Провадження № 22-ц/802/334/23 Доповідач: Киця С. I.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 березня 2023 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Киці С. І.,

суддів Данилюк В. А., Шевчук Л. Я.,

секретар судового засідання Савчук Т. Ф.,

з участю відповідача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання права власності, за апеляційною скаргою позивачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 січня 2023 року

В С Т А Н О В И В:

Позивачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 у жовтні 2022 року звернулися в суд з позовом до ОСОБА_1 про визнання права власності. Позов обґрунтовано тим, що 03 червня 2021 року ОСОБА_3 надано розписку про отримання коштів під ОСОБА_2 на придбання товару: кухні (Софт пряма) загальною вартістю 32 485 грн без ПДВ. Відповідно до договору купівлі-продажу №0306/2D від 03 червня 2021 року ОСОБА_3 за вказані кошти було придбано вказаний товар у ФОП ОСОБА_4 . Оскільки вказаний товар не відповідав необхідним параметрам щодо розміру та кольору, товар був переданий ОСОБА_3 у користування ОСОБА_2 . Останній бажає продати товар юридичній особі, при цьому станом на момент купівлі-продажу товару ОСОБА_3 формально перебувала в шлюбі з ОСОБА_1 . З 22 травня 2021 року шлюбні відносини між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 були припинені та носили лише формальний характер, сторони спільного господарства не вели та проживали окремо, шлюб розірвано 21 лютого 2021 року. Договір купівлі-продажу №0306/2D від 03 червня 2021 року втрачено позивачем ОСОБА_3 . Просять визнати право власності, припинивши режим спільної сумісної власності подружжя, на кухню (Софт пряма) загальною вартістю 32 485 грн без ПДВ за ОСОБА_2 , і, з врахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 05 грудня 2022 року, стягнути з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача ОСОБА_3 судові витрати у розмірі 992,40грн судового збору.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 січня 2023 року відмовлено в задоволенні позову у цій справі.

Позивачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 подали апеляційну скаргу на зазначене рішення суду. Вважають його необґрунтованим, ухваленим із неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, із неповним з`ясуванням обставин справи та на підставі неправильно оцінених доказів. Судом не узято до уваги квитанцію про оплату товару та акт приймання-передачі за договором купівлі-продажу №0306/2D від 03 червня 2021 року, які беззаперечно підтверджують факт придбання кухні (Софт пряма). Розписка у зв`язку із виконанням вказаного зобов`язання не надавалась, оскільки товар ОСОБА_3 передано в користування ОСОБА_2 . Твердження відповідача про відсутність фінансових зобов`язань між позивачами є припущенням та не підтверджено жодним належним та допустимим доказом. ОСОБА_1 у відзиві на позовну заяву не заперечується факт окремого проживання з літа 2021 року в одному помешканні з ОСОБА_1 . Суд не взяв до уваги докази, надані позивачем на підтвердження факту окремого проживання ОСОБА_3 з відповідачем. Суд не вирішив питання розподілу судових витрат. Просили рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 січня 2023 року змінити та визнати право власності, припинивши режим спільної сумісної власності подружжя, на кухню (Софт пряма) загальною вартістю 32 485 грн без ПДВ за ОСОБА_2 , стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судові витрати у розмірі 2 602,80 грн.

До апеляційного суду надійшов відзив відповідача ОСОБА_1 на апеляційну скаргу. Вважає рішення суду першої інстанції законним та підставним. Доводи позивачів про доведеність у суді факту позики коштів, укладення договору купівлі-продажу та наявність квитанції, акту прийому-передачі товару є передчасними, як і про використання цих коштів ОСОБА_3 на придбання кухонного гарнітуру «Софт пряма» та належність їй такого майна на праві особистої власності. Суд об`єктивно оцінив приєднані позивачами документи та надав належну правову оцінку фактичній відсутності договору купівлі-продажу №0306/2D від 03 червня 2021 року, акту прийому передачі та інших документів, які б могли підтвердити реальність самого правочину. Позивачами не подано обґрунтування поважності причин неподання розписки в суд першої інстанції та клопотання про її неподання до справи в апеляційній інстанції, а отже вона не може братись до уваги суду як доказ. До участі у розгляді справи не залучено третю особу ФОП ОСОБА_4 . Надані позивачами копії довідок, копії квитанцій про переказ коштів та інформаційних листів ГУНП у Волинській області правомірно не взяті судом до уваги, оскільки такі докази спростовано. Незрозумілими є доводи позивачів про порушення судом норм процесуального права, оскільки відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд правомірно залишив судові витрати за позивачем. Вважає апеляційну скаргу необґрунтованою і такою, що не підлягає задоволенню. Просив залишити рішення суду першої інстанції без задоволення, а апеляційну скаргу - без змін.

В судовому засіданні в апеляційному суді відповідач ОСОБА_1 заперечував щодо задоволення вимог апеляційної скарги з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу.

Позивачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 (яка діє від свого імені і як представник позивача ОСОБА_2 ) в судове засідання не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосується безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Право на доступ до правосуддя не є абсолютним, на цьому наголошує і Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях. Відтак в кожному випадку апелянт при зверненні до суду повинен дотримуватися норм процесуального законодавства.

Колегія суддів ухвалила проводити розгляд справи у відсутності позивачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , які належним чином повідомлені про час, місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися без поважних причин.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши відповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що позивачами належними та допустимими доказами не доведено факту придбання кухні (Софт пряма) за кошти ОСОБА_2 , а позивачем ОСОБА_3 не спростовано презумпцію спільності права власності подружжя на дане майно.

Колегія суддів вважає такий висновок суду правильним з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачами на підтвердження факту придбання кухні надано копію накладної № 0306/2 від 15 червня 2021 року та копію квитанції до прибуткового касового ордера № 1606/1_О від 16 червня 2021року. Відповідно до накладної у фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 ОСОБА_3 одержано товар « ОСОБА_5 (Софт праяма) за ціною 32 485 гривень 15 червня 2021 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Захист майнових прав здійснюється у порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, захист майнового права здійснюється на загальних підставах цивільного законодавства.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Оскільки відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статтею 392 ЦК України.

Статтею 392 ЦК України передбачено власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу).

Отже, конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц (провадження № 14-325цс18).

Згідно правової позиції Верховного Суду, викладеної у Постанові від 22 лютого 2021 року у справі №756/2527/16, виникнення режиму спільної сумісної власності подружжя на все придбане за час шлюбу майно презюмується, доки інший з подружжя не довів іншого. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України).

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивач ОСОБА_2 не надав суду жодного доказу, який би підтверджував набуття ним права власності на спірну кухню. Як у позовній заяві, так і у апеляційній скарзі вказано, що кухня була передана ОСОБА_3 в користування ОСОБА_2 , а не у власність. Матеріали справи не містять доказів про передачу придбаного ОСОБА_3 майна ОСОБА_2 та факту прийняття його останнім в користування (володіння тощо). Суду не надано також договору купівлі-продажу кухні, згідно якого ОСОБА_3 придбала кухню.

Суд першої інстанції зробив правильний висновок щодо неможливості встановлення факту придбання спірного майна за кошти ОСОБА_2 , оскільки а ні оригіналу розписки про надання коштів у позику, ні будь-яких інших документів, які б підтверджували отримання ОСОБА_3 коштів від ОСОБА_2 позивачами не надано.

Зазначення позивачами про те, що між ними не існує спору щодо зобов`язання, яке виникло між ними, не може братися до уваги судом, оскільки не підтверджується належними, допустимими та достатніми доказами.

Відповідно до частини третьої статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Копія розписки від 03 червня 2021 року, приєднана позивачами до апеляційної скарги, не приймається апеляційним судом, оскільки такий доказ поданий з порушенням вимог, встановлених вищевказаними нормами цивільного процесуального законодавства.

Колегією суддів встановлено, що шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 розірвано на підставі рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 лютого 2022 року у справі № 161/23342/21.

Судом першої інстанції правильно відмовлено у позові про визнання права власності за ОСОБА_2 на кухню з припиненням режиму спільної сумісної власності подружжя. Позовні вимоги є безпідставними та недоведеними.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції правильно залишив за позивачами судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, оскільки це прямо передбачено положеннями п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції.

Рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального прав і підстав для його зміни немає.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 залишити без задоволення. Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 січня 2023 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуючий

Судді