Провадження №2/523/2437/23
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
"22" лютого 2023 р. м.Одеса
Суворовський районний суд міста Одеси, в складі:
головуючого судді Дяченко В.Г.,
за участю секретаря судового засідання Мішаглі Л.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження, цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про звільнення майна з-під арешту,-
До Суворовського районного суду м. Одеси звернулося Акціонерне товариство «Сенс Банк» з позовною заявою до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_3 , про звільнення з-під арешту нерухомого майна, а саме : квартири АДРЕСА_1 .
Позов мотивований тим, що 28 серпня 2007 року між ЗАТ «Альфа Банк» (правонаступником якого є АТ «Сенс Банк») та ОСОБА_1 укладено договір кредиту № SME0003307. В забезпечення виконання вказаного договору з відповідачами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_3 , було укладено договір іпотеки № SME0003307/1 від 28 серпня 2008 року, предметом іпотеки є квартира АДРЕСА_2 .
У зв`язку з порушенням відповідачем зобов`язання за кредитним договором, позивачем почато процедуру стягнення на іпотечне майно, однак встановлено, що ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 17 лютого 2010 року по справі № 2-2015/2010 року накладено арешт на нерухоме майно, що є предметом договору іпотеки.
Посилаючись, на те, що наявність арешту унеможливлює здійснення позивачем законного права на задоволення своїх вимог за рахунок звернення стягнення на предмет іпотеки, позивач просить звільнити з-під арешту іпотечне майно.
В судове засідання представник позивача АТ «Сенс Банк» не з`явився, при цьому в матеріалах справи наявна заява з проханням справу розглянути у відсутність представника банку, проти заочного винесення рішення не заперечував.
В судове засідання ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_3 , не з`явилися, повідомлялися про дату, час та місце розгляду справи у встановленому законом порядку.
За таких обставин суд, зі згоди позивача, ухвалює заочне рішення, згідно ст.280 ЦПК України.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Суд, дослідивши матеріали позовної заяви прийшов до наступного.
Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.
Судом встановлено, що 28 серпня 2007 року між ЗАТ «Альфа Банк» та ОСОБА_1 укладено договір кредиту № SME0003307.
З копії договору іпотеки № SME0003307/1 від 28 серпня 2008 року, вбачається, що в забезпечення виконання кредитного договору було укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_2 , яка належить ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_3 (а.с.6-12).
З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, вбачається, що ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 17 лютого 2010 року по справі № 2-2015/2010 року накладено арешт на 1/4 частку квартири АДРЕСА_3 , яка належить відповідачу ОСОБА_1 на праві спільної часткової власності (а.с.13-23).
За клопотанням представника позивача, судом оглянуто цивільну справу № 2-2015/10 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про стягнення боргу, в якій наявний оригінал ухвали Суворовського районного суду м. Одеси (а.с.25) від 17 лютого 2010 року про накладення арешту на частину квартири АДРЕСА_3 , що належить відповідачу ОСОБА_1 .
Відповідно до ч. 1 ст. 575 ЦК України іпотека є заставою нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.
Згідно із ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Права власності є непорушним.
Відповідно до вимог ст. 15 ч. 1 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Положенням статей 317, 319, 321, 391 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно із ст. 1, 3, 4 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом; іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду; Іпотекою може бути забезпечене виконання дійсного зобов`язання або задоволення вимоги, яка може виникнути в майбутньому на підставі договору, що набрав чинності; обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації відповідно до закону.
Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.
Згідно із ч. 1, 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
Відповідно до вимог ст. 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати, в тому числі передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону.
Частиною 1 статті 37 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.
Так, у п. 4.1.4 Іпотечного договору зазначено, що іпотекодержатель має право звернути на предмет іпотеки стягнення згідно з цим Договором та законодавством України .
Згідно із п. 6.2 Іпотечного договору звернення стягнення на предмет іпотеки може бути здійснено іпотекодержателем на підставі на підставі рішенням суду, виконавчого напису нотаріуса, або згідно із договором про задоволення вимог іпотеко держателя (позасудове врегулювання ), яким вважатиметься застереження , що містяться у пункті 5.3 цього Договору.
Таким чином, відповідно до ст. 37, 38 Закону України «Про іпотеку» та Договору іпотеки Іпотекодержатель має право звернути стягнення на Предмет іпотеки шляхом передачі йому права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань або продажу Предмету іпотеки від свого імені будь-якій особі.
Відповідно до позиції Верховного Суду, висловленої у справі № 825/1764/16 від 19 червня 2019 року, накладення арешту на нерухоме майно, передане в іпотеку, є порушенням прав іпотекодержателя, який в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання, може звернути стягнення на предмет іпотеки.
Оскільки накладення арешту на майно має наслідком заборону відчуження арештованого майна, то ним порушується право іпотекодержателя в разі невиконання боржником забезпеченого заставою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки. Зі змісту наведених приписів Закону України "Про іпотеку" випливає, що в разі коли належним чином зареєстрована іпотека виникла раніше за накладення арешту для задоволення вимог стягувачів, відмінних від іпотекодержателя, суд має звільнити з-під арешту іпотечне майно. При цьому відсутні підстави для відмови у звільненні з-під арешту зазначеного майна у зв`язку з відсутністю реального порушення боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання на момент пред`явлення відповідної вимоги; факт порушення основного зобов`язання, яке забезпечене іпотекою, виступає лише умовою реалізації гарантованих іпотекою прав іпотекодержателя і не пов`язується з його існуванням, а, отже, й порушенням шляхом арешту та заборони відчуження предмета іпотеки. Зазначене відображене в постанові Верховного Суду від 10.04.2018 у справі №910/4772/17.
Згідно з п. 2 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ №5 від 03.06.2016 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно).
Враховуючи, що судом встановлено, що реєстрація обтяження предмета іпотеки мала місце 28 серпня 2008 року, а арешт на 1/ 4 частину нерухомого майна було накладено 11 березня 2010 року, для задоволення вимог стягувачів, відмінних від іпотекодержателя, а також беручи до уваги, що арешт, перешкоджає позивачу у реалізації прав та порушує його інтереси, як іпотекодержателя, суд вважає, що позов є обґрунтованим. Втім, враховуючи, що арешт накладено лише на частину нерухомого майна, яка належить ОСОБА_1 , однак позивач заявляє вимоги про зняття арешту з усього майна, що є необгрунтованим і тому позовні вимоги підлягають частковому задовленню.
Питання щодо розподілу судових витрат, суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України.
На підставі викладеного, керуючись ст. 328 ЦК України, Законом України «Про виконавче провадження», ст. 12, 19, 81, 141, 197-200, 258-260, 263-265, 280-283 ЦПК України, суд, -
Позов Акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про звільнення майна з-під арешту- задовольнити частково.
Зняти арешт з нерухомого майна, а саме 1/4 частини квартири АДРЕСА_3 , накладений на підставі ухвали Суворовського районного суду м. Одеси від 17 лютого 2010 року по справі № 2-2015/2010.
В решті позовних вимог відмовити.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом 30-ти днів з дня складення повного рішення не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 30-ти днів з дня складення рішення.
Заочне рішення може бути оскаржене позивачем до Одеського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30-ти днів з дня складення рішення.
Повне судове рішення складено 22.02.2023 року.
Суддя: