КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/5538/2023
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня 2023 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Семенюк Т.А.

при секретарі Баллі Л.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 3 жовтня 2022 року (суддя Горбенко Н.О.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю,

встановив:

у серпні 2020 року позивачка звернулася до суду з позовом про поділ об`єкта права спільної сумісної власності подружжя, а саме квартири АДРЕСА_1 та просила в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за нею право власності на 1/2 частину зазначеної квартири та стягнути з відповідача судові витрати.

Мотивуючи позовні вимоги, позивачка посилалася на те, що з 5 квітня 2003 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який розірвано рішенням Святошинського районного суду м. Києва 9 липня 2018 року. У період перебування у шлюбі ними була набута у власність квартира АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 8 грудня 2015 року та Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №215607513 від 9 липня 2020 року; та Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №49281291 від 8 грудня 2015 року.

Позивачка стверджувала, що після розлучення вони не можуть дійти згоди щодо розподілу спільного майна, зокрема спірної квартири.

У червні 2021 року відповідач звернувся до суду із зустрічним позовом, в якому просив визнати за ним право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Мотивуючи зустрічні позовні вимоги, відповідач посилався на те, що спірна квартира не може вважатись спільною сумісною власністю подружжя, оскільки була придбана за його особисті кошти. 19 квітня 2005 року він уклав договір №140/УК/896 пайової участі у фінансуванні будівництва житла з ТОВ «УкоінвестБуд», предметом якого було будівництво багатоквартирного будинку по АДРЕСА_1 , якому у

подальшому було присвоєно поштову адресу АДРЕСА_1 . Загальна сума інвестування в будівництво квартири складала 163 060грн 60коп.

Відповідач стверджував, що 20 квітня 2005 року ним було сплачено 136 000грн, що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордеру №673. Джерелом даних коштів є їх отримання як дарунок від його батька - ОСОБА_3 , який їх отримав внаслідок продажу власної квартири АДРЕСА_5 . Крім того, 26 травня 2005 року ним було доплачено 27 060грн 60коп., що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордеру №948. 20 грудня 2014 року за актом прийому-передачі він отримав спірну квартиру, а 8 грудня 2015 року державним реєстратором управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві було здійснено державну реєстрацію права власності на спірну квартиру.

Відповідач стверджував, що ОСОБА_2 фінансової участі у придбанні квартири не приймала.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 3 жовтня 2022 року первісний позов задоволено, визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 . У порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, визнано за ОСОБА_2 право власності на частину квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 6 306грн. У задоволенні зустрічної позовної заяви відмовлено у повному обсязі.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким визнати квартиру АДРЕСА_1 , його особистою приватною власністю та здійснити розподіл судових витрат.

Відповідач зазначає, що у них з дружиною не було спільних коштів для інвестування у спірну квартиру, що підтверджується Відомостями з Державного Реєстру фізичних осіб платників податків про суми виплачених доходів і утриманих податків ОСОБА_1 та Відомостями з Державного Реєстру фізичних осіб платників податків про суми виплачених доходів і утриманих податків ОСОБА_2 . Єдиним джерелом набуття спірної квартири були грошові кошти, отримані в дар від його батька, які він отримав від продажу іншої власної квартири. Таким чином, спростовується презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними у період шлюбу, а саме поширення правового режиму спільного сумісного майна на квартиру, яка була придбана хоч і в період шлюбу, проте за його особисті кошти.

Також відповідач вважає, що висновок суду першої інстанції в частині визнання недійсним договору дарування грошових коштів є виходом за межі позовних вимог, оскільки суд вирішив питання за відсутності такої позовної вимоги. При цьому вирішене судом питання про визнання недійсним правочину не є похідним від первісної позовної вимоги.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить залишити її без задоволення, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість її доводів та зазначає, що нею в суді першої інстанції надано виписку з її особистого банківського рахунку і квитанцію про сплату залишку коштів за об`єкт інвестування в гривні, а тому спірна квартира є об`єктом спільного майна подружжя.

Позивачка ОСОБА_2 , будучи належним чином повідомленою про день та час розгляду апеляційної скарги (с.с.247-248, 248а), у судове засідання не з`явилася, направила на електронну пошту Київського апеляційного суду заяву про розгляд справи у її відсутність, яка підписана її електронним цифровим підписом (с.с.249-250).

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідача ОСОБА_1

та його представника - адвоката Меліхової Ю.О., які підтримали доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 5 квітня 2003 року, мають двох дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

19 квітня 2005 року між ТОВ «УкоінвестБуд» та ОСОБА_1 був укладений договір № 140/УК/896 пайової участі у фінансуванні будівництва житлового будинку, предметом якого було інвестування у будівництво квартири, загальною площею 46,62кв.м, у будинку АДРЕСА_1 , вартістю 160 605,90грн.

Згідно копій квитанцій до прибуткових касових ордерів № 673 від 20 квітня 2005 року та № 948 від 26 травня 2005 року ОСОБА_1 до Укоінвестбуд внесено 136 000грн та 27 060грн 60коп. відповідно.

20 грудня 2014 року між ТОВ «Укоінвестбуд» та ОСОБА_1 був підписаний акт прийому-передачі квартири АДРЕСА_1 до договору № 140/УК/896/1 від 19 квітня 2005 року дольової участі у фінансуванні будівництва, загальною площею 55,30кв.м та загальною вартістю 180 420грн 60коп.

На підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 8 грудня 2015 року за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 55,30кв.м.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 9 липня 2018 року шлюб сторін розірвано.

Задовольняючи первісний позов та відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції виходив з того, що спірна квартира придбана подружжям у період перебування у зареєстрованому шлюбі, а відтак є їх спільним майном. Також суд зазначив, що ОСОБА_1 не було надано належних та достатніх доказів у підтвердження його доводів, що спірна квартира була придбана за його особисті кошти, які були отримані ним у дар від його батька, тобто не спростована презумпція спільності майна подружжя.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, так як він відповідає обставинам справи, наданим сторонами доказам та ґрунтується на нормах матеріального і процесуального права.

Відповідно до положень статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною першою статті 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно з положеннями частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 71 СК України).

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі у судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.

Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею у набутті майна. Застосовуючи положення статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна за час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Стаття 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.

З наданих суду доказів вбачається, що спірна квартира була придбана у період перебування сторін у зареєстрованому шлюбу, а відтак є їх спільною сумісною власністю.

Оцінюючи надані ОСОБА_1 докази у підтвердження зустрічного позову, суд першої інстанції правомірно зазначив про їх неналежність і недостатність для висновку, що спірна квартира придбана за особисті кошти позивача за зустрічним позовом.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (частина друга статті 80 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на

підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша, шоста статті 81 ЦПК України).

З наданих суду документів вбачається, що ОСОБА_3 (батьку позивача за зустрічним позовом) на праві власності належала квартира АДРЕСА_7 , яку він продав за 282 490грн, що еквівалентно 53 000 доларам США, на підставі договору купівлі-продажу від 15 жовтня 2004 року, який був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокудіною В.В.

Також суду надана заява ОСОБА_3 , адресована АТ «Укрексімбанк», від 19 квітня 2005 року про видачу готівки у сумі 136 200,24грн.

Згідно пояснень ОСОБА_3 , допитаного свідком судом першої інстанції, зняті грошові кошти він подарував своєму сину ОСОБА_1 для придбання квартири.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Відповідно до частини п`ятої статті 719 ЦК України договір дарування валютних цінностей фізичних осіб між собою на суму, яка перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

До валютних цінностей згідно з Декретом Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" належить валюта України - грошові знаки у вигляді банкнот, казначейських білетів, монет і в інших формах, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території України, а також вилучені з обігу або такі, що вилучаються з нього, але підлягають обміну на грошові знаки, які перебувають в обігу, кошти на рахунках, у внесках в банківських та інших кредитно-фінансових установах на території України.

Відносить до валютних цінностей гривню і Закон України "Про валюту і валютні операції", який набув чинності 07 липня 2018 року.

Відповідно до статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Під час розгляду даної справи ОСОБА_1 не зазначив, з яких підстав договір дарування грошових коштів не був укладений у письмовій формі і не був посвідчений нотаріально.

Також жодна сторона договору не звернулася до суду з позовом про визнання договору дарування грошових коштів дійсним.

За таких обставин та враховуючи вищезазначені норми матеріального права, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що позивачем за зустрічним позовом не було надано належних та достатніх доказів дарування йому грошових коштів для придбання спірної квартири.

Крім того, звертає на себе увагу та обставина, що позивачкою за первісним позовом суду надана копія виписки по вкладу, згідно якої нею 24 травня 2005 року з рахунку у банку «Райффайзен Банк Аваль» знято 6 502,85 долара США, а ОСОБА_1 26 травня 2005 року внесено за договором про дольову участі у фінансуванні будівництва 27 060грн 60коп.

Також необхідно врахувати, що в акті прийому-передачі квартири АДРЕСА_1 від 20 грудня 2014 року зазначено, що загальна площа квартири становить 55,30кв.м, а загальна вартість квартири - 180 420грн.

При цьому ОСОБА_1 не зазначається, що доплата вартості за квартиру була

здійснена за його особисті кошти або за грошові кошти, подаровані йому батьком.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що презумпція спільності права власності подружжя на спірне майно ОСОБА_1 не спростована.

Доводи апеляційної скарги, що у подружжя не було спільних грошових коштів для інвестування у квартиру, тому єдиним джерелом набуття спірної квартири були грошові кошти подаровані ОСОБА_1 його батьком, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки договір дарування грошових коштів суду надано не було, а свідчення ОСОБА_3 не є належними доказами у підтвердження посилань, що грошові кошти дарувалися саме ОСОБА_1 та саме для придбання спірної квартири.

Твердження в апеляційній скарзі, що суд першої інстанції визнав договір дарування грошових коштів недійсним, вийшовши за межі позовних вимог, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки рішення суду не містить висновку про недійсність договору, а судом правильно зазначено, що договір дарування грошових коштів між фізичними особами на суму, яка перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, який не укладений у письмовій формі і не посвідчений нотаріально, згідно ст. 220 ЦК України є нікчемним.

За таких обставин, суд першої інстанції, вирішуючи спір та встановивши, що спірна квартира була придбана сторонами під час шлюбу, а тому є їх спільною сумісною власністю, обґрунтовано виходив із того, що частки сторін є рівними, та обґрунтовано відмовив у задоволенні зустрічного позову.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції повно встановлені обставини справи, оцінені надані сторонами докази, правильно застосовані норми матеріального права, не допущено порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, тому підстав для скасування рішення суду та задоволення апеляційної скарги не встановлено.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Святошинського районного суду міста Києва від 3 жовтня 2022 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 14 червня 2023 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.А. Семенюк