Справа №475/890/20
Провадження № 22-ц/812/318/23
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

28 березня 2023 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - Яворської Ж.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Царюк Л.М.,

із секретарем судового засідання - Біляєвою В.М.,

за участі представника відповідача - Мішанова С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження

апеляційну скаргу

Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»

на рішення Доманівського районного суду Миколаївської області від 22 листопада 2022 року, ухвалене у приміщенні цього ж суду головуючим суддею Єгоровою Н.І., дата складання повного тексту не зазначена, у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором

В С Т А Н О В И В:

28 жовтня 2020 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач вказували, що між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 16 вересня 2008 року було укладено кредитний договір №7ММ/2008.

Згідно договору АТ КБ «ПриватБанк» зобов`язався надати відповідачу кредит в розмірі 47000.00 доларів США на термін до 10 вересня 2013 pоку, а відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановленому кредитним договором.

Відповідно до договору, погашення заборгованості повинно було здійснюватися щомісяця, тобто в період сплати, відповідач повинен надавати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, який складається з заборгованості за Кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати з згідно з умовами кредитного договору.

У випадку порушення зобов`язань за кредитним договором, відповідач сплачує Банку відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі на місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом.

Позивач зобов`язання за даним договором виконав у повному обсязі, а саме: надав відповідачу кредит у розмірі, передбаченому умовами кредитного договору.

Відповідач у порушення умов кредитного договору та статтей 509,526,1054 ЦК України зобов`язання за вказаним кредитним договором не виконав.

У зв`язку з чим, 12 жовтня 2010 року Банк звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет застави.

09 березня 2011 року Доманівським районним судом Миколаївської області було винесене рішення про звернення стягнення на предмет застави.

Однак, винесення вищевказаного рішення суду не свідчить про припинення договірних правовідносин сторін, оскільки договір діє до повного виконання сторонами зобов`язань та не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов`язання.

Прострочена сума заборгованість становить 38518,82 доларів США.

Оскільки, з відповідача в рахунок погашення заборгованості було звернуто стягнення за кредитним договором за період із дати укладання кредитного договору до дати поточної заборгованості, яка була вказана в рішенні Доманівського районного суду Миколаївської області від 09 березня 2011 року, тобто за період з 16 вересня 2008 року по 21 січня 2010 року, то за період після подання позовної заяви від 12 лютого 2010 року, з 13 лютого 2010 року по 16 липня 2021 року відповідач має заборгованість у розмірі - 13162,07 доларів США, яка складається з 13162,07 доларів США - 3 % річних від простроченої суми.

Враховуючи зазначене, з врахуванням уточнених позовних вимог, АТ КБ «ПриватБанк» остаточно просив стягнути із ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором №7ММ/2008 від 16 вересня 2008 року у розмірі 13162,07 доларів США, що за курсом 27,29 становить 359192 грн.89 коп.

Рішенням Доманівського районного суду Миколаївської області від 22 листопада 2022 року у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволені позову, суд першої інстанції вказував, що під час розгляду справи встановлено, що відповідач не виконував належним чином зобов`язання за кредитним договором від 16 вересня 2008 р., у зв`язку з чим у 2010 року позивач звернувся до суду з позовом про дострокове стягнення заборгованості за цим кредитним договором.

Рішенням Доманівського районного суду Миколаївської області від 09 березня 2011 року, яке набрало законної сили, підтверджено наявність грошового зобов`язання відповідача перед банком та його порушення. Проте в матеріалах справи відсутні дані щодо конкретної дати набрання рішенням законної сили, та ці дані не було надано до суду представником позивача.

Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц та від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 визначено, що правовий аналіз положень статтей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку про те, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК України, за увесь час прострочення.

Таким чином, зазначена норма не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов`язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу.

З урахуванням наведеного, після ухвалення рішення Доманівського районного суду Миколаївської області від 09 березня 2011 року, яким стягнуто суму боргу, зобов`язання відповідача сплатити заборгованість за кредитним договором не припинилось та триває до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання.

Між тим, незважаючи на зазначене вище, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову з огляду на те, що позивачем обґрунтовано 3 відсотки річних від простроченої суми, передбачених статтею 625 ЦК України за період прострочення - з 13 лютого 2010 року (наступний день після звернення до суду з позовом, за результатом розгляду якого ухвалено рішення Доманівського районного суду від 09 березня 2011 року) по 16 липня 2021 року.

Однак, вказаний позивачем період, а саме дата, з якої нараховано три проценти річних, є безпідставним та необґрунтованим.

Оскільки наслідком невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України, за весь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення 3 процентів річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості засвідчує такі зміни.

З матеріалів справи вбачається, що строк дії кредитного договору сплив у зв`язку із зверненням позивача до суду з позовом про дострокове стягнення заборгованості. Позивач реалізував своє право, передбачене ст. 1050 ЦК України, шляхом звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, за результатом розгляду якого було ухвалене зазначене вище рішення Доманівського районного суду Миколаївської області від 09 березня 2011 року.

Отже, задоволення судом позову про стягнення заборгованості за кредитним договором припинило його дію на майбутнє. Тому з моменту розірвання кредитного договору у позичальника залишається обов`язок повернути заборгованість, нараховану за цим договором станом на день його розірвання, а кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені кредитним договором проценти та неустойку за період після розірвання цього договору.

Зважаючи на те, що в розумінні статті 653 ЦК України зобов`язання за кредитним договором від 16 вересня 2008 року припинились з моменту набрання рішенням Доманівського районного суду Миколаївської області від 09 березня 2011 року законної сили, права та інтереси позивача (кредитодавця) після розірвання кредитного договору забезпечені частиною 2 статті 625 ЦК України з дня набрання ним законної сили, а не з зазначеного позивачем дня, наступного за днем подання до суду позову, за результатом якого було ухвалено вказане вище заочне рішення.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 703/2718/16-ц.

Зважаючи на те, що в матеріалах справи відсутні дані щодо дати набрання заочним рішенням суду законної сили, та позивачем не зазначено такої дати, позовні вимоги щодо стягнення 3 % річних з дати, зазначеної в позові, є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Суд позбавлений можливості самостійно здійснити перерахунок 3 % річних з дати набрання рішенням законної сили. Крім того, позивачем не обґрунтована дата кінцевого строку здійснених нарахувань.

Більш того, невиконане грошове зобов`язання, на яке позивач просить нарахувати 3% річних, є не зобов`язанням за кредитним договором від 16 вересня 2008 року, вираженим в іноземній валюті, а трансформованим з нього зобов`язанням, встановленим рішенням Доманівського районного суду Миколаївської області від 09 березня 2011 року, яке не виконується.

При обрахунку 3% річних за основу має братися прострочена сума, визначена у судовому рішенні, а не її еквівалент в іноземній валюті. Три проценти річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеній судовому рішенні у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення.

Розмір 3% річних, період нарахування позивачем необґрунтовані належним чином.

Дійшовши висновку про необґрунтованість та недоведеність пред`явленого позивачем позову, суд першої інстанції вважав, що підстав для задоволення позову не має, а відтак є недоречним застосовувати позовної давності, що заявлено представник позивача у суді.

Не погоджуючись із таким рішенням суду першої інстанції АТ КБ «ПриватБанк» подали на нього апеляційну скаргу.

Мотивуючи доводи апеляційної скарги вказували, що оскаржуване рішення є необґрунтованим та незаконним, прийняте без повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи, з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи та з порушенням норм процесуального і матеріального права. Тому, просили його скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Вказували, що 09 березня 2011 року Доманівським районним судом Миколаївської області було винесене рішення про звернення стягнення на предмет застави.

Винесення вказаного рішення не свідчить про припинення договірних правовідносин сторін, оскільки договір діє до повного виконання сторонами зобов`язань та не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов`язання.

Зазначають, що прострочена сума заборгованість становить 38518,82 доларів США.

Оскільки, з відповідача в рахунок погашення заборгованості було звернуто стягнення за кредитним договором за період з дати укладання кредитного договору до дати поточної заборгованості, яка була вказана в рішенні Доманівського районного суду Миколаївської області від 09 березня 2011 року, тобто за період з 16 вересня 2008 року по 21 січня 2010 року, то за період після подання позовної заяви від 12 лютого 2010 року, з 13 лютого 2010 по 16 липня 2021 року Відповідач має заборгованість у розмірі - 13162,07 доларів США, яка складається з 13162,07 доларів США - 3 % річних від простроченої суми.

Вказують, що відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі №127/15672/16-ц, оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3 % річних за увесь час прострочення, у зв`язку із чим таке зобов`язання є триваючим.

На підтвердження позовних вимог позивачем надано до суду: - розрахунок заборгованості та курс валют, копію кредитного договору, копію документу, який підтверджує надання кредиту.

Натомість, відповідач не надав жодних доказів, що ним виконано рішення Доманівського районного суду Миколаївської області від 09 березня 2011 року, не спростував розрахунку банку та не навів власного розрахунку та жодним належним чином не спростував доводи Позивача.

Відповідач не звільнений від обов`язку доказування за позовом згідно положень ст. 82 ЦПК України.

Отже, він не скористався своїми процесуальними правами і не спростував позовні вимоги Банку, а суд першої інстанції порушив принципи диспозитивності та змагальності сторін.

Щодо посилань суду про відсутність в матеріалах справи даних щодо дати набрання заочним рішенням суду законної сили та позивачем не зазначено такої дати, тому позовні вимоги щодо стягнення трьох процентів річних з дати, зазначеної в позові, є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, зазначають, що така інформація є у вільному та доступному для суду доступі.

Крім того, посилаються на те, що будь-яка протилежна інформація в ході судового розгляду справи не виявлялась та не досліджувалась.

Стосовно аргументу суду про те, що суд позбавлений можливості самостійно здійснювати перерахунок 3% річних з дати набрання рішенням законної сили, то апелянт зазначав, що зважаючи на постанови Верховного Суду від 23 січня 2018 року у справі №755/7704/15, від 26 вересня 2018 року у справі №159/2146/15, належним чином дослідити поданий стороною доказ (в даному випадку - розрахунок заборгованості за кредитним договором), перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду.

Таким чином, суд першої інстанції, прийнявши рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, не оцінив усіх фактичних обставин справ та доводів позивача щодо наявності заборгованості відповідача та її розміру.

Правом на подачу відзиву відповідач не скористався.

Представник відповідача апеляційну скаргу не визнав, просив залишити її без задоволення, а судове рішення без змін.

У судове засідання позивач та відповідач не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що в силу частини 2 статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи за їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, представника відповідача, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає зазначеним вище вимогам закону.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що 16 вересня 2008 року між ПАТ КБ "ПриватБанк" та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №7ММ/2008, згідно умов якого банком було надано кредит в розмірі 47000 дол. США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 16% з кінцевим терміном повернення 12 вересня 2013 року Відповідно до умов даного договору позичальник зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитом до закінчення строку, визначеного договором( а.с.10-12).

Цього ж дня сторонами укладено договір про видачу траншу №1-7ММ/2008 року, відповідно до умов якого Банк зобов`язався передати позичальнику кредитні кошти в частини загального ліміту, встановлено п.1.2 кредитного договору №7ММ/2008 від 16 вересня 2008 року. Цей договір вступає в силу з моменту його підписання обома сторонами і діє разом з кредитним договором №7ММ/2008 від 16 вересня 2008 року в об`ємі перерахованих по цьому Договору коштів до повного виконання зобов`язань сторонами (п.5.1). Вказаний договір є невід`ємною частиною кредитного договору №7ММ/2008 від 16 вересня 2008 року (п.6.2). Також, сторонами погоджено графік погашення кредиту, процентів та винагород, що є додатком №1 до договору про видачу траншу (а.с.13-15).

В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між сторонами були укладені договори застави, належного ОСОБА_1 майна, а саме: автотранспорт - автобус марки «MERCEDES-BENZ» рік випуску 1980, тип транспортного засобу - автобус - Д, реєстраційний номер НОМЕР_1 , шасі НОМЕР_2 , об`єм двигуна 14600 куб.см., телевізор «Samsung», модель CS -21M16MJQ, №В8863ТА100266Х, 2006 року випуску, пральну машину «Samsung 337D» , № НОМЕР_3 , 2007 року випуску.

Між тим, від виконання своїх кредитних зобов`язань відповідач ухилявся.

Заочним рішенням Доманівського районного суду Миколаївської області від 09 березня 2011 року стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 як поручителя, на користь ПАТ КБ "ПриватБанк" заборгованість за кредитним договором в сумі 39868.08 дол. США.

Передано ПАТ КБ "ПриватБанк" шляхом вилучення у ОСОБА_1 транспортний засіб автобус марки "Mercedes Benz", 1980 року випуску. Звернуто стягнення на предмет застави, а саме на транспортний засіб - автобус марки "Mercedes Benz", 1980 року випуску, а також на телевізор марки Самсунг, 2006 року випуску та пральну машину Самсунг, 2007 року випуску. Рішення суд набрало законної сили.

Звернуто стягнення на предмети застави: автобус марки «MERCEDES-BENZ» рік випуску 1980, тип транспортного засобу автобус - Д, реєстраційний номер: НОМЕР_1 , шасі НОМЕР_2 , об`єм двигуна 14600 куб.см., телевізор «Samsung», модель CS -21M16MJQ, №В8863ТА100266Х, 2006 року випуску, та пральну машину «Samsung 337D» , № НОМЕР_3 , 2007 року випуску, що належать на праві власності ОСОБА_1 , шляхом продажу конкретному покупцю з правом укладення заставодержателем договору купівлі-продажу предмету застави від імені заставодавця зі зняттям зазначеного автотранспорту з обліку в органах ДАЇ України, а також наданням банку повноважень, необхідних для здійснення продажу.

Письмових доказів щодо виконання рішення суду про стягнення кредитної заборгованості ні позивачем, ні відповідачем не надано.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції проте, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України, за увесь час прострочення, проте вважає помилковим висновок, що суд позбавлений можливості самостійно здійснити перерахунок 3 % річних з дати набрання рішенням законної сили, невиконане грошове зобов`язання, на яке позивач просить нарахувати 3% річних, є не зобов`язанням за кредитним договором від 16 вересня 2008 року, вираженим в іноземній валюті, а трансформованим з нього зобов`язанням, встановленим рішенням Доманівського районного суду Миколаївської області від 09 березня 2011 року, яке не виконується, при обрахунку 3% річних за основу має братися прострочена сума, визначена у судовому рішенні, а не її еквівалент в іноземній валюті.

Положеннями статті 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно з частиною 2 статті 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування трьох процентів річних входить до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.

Главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 1 статті 32 Конвенції), вказав, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу (пункт 570 рішення Європейського суду з прав людини від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти росії»).

Строк давності переслідує кілька важливих цілей, а саме забезпечує правову визначеність і закінченість, захищає потенційних відповідачів від застарілих вимог, які було б важко спростувати, і дозволяє уникнути несправедливості, яка може виникнути при прийнятті судами рішень щодо подій, які мали місце у далекому минулому на підставі доказів, які з часом можуть стати ненадійними і недостатніми (рішення Європейського суду з прав людини від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» («StubbingsandOthers v. theUnitedKingdom»).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина 4 статті 267 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Порядок відліку позовної давності наведено у статті 261 ЦК України. Зокрема, відповідно до частини першої цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, а відповідно до частини 5 цієї статті, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Між тим, зобов`язання відповідача перед Банком залишаються невиконаними.

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити 3 % річних за увесь час прострочення, у зв`язку із чим таке зобов`язання є триваючим.

До правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статтею 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (стаття 257 цього Кодексу).

У своїй постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19) Велика Палата Верховного Суду погодилась з висновками Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеними у постановах від 10 та 27 квітня 2018 року у справах № 910/16945/14 та № 908/1394/17, від 16 листопада 2018 року у справі № 918/117/18, від 30 січня 2019 року у справах № 905/2324/17 та № 922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі № 924/312/18 про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 належним чином не виконував своїх зобов`язань за кредитним договором, яким йому надано кредит строк до 10 вересня 2013 року. У зв`язку з чим Банк звернувся до суду з вимогою про дострокове стягнення заборгованості за кредитом та процентами з позичальника та поручителя за період з 16 вересня 2008 по 21 січня 2010 року та звернуто стягнення на предмет застави.

Заочним рішенням Доманівським районним судом Миколаївської області 09 березня 2011 року про стягнення заборгованості за кредитним договором підтверджено наявність грошового зобов`язання позичальника перед банком та його порушення.

Заперечуючи проти позову, представник відповідача зазначала, що заборгованість відповідача є спірною та не визнається останнім, оскільки транспортний засіб - автобус марки Мерседес-Бенц, 1980 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_4 , який належав відповідачеві та був предметом застави, 26 червня 2010 року був зареєстрований на іншого власника, але документи, що підтверджують ціну продажу не збереглися. ( а.с.56).

За матеріалами справи, АТ КБ «ПриватБанк» з позовом до боржника ОСОБА_1 та поручителя ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення, звернувся до суду 12 лютого 2010 року. Згідно довідки Регіонального сервісного центру від 13 травня 2021 року №31/14-М-53 /аз, належний ОСОБА_1 автобус було перереєстрований на іншу особу 26 червня 2010 року, тобто в період розгляду вищевказаного позову, рішення за яким ухвалено судом 09 березня 2011 року.

Відповідно до пунктів 33-36 розділу «Перереєстрація транспортного засобу» Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок,інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 р. № 1388 (у редакції постанови на 26 червня 2010 року), перереєстрації транспортного засобу це не завжди відчуження за договором купівлі-продажу, це може бути перереєстрація транспортних засобів, що переходять у власність страховиків після виплати страхувальникам повної страхової суми; перереєстрація транспортних засобів на одного з подружжя, тощо .

Однак, вищевказана довідка не містить відомостей про те, у який спосіб було перереєстровано транспортний засіб, та на яку конкретну особу.

А відтак, посилання на те, що ціна за яку було відчужено заставний транспортний засіб суттєво може вплинути за розміром кредитної заборгованості та відповідно нарахованих штрафних санкцій, не заслуговують на увагу.

Позивач на виконання ухвали суду першої інстанції від 01 липня 2021 року про витребування доказів надав довідку від 19 липня 2021 року №1542932-ВБ, де вказав, про відчуження транспортного засобу - автобус марки Мерседес-Бенц, 1980 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_4 12 червня 2015 року (а.с.60) та виписку по рахунку та меморіальні ордери за період з 18 липня 2007 року по 12 червня 2015 року. Інформація, яка міститься у наданій виписці по особу рахунку за 12 червня 2015 року з посиланням «погашення» та в меморіальних ордерах за цю дату стосується кредитного договору №64 МС/2007, укладеного між банком та ОСОБА_1 18 червня 2007 року ( а.с.77,83).

Зважаючи на таке, вказані письмові докази не є належними доказами по цій справі, які б підтверджували виконання відповідачем рішення суду від 09 березня 2021 року, оскільки стосується іншого кредитного договору, укладеного між банком та ОСОБА_1 18 червня 2007 року.

Аргументи представника відповідача у судовому засіданні апеляційної інстанції про ніби - то передачу відповідачем належного йому заставного транспортного засобу АТ КБ «Приватбанк» на реалізацію належними доказами, які б підтверджували вказані обставини не доведено.

Отже, в матеріалах справи відсутні докази щодо виконання боржником вказаного вище рішення суду про стягнення боргу.

З огляду на вищенаведене та враховуючи, що невиконання позичальником грошового зобов`язання по кредитному договору є триваючим порушенням, суд першої інстанції прийшов до незаконного висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача 3% річних за прострочення виконання ним грошового зобов`язання.

А тому, доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм матеріального права в цій частині є обґрунтованими.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року (справа №373/2054/16-ц) зазначила, що передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3% річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника.

У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року (справа №464/3790/16-ц) зазначила, що при обрахунку 3% річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.

3% річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році).

Положеннями ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Звертаючись до суду з позовом, та зробивши відповідний розрахунок позивач просив стягнути 3% річних зазначаючи розмір простроченої суми 38518.82 доларів США.

З огляду на зазначене, суд приходить до висновку про застосування позовної давності, про що просив відповідач у своїй заяві, щодо стягнення 3 % річних, а тому стягненню підлягає сума за період з 28 жовтня 2017 року по 16 липня 2021 року у межах трирічного строку позовної давності та в межах заявлених позовних вимог.

Перевіривши розрахунок, наданий банком, враховуючи алгоритм нарахування, колегія суддів вважає можливим визначити розмір суми, що підлягає стягненню з відповідача за період з 28 жовтня 2017 року по 16 липня 2021 року, що становить 4293 дол. США 01 цент:

-з 28 жовтня 2017 року по 31 грудня 2019 року розмір 3 % річних становить 2513.75 дол. США (38518.82 грн. х 3% х 794: 365:100 );

- з 01 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року (кількість днів 366 днів) розмір 3 % річних становить1155.57 доларів США (38518.82 грн. х 3% х 366: 366:100);

- з 01 січня 2021 року по 16 липня 2021 року (кількість 197) розмір 3 % річних становить 623.69 доларів США (38518.82 грн. х 3% х 197: 365:100).

Апеляційний суд зазначає, що у відповідності з положеннями статті 625 ЦК України вимоги позивача про сплату 3% річних за порушення виконання грошового зобов`язання є законними та обґрунтованими в межах позовної давності та в межах заявлених вимог.

У зв`язку з пропуском позивачем позовної давності відсутні підстави для стягнення 3% річних за прострочення виконання ним грошового зобов`язання за кредитним договором з 09 березня 2011 року по 27 жовтня 2017 року.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції проте, що суд позбавлений можливості самостійно здійснити перерахунок з дати набрання рішенням законної сили, оскільки з врахуванням постанови Верховного Суду від 23 січня 2018 року по справі № 755/7704/15-ц, від 26 вересня 2018 року у справі № 159/2146/15-ц, процесуальним обов`язком суду є належним чином дослідити поданий стороною доказ (в даному випадку - розрахунок заборгованості 3% річних), перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок.

Зважаючи на викладене, підстава апеляційного оскарження позивачем судового рішення частково знайшла своє підтвердження, і доводи з приводу неповного з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального права та порушення вимог процесуального права є підставою для скасування рішення.

В апеляційній скарзі позивач зазначав про необхідність надання додаткових доказів, стало відомо лише після ознайомлення з повним текстом судового рішення суду, його аргументації та обґрунтування, а відтак просив долучити копію постанови про відкриття виконавчого провадження та постанови про закінчення виконавчого провадження, що спростовують доводи суду про відсутність вступу у силу рішення Доманівського районного суду Миколаївської області від 09 березня 2011р.

Між тим, зазначені документи судом апеляційної інстанції не можуть бути прийнята як доказ з огляду на таке.

За приписами ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом апеляційної інстанції лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Зазначена документи не надавалася суду першої інстанції як доказ на підтвердження позовних вимог, в ході розгляду справи Банк будь-яких клопотань з цього приводу районному суду не заявляв та не посилався на ці документи в обґрунтування своїх позовних вимог.

Більш того, в апеляційній скарзі Банк, заявляючи клопотання про долучення цих документів не зазначає і не надає відповідних доказів щодо неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від Банку, а тому колегія суддів вважає, що відсутні правові підстави для прийняття судом апеляційної інстанції цих документів.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

З урахуванням викладеного, рішення суду відповідно до пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України про відмову у задоволенні позовних вимог Банку про стягнення 3% річних підлягає скасуванню з ухваленням у справі нового рішення про часткове задоволення позову.

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З врахуванням положень частини 2 статті 141 ЦПК України підлягають до стягнення із ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» понесені останнім судові витрати пропорційно до задоволених позовних вимог у розмірі 38.32% (117156.24 : 359192.82 х100%).

За такого, відповідно до вимоги статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача пропорційно до розміру задоволених вимог слід стягнути судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1757.53 грн. (5387,89х 32.62% : 100%) за суд першої інстанції та 2636.29 грн. 1757.53 х 32.62%:100%) за розгляд справи апеляційною інстанцією, а всього 4393,83 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Доманівського районного суду Миколаївської області від 22 листопада 2022 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (ІПН: НОМЕР_5 )на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» () 3% річних у сумі 4293 (чотири тисячі двісті дев`яносто три) доларів США 01 цент, витрати зі сплати судового збору у сумі 4393 (чотири тисячі триста дев`яносто три ) грн.83 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Ж.М. Яворська

Судді Т.М. Базовкіна

Л.М. Царюк

Повний текст постанови складено 31 березня 2023 року.