтверджене, а крім того, це не унеможливлює пред`явлення до нього позову.

Суд першої інстанції на це уваги не звернув, не визначився зі складом учасників справи, розглянув позов по суті, який пред`явлений до неналежного відповідача, а тому висновки суду не можна вважати обґрунтованими та об`єктивними.

Вирішуючи питання про склад осіб, які братимуть участь у справі, суд першої інстанції повинен був враховувати характер спірних правовідносин, визначену ним норму матеріального права, яка підлягає застосуванню, та матеріально-правовий інтерес у вирішенні справи.

З огляду на те, що позов пред`явлено до неналежного відповідача, суд правильно вирішив спір по суті, але мотиви відмови в позові є хибними так, як встановивши неналежність відповідача, суд не міг робити висновки про правовідносини сторін істинних часників спору.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

У зв`язку з тим, що пред`явлення позову до неналежного відповідача є істотним порушенням норм процесуального і матеріального права та достатньою підставою для відмови в позову, інші доводи апеляційної скарги апеляційним судом не оцінюються.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Аргументи апеляційної скарги позивача знайшли своє підтвердження частково.

З огляду на викладене, зміст рішення суду та приписи ст. 376 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду вважає, що оскаржуване рішення підлягає зміні шляхом викладення його мотивувальної частини у редакції цієї постанови.

Про судові витрати

Частиною 13 ст. 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У цій справі судові витрати складаються лише з витрат позивача по сплаті судового збору за подання до суду позовної заяви та апеляційної скарги.

Принцип розподілу судового збору закріплений у ч. 1 ст. 141 ЦПК України, а саме: судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційний суд змінює лише мотивувальну частину рішення і не змінює його в частині вирішення спору по суті, то підстав для проведення перерозподілу судових витрат немає, як немає і підстав для стягнення з відповідача на користь позивача витрат, понесених останнім у зв`язку з поданням апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 376, 382 - 384ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 15 липня 2022 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

В інших частинах рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Текст цієї постанови складено 31 березня 2023 року.

Головуючий О. Л. Карпенко

Судді : С. М. Єгорова

С. І. Мурашко